MÓZES ELSŐ KÖNYVE A TEREMTÉSRŐL

1. Fejezet

Kezdetben teremté Isten az eget és a földet.

A föld pedig kietlen és puszta vala, és setétség vala a mélység színén,
és az Isten Lelke lebeg vala a vizek felett.

És monda Isten: Legyen világosság: és lőn világosság.

És látá Isten, hogy jó a világosság; és elválasztá Isten a világosságot
a setétségtől.

És nevezé Isten a világosságot nappalnak, és a setétséget nevezé
éjszakának: és lőn este és lőn reggel, első nap.

És monda Isten: Legyen mennyezet a víz között, a mely elválaszsza a
vizeket a vizektől.

Teremté tehát Isten a mennyezetet, és elválasztá a mennyezet alatt való
vizeket, a mennyezet felett való vizektől. És úgy lőn.

És nevezé Isten a mennyezetet égnek: és lőn este, és lőn reggel, második
nap.

És monda Isten: Gyűljenek egybe az ég alatt való vizek egy helyre, hogy
tessék meg a száraz. És úgy lőn.

És nevezé Isten a szárazat földnek; az egybegyűlt vizeket pedig
tengernek nevezé. És látá Isten, hogy jó.

Azután monda Isten: Hajtson a föld gyenge fűvet, maghozó fűvet,
gyümölcsfát, a mely gyümölcsöt hozzon az ő neme szerint, a melyben
legyen néki magva e földön. És úgy lőn.

Hajta tehát a föld gyenge fűvet, maghozó fűvet az ő neme szerint, és
gyümölcstermő fát, a melynek gyümölcsében mag van az ő neme szerint. És
látá Isten, hogy jó.

És lőn este és lőn reggel, harmadik nap.

És monda Isten: Legyenek világító testek az ég mennyezetén, hogy
elválaszszák a nappalt az éjszakától, és legyenek jelek, és meghatározói
ünnepeknek, napoknak és esztendőknek.

És legyenek világítókul az ég mennyezetén hogy világítsanak a földre. És
úgy lőn.

Teremté tehát Isten a két nagy világító testet: a nagyobbik világító
testet, hogy uralkodjék nappal és a kisebbik világító testet, hogy
uralkodjék éjjel; és a csillagokat.

És helyezteté Isten azokat az ég mennyezetére, hogy világítsanak a
földre;

És hogy uralkodjanak a nappalon és az éjszakán, és elválaszszák a
világosságot a setétségtől. És látá Isten, hogy jó.

És lőn este és lőn reggel, negyedik nap.

És monda Isten: Pezsdűljenek a vizek élő állatok nyüzsgésétől; és
madarak repdessenek a föld felett, az ég mennyezetének színén.

És teremté Isten a nagy vízi állatokat, és mindazokat a csúszó-mászó
állatokat, a melyek nyüzsögnek a vizekben az ő nemök szerint, és
mindenféle szárnyas repdesőt az ő neme szerint. És látá Isten, hogy jó.

És megáldá azokat Isten, mondván: Szaporodjatok, és sokasodjatok, és
töltsétek be a tenger vizeit; a madár is sokasodjék a földön.

És lőn este és lőn reggel, ötödik nap.

Azután monda az Isten: Hozzon a föld élő állatokat nemök szerint:
barmokat, csúszó-mászó állatokat és szárazföldi vadakat nemök szerint.
És úgy lőn.

Teremté tehát Isten a szárazföldi vadakat nemök szerint, a barmokat
nemök szerint, és a földön csúszó-mászó mindenféle állatotokat nemök
szerint. És látá Isten, hogy jó.

És monda Isten: Teremtsünk embert a mi képünkre és hasonlatosságunkra;
és uralkodjék a tenger halain, az ég madarain, a barmokon, mind az egész
földön, és a földön csúszó-mászó mindenféle állatokon.

Teremté tehát az Isten az embert az ő képére, Isten képére teremté őt:
férfiúvá és asszonynyá teremté őket.

És megáldá Isten őket, és monda nékik Isten: Szaporodjatok és
sokasodjatok, és töltsétek be a földet és hajtsátok birodalmatok alá és
uralkodjatok a tenger halain, az ég madarain, és a földön csúszó-mászó
mindenféle állatokon.

És monda Isten: Imé néktek adok minden maghozó fűvet az egész föld
színén, és minden fát, a melyen maghozó gyümölcs van; az legyen néktek
eledeül.

A föld minden vadainak pedig, és az ég minden madarainak, és a földön
csúszó-mászó mindenféle állatoknak, a melyekben élő lélek van, a zöld
fűveket adom eledelűl. És úgy lőn.

És látá Isten, hogy minden a mit teremtett vala, ímé igen jó. És lőn
este és lőn reggel, hatodik nap.

2. Fejezet

És elvégezteték az ég és a föld, és azoknak minden serege.

Mikor pedig elvégezé Isten hetednapon az ő munkáját, a melyet alkotott
vala, megszűnék a hetedik napon minden munkájától, a melyet alkotott
vala.

És megáldá Isten a hetedik napot, és megszentelé azt; mivelhogy azon
szűnt vala meg minden munkájától, melyet teremtve szerzett vala Isten.

Ez az égnek és a földnek eredete, a mikor teremtettek. Mikor az Úr Isten
a földet és az eget teremté,

Még semmiféle mezei növény sem vala a földön, s még semmiféle mezei fű
sem hajtott ki, mert az Úr Isten még nem bocsátott vala esőt a földre;
és ember sem vala, ki a földet mívelje;

Azonban pára szállott vala fel a földről, és megnedvesíté a föld egész
színét.

És formálta vala az Úr Isten az embert a földnek porából, és lehellett
vala az ő orrába életnek lehelletét. Így lőn az ember élő lélekké.

És ültete az Úr Isten egy kertet Édenben, napkelet felől, és abba
helyezteté az embert, a kit formált vala.

És nevele az Úr Isten a földből mindenféle fát, tekintetre kedvest és
eledelre jót, az élet fáját is, a kertnek közepette, és a jó és gonosz
tudásának fáját.

Folyóvíz jő vala pedig ki Édenből a kert megöntözésére; és onnét
elágazik és négy főágra szakad vala.

Az elsőnek neve Pison, ez az, a mely megkerüli Havilah egész földét, a
hol az arany terem.

És annak a földnek aranya igen jó ott van a Bdelliom és az Onix-kő.

A második folyóvíz neve pedig Gihon; ez az, a mely megkerüli az egész
Khús földét.

És a harmadik folyóvíz neve Hiddekel; ez az, a mely Assiria hosszában
foly. A negyedik folyóvíz pedig az Eufrátes.

És vevé az Úr Isten az embert, és helyezteté őt az Éden kertjébe, hogy
mívelje és őrizze azt.

És parancsola az Úr Isten az embernek, mondván: A kert minden fájáról
bátran egyél.

De a jó és gonosz tudásának fájáról, arról ne egyél; mert a mely napon
ejéndel arról bizony meghalsz.

És monda az Úr Isten: Nem jó az embernek egyedül lenni; szerzék néki
segítő társat, hozzá illőt.

És formált vala az Úr Isten a földből mindenféle mezei vadat, és
mindenféle égi madarat, és elvivé az emberhez, hogy lássa, minek nevezze
azokat; mert a mely nevet adott az ember az élő állatnak, az annak neve.

És nevet ada az ember minden baromnak, az ég madarainak, és minden mezei
vadnak; de az embernek hozzá illő segítő társat nem talált vala.

Bocsáta tehát az Úr Isten mély álmot az emberre, és ez elaluvék. Akkor
kivőn egyet annak oldalbordái közűl, és hússal tölté be annak helyét.

És alkotá az Úr Isten azt az oldalbordát, a melyet kivett vala az
emberből, asszonynyá, és vivé az emberhez.

És monda az ember: Ez már csontomból való csont, és testemből való test:
ez asszonyembernek neveztessék, mert emberből vétetett.

Annakokáért elhagyja a férfiú az ő atyját és az ő anyját, és ragaszkodik
feleségéhez: és lesznek egy testté.

Valának pedig mindketten mezítelenek, az ember és az ő felesége, és nem
szégyenlik vala.

3. Fejezet

A kígyó pedig ravaszabb vala minden mezei vadnál, melyet az Úr Isten
teremtett vala, és monda az asszonynak: Csakugyan azt mondta az Isten,
hogy a kertnek egy fájáról se egyetek?

És monda az asszony a kígyónak: A kert fáinak gyümölcséből ehetünk;

De annak a fának gyümölcséből, mely a kertnek közepette van, azt mondá
Isten: abból ne egyetek, azt meg se illessétek, hogy meg ne haljatok.

És monda a kígyó az asszonynak: Bizony nem haltok meg;

Hanem tudja az Isten, hogy a mely napon ejéndetek abból, megnyilatkoznak
a ti szemeitek, és olyanok lésztek mint az Isten: jónak és gonosznak
tudói.

És látá az asszony, hogy jó az a fa eledelre, s hogy kedves a szemnek,
és kivánatos az a fa a bölcseségért: szakaszta azért annak gyümölcséből
és evék, és ada vele levő férjének is, és az is evék.

És megnyilatkozának mindkettőjöknek szemei s észrevevék, hogy
mezítelenek; figefa levelet aggatának azért össze, és körülkötőket
csinálának magoknak.

És meghallák az Úr Isten szavát, a ki hűvös alkonyatkor a kertben jár
vala; és elrejtőzék az ember és az ő felesége az Úr Isten elől a kert
fái között.

Szólítá ugyanis az Úr Isten az embert és monda néki: Hol vagy?

És monda: Szavadat hallám a kertben, és megfélemlém, mivelhogy mezítelen
vagyok, és elrejtezém.

És monda Ő: Ki mondá néked, hogy mezítelen vagy? Avagy talán ettél a
fáról, melytől tiltottalak, hogy arról ne egyél?

És monda az ember: Az asszony, a kit mellém adtál vala, ő ada nékem
arról a fáról, úgy evém.

És monda az úr Isten az asszonynak: Mit cselekedtél? Az asszony pedig
monda: A kígyó ámított el engem, úgy evém.

És monda az Úr Isten a kígyónak: Mivelhogy ezt cselekedted, átkozott
légy minden barom és minden mezei vad között; hasadon járj, és és port
egyél életed minden napjaiban.

És ellenségeskedést szerzek közötted és az asszony között, a te magod
között, és az ő magva között: az neked fejedre tapos, te pedig annak
sarkát mardosod.

Az asszonynak monda: Felette igen megsokasítom viselősséged fájdalmait,
fájdalommal szűlsz magzatokat; és epekedel a te férjed után, ő pedig
uralkodik te rajtad.

Az embernek pedig monda: Mivelhogy hallgattál a te feleséged szavára, és
ettél arról a fáról, a melyről azt parancsoltam, hogy ne egyél arról:
Átkozott legyen a föld te miattad, fáradságos munkával élj belőle
életednek minden napjaiban.

Töviset és bogácskórót teremjen tenéked; s egyed a mezőnek fűvét.

Orczád verítékével egyed a te kenyeredet, míglen visszatérsz a földbe,
mert abból vétettél: mert por vagy te s ismét porrá leszesz.

Nevezte vala pedig Ádám az ő feleségét Évának, mivelhogy ő lett anyja
minden élőnek.

És csinála az Úr Isten Ádámnak és az ő feleségének bőr ruhákat, és
felöltözteté őket.

És monda az Úr Isten: Ímé az ember olyanná lett, mint mi közűlünk egy,
jót és gonoszt tudván. Most tehát, hogy ki ne nyújtsa kezét, hogy
szakaszszon az élet fájáról is, hogy egyék, s örökké éljen:

Kiküldé őt az Úr Isten az Éden kertjéből, hogy mívelje a földet, a
melyből vétetett vala.

És kiűzé az embert, és oda helyezteté az Éden kertjének keleti oldala
felől a Kerúbokat és a villogó pallos lángját, hogy őrizzék az élet
fájának útját.

4. Fejezet

Azután ismeré Ádám az ő feleségét Évát, a ki fogad vala méhében és szűli
Kaint, és monda: Nyertem férfiat az Úrtól.

És ismét szűlé annak atyjafiát, Ábelt. És Ábel juhok pásztora lőn, Kain
pedig földmívelő.

Lőn pedig idő multával, hogy Kain ajándékot vive az Úrnak a föld
gyümölcséből.

És Ábel is vive az ő juhainak első fajzásából és azoknak kövérségéből.
És tekinte az Úr Ábelre és az ő ajándékára.

Kainra pedig és az ő ajándékára nem tekinte, miért is Kain haragra
gerjede és fejét lecsüggeszté.

És monda az Úr Kainnak: Miért gerjedtél haragra? és miért csüggesztéd le
fejedet?

Hiszen, ha jól cselekszel, emelt fővel járhatsz; ha pedig nem jól
cselekszel, a bűn az ajtó előtt leselkedik, és reád van vágyódása; de te
uralkodjál rajta.

És szól s beszél vala Kain Ábellel, az ő atyjafiával. És lőn, mikor a
mezőn valának, támada Kain Ábelre az ő atyjafiára, és megölé őt.

És monda az Úr Kainnak: Hol van Ábel a te atyádfia? Ő pedig monda: Nem
tudom, avagy őrizője vagyok-é én az én atyámfiának?

Monda pedig az Úr: Mit cselekedtél? A te atyádfiának vére kiált én
hozzám a földről.

Mostan azért átkozott légy e földön, mely megnyitotta az ő száját, hogy
befogadja a te atyádfiának vérét, a te kezedből.

Mikor a földet míveled, ne adja az többé néked az ő termő erejét,
bujdosó és vándorló légy a földön.

Akkor monda Kain az Úrnak: Nagyobb az én büntetésem, hogysem
elhordozhatnám.

Ímé elűzöl engem ma e földnek színéről, és a te színed elől el kell
rejtőznöm; bujdosó és vándorló leszek a földön, és akkor akárki talál
reám, megöl engemet.

És monda néki az Úr: Sőt inkább, aki megöléndi Kaint, hétszerte
megbüntettetik. És megbélyegzé az Úr Kaint, hogy senki meg ne ölje, a ki
rátalál.

És elméne Kain az Úr színe elől, és letelepedék Nód földén, Édentől
keletre.

És ismeré Kain az ő feleségét, az pedig fogada méhében, és szűlé
Hánókhot. És építe várost, és nevezé azt az ő fiának nevéről Hánókhnak.

És lett Hánókhnak fia, Irád: És Irád nemzé Mekhujáelt: Mekhujáel pedig
nemzé Methusáelt, és Methusáel nemzé Lámekhet.

Lámekh pedig vett magának két feleséget: az egyiknek neve Háda, a
másiknak neve Czilla.

És szűlé Háda Jábált. Ez volt atyjok a sátorban-lakóknak, és a
barompásztoroknak.

Az ő atyjafiának pedig Jubál vala neve: ez volt atyja minden lantosnak
és síposnak.

Czilla pedig szűlé Tubálkaint, mindenféle réz- és vasszerszámok
kovácsolóját: és Tubálkain hugát, Nahamát.

Akkor monda Lámekh az ő feleségeinek: Oh Háda és Czilla, hallgassatok
szómra, Lámekh feleségei, halljátok beszédem: embert öltem, mert
megsebzett; ifjat öltem, mert megütött.

Ha hétszeres a bosszú Kainért, hetvenszeres az Lámekhért.

Ádám pedig ismét ismeré az ő feleségét, és az szűle néki fiat, és nevezé
annak nevét Séthnek: mert adott úgymond, énnékem az Isten más magot Ábel
helyett, kit megöle Kain.

Séthnek is született fia, és nevezé annak nevét Énósnak. Akkor kezdték
segítségül hívni az Úrnak nevét.

5. Fejezet

Ez az Ádám nemzetségének könyve. A mely napon teremté Isten az embert,
Isten hasonlatosságára teremté azt.

Férfiúvá és asszonynyá teremté őket, és megáldá őket és nevezé az ő
nevöket Ádámnak, a mely napon teremtetének.

Élt vala pedig Ádám száz harmincz esztendőt, és nemze fiat az ő képére
és hasonlatosságára és nevezé annak nevét Séthnek.

És telének Ádám napjai, minekutánna Séthet nemzette, nyolczszáz
esztendőre, és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Ádám egész életének ideje kilenczszáz harmincz esztendő És
meghala.

Éle pedig Séth száz öt esztendőt, és nemzé Énóst.

És éle Séth, minekutánna Énóst nemzette, nyolczszáz hét esztendeig; és
nemze fiakat és leányokat.

És lőn Séth egész életének ideje kilenczszáz tizenkét esztendő és
meghala.

Éle pedig Énós kilenczven esztendőt, és nemzé Kénánt.

És éle Énós, minekutánna Kénánt nemzette, nyolczszáz tizenöt esztendeig,
és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Énós egész életének ideje kilenczszáz öt esztendő és meghala.

Éle pedig Kénán hetven esztendőt, és nemzé Mahalálélt.

És éle Kénán, minekutánna Mahalálélt nemzette, nyolczszáz negyven
esztendeig; és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Kénán egész életének ideje kilenczszáz tíz esztendő és meghala.

Éle pedig Mahalálél hatvanöt esztendőt, és nemzé Járedet.

És éle Mahalálél, minekutánna Járedet nemzette, nyolczszáz harmincz
esztendeig, és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Mahalálél egész életének ideje nyolczszáz kilenczvenöt esztendő
és meghala.

Éle pedig Járed száz hatvankét esztendőt, és nemzé Énókhot.

És éle Járed, minekutánna Énókhot nemzette, nyolczszáz esztendőt; és
nemze fiakat és leányokat.

És lőn Járed egész életének ideje kilenczszáz hatvankét esztendő, és
meghala.

Éle pedig Énókh hatvanöt esztendőt, és nemzé Methuséláht.

És járt Énókh az Istennel, minekutánna Methuséláht nemzette, háromszáz
esztendeig; és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Énókh egész életének ideje háromszáz hatvanöt esztendő.

És mivel Énókh Istennel járt vala; eltűnék, mert Isten magához vevé.

Éle pedig Methusélah száz nyolczvanhét esztendőt és nemzé Lámekhet.

És éle Methusélah, minekutánna Lámekhet nemzette, hétszáz nyolczvankét
esztendőt; és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Methusélah egész életének ideje kilenczszáz hatvankilencz
esztendő és meghala.

Éle pedig Lámekh száz nyolczvankét esztendőt, és nemze fiat.

És nevezé azt Noénak, mondván: Ez vígasztal meg minket munkálkodásunkban
s kezünk terhes fáradozásában e földön, melyet megátkozott az Úr.

És éle Lámekh, minekutánna Noét nemzette, ötszáz kilenczvenöt esztendőt;
és nemze fiakat és leányokat.

És lőn Lámekh egész életének ideje hétszázhetvenhét esztendő és meghala.

És mikor Noé ötszáz esztendős volt, nemzé Noé Sémet, Khámot és Jáfetet.

6. Fejezet

Lőn pedig, hogy az emberek sokasodni kezdenének a föld színén, és
leányaik születének.

És láták az Istennek fiai az emberek leányait, hogy szépek azok, és
vevének magoknak feleségeket mind azok közül, kiket megkedvelnek vala.

És monda az Úr: Ne maradjon az én lelkem örökké az emberben, mivelhogy ő
test; legyen életének ideje száz húsz esztendő.

Az óriások valának a földön abban az időben, sőt még azután is, mikor
az Isten fiai bémenének az emberek leányaihoz, és azok gyermekeket
szűlének nékik. Ezek ama hatalmasok, kik eleitől fogva híres-neves
emberek voltak.

És látá az Úr, hogy megsokasult az ember gonoszsága a földön, és hogy
szíve gondolatának minden alkotása szüntelen csak gonosz.

Megbáná azért az Úr, hogy teremtette az embert a földön, és bánkódék az
ő szívében.

És monda az Úr: Eltörlöm az embert, a kit teremtettem, a földnek
színéről; az embert, a barmot, a csúszó-mászó állatokat, és az ég
madarait; mert bánom, hogy azokat teremtettem.

De Noé kegyelmet talála az Úr előtt.

Noénak pedig ez a története: Noé igaz, tökéletes férfiú vala a vele
egykorúak között. Istennel jár vala Noé.

És nemze Noé három fiat: Sémet, Khámot és Jáfetet.

A föld pedig romlott vala Isten előtt és megtelék a föld
erőszakoskodással.

Tekinte azért Isten a földre, és ímé meg vala romolva, mert minden test
megrontotta vala az ő útát a földön.

Monda azért Isten Noénak: Minden testnek vége elérkezett előttem,
mivelhogy a föld erőszakoskodással telt meg általok: és ímé elvesztem
őket a földdel egybe.

Csinálj magadnak bárkát gófer fából, rekesztékeket csinálj a bárkában,
és szurkozd meg belől és kivűl szurokkal.

Ekképpen csináld pedig azt: A bárka hoszsza háromszáz sing legyen, a
szélessége ötven sing, és a magassága harmincz sing.

Ablakot csinálj a bárkán, és egy singnyire hagyd azt felülről; a bárka
ajtaját pedig oldalt csináld; alsó, közép, és harmad padlásúvá csináld
azt.

Én pedig ímé özönvizet hozok a földre, hogy elveszessek minden testet, a
melyben élő lélek van az ég alatt; valami a földön van, elvész.

De te veled szövetséget kötök, és bemégy a bárkába, te és a te fiaid,
feleséged és a te fiaidnak feleségei teveled.

És minden élőből, s minden testből, mindenből kettőt-kettőt vígy be
a bárkába, hogy veled együtt életben maradjanak: hímek és nőstények
legyenek.

A madarak közűl az ő nemök szerint, a barmok közűl az ő nemök szerint
és a földnek minden csúszó-mászó állatjai közűl az ő nemök szerint;
mindenből kettő-kettő menjen be hozzád, hogy életben maradjanak.

Te pedig szerezz magadnak mindenféle eledelt, mely megehető, és
takarítsd be magadhoz, hogy neked is, azoknak is legyen eledelűl.

És úgy cselekedék Noé a mint parancsolta vala néki Isten, mindent
akképen cselekedék.

7. Fejezet

Monda az Úr Noénak: Menj be te, és egész házadnépe a bárkába: mert téged
láttalak igaznak előttem ebben a nemzedékben.

Minden tiszta baromból hetet-hetet vígy be, hímet és nőstényét; azokból
a barmokból pedig, a melyek nem tiszták, kettőt-kettőt, hímet és
nőstényét.

Az égi madarakból is hetet-hetet, hímet és nőstényét, hogy magvok
maradjon az egész föld színén.

Mert hét nap múlva esőt bocsátok a földre negyven nap és negyven éjjel;
és eltörlök a föld színéről minden állatot, melyet teremtettem.

Cselekedék azért Noé mind a szerint, a mint az Úr néki megparancsolta
vala.

Noé pedig hatszáz esztendős vala, mikor az özönvíz volt a földön.

Beméne azért Noé és az ő fiai, az ő felesége, és fiainak feleségei ő
vele a bárkába, az özönvíz elől.

A tiszta barmok közűl, és a tisztátalan barmok közűl, a madarak közűl,
és minden földön csúszó-mászó állat közűl,

Kettő-kettő méne be Noéhoz a bárkába, hím és nőstény: a mint Isten
megparancsolta vala Noénak.

Lőn pedig hetednapra, hogy megjöve az özönvíz a földre.

Noé életének hatszázadik esztendejében, a második hónapban, e hónap
tizenhetedik napján, felfakadának ezen a napon a nagy mélység minden
forrásai, és az ég csatornái megnyilatkozának.

És esék az eső a földre negyven nap és negyven éjjel.

Ugyanezen a napon ment vala be Noé és Sém és Khám és Jáfet, Noénak fiai,
és Noé felesége és az ő fiainak három felesége velök együtt a bárkába.

Ők, és minden vad az ő neme szerint és minden barom az ő neme szerint és
minden csúszó-mászó állat, mely csúsz-mász a földön, az ő neme szerint
és minden repdeső állat az ő neme szerint, minden madár, minden szárnyas
állat.

Kettő-kettő méne be Noéhoz a bárkába minden testből, melyben élő lélek
vala.

A melyek pedig bemenének, hím és nőstény méne be minden testből, a mint
parancsolta vala Isten őnéki: és az Úr bezára utána az ajtót.

Mikor az özönvíz negyven napig volt a földön, annyira nevekedének a
vizek, hogy felveheték a bárkát, és az felemelkedék a földről.

A vizek pedig áradának és egyre nevekedének a földön, és a bárka jár
vala a víz színén.

Azután a vizek felette igen nagy erőt vevének a földön, és a legmagasabb
hegyek is mind elboríttatának, melyek az egész ég alatt valának.

Tizenöt singgel nevekedének a vizek feljebb, minekutánna a hegyek
elboríttattak vala.

És oda vesze minden földön járó test, madár, barom, vad, és a földön
nyüzsgő minden csúszó-mászó állat; és minden ember.

Mindaz, a minek orrában élő lélek lehellete vala, szárazon valók közűl
mind meghala.

És eltörle az Isten minden állatot, a mely a föld színén vala, az
embertől a baromig, a csúszó-mászó állatig, és az égi madárig; mindenek
eltöröltetének a földről; és csak Noé marada meg, és azok akik vele
valának a bárkában.

És erőt vevének a vizek a földön, száz ötven napig.

8. Fejezet

Megemlékezék pedig az Isten Noéról, és minden vadról, minden baromról,
mely ő vele a bárkában vala: és szelet bocsáta az Isten a földre, és a
vizek megapadának.

És bezárulának a mélység forrásai s az ég csatornái; és megszűnt az eső
az égből.

És elmenének a vizek a földről folyton fogyván, és száz ötven nap mulva
megfogyatkozának a vizek.

A bárka pedig a hetedik hónapban, a hónak tizenhetedik napján,
megfeneklett az Ararát hegyén.

A vizek pedig folyton fogyának a tizedik hónapig; a tizedikben, a hó
első napján meglátszának a hegyek csúcsai.

És lőn negyven nap múlva, kinyitá Noé a bárka ablakát, melyet csinált
vala.

És kibocsátá a hollót, és az elrepűlt, meg visszaszállt, míg a vizek a
földről felszáradának.

Kibocsátá a galambot is, hogy meglássa, vajjon elfogytak-é a vizek a
föld színéről.

De a galamb nem talála lábainak nyugvóhelyet és visszatére ő hozzá a
bárkába, mert víz vala az egész föld színén; ő pedig kezét kinyujtá,
megfogá, és bévevé azt magához a bárkába.

És várakozék még másik hét napig, és ismét kibocsátá a galambot a
bárkából.

És megjöve ő hozzá a galamb estennen, és ímé leszakasztott olajfalevél
vala annak szájában. És megtudá Noé, hogy elapadt a víz a földről.

És ismét várakozék még másik hét napig, és kibocsátá a galambot, és az
nem tére többé ő hozzá vissza.

És lőn a hatszáz egyedik esztendőben, az első hónak első napján,
felszáradának a vizek a földről, és elfordítá Noé a bárka fedelét, és
látá, hogy ímé megszikkadt a földnek színe.

A második hónapban pedig, a hónak huszonhetedik napján megszárada a
föld.

És szóla az Isten Noénak, mondván:

Menj ki a bárkából te és a te feleséged, a te fiaid, és a te fiaid
feleségei te veled.

Minden vadat, mely veled van, minden testből madarat, barmot, és minden
földön csúszó-mászó állatot vígy ki magaddal, hogy nyüzsögjenek a
földön, szaporodjanak és sokasodjanak a földön.

Kiméne azért Noé és az ő fiai, az ő felesége, és az ő fiainak feleségei
ő vele.

Minden állat, minden csúszó-mászó, minden madár, minden a mi mozog a
földön, kijöve a bárkából az ő neme szerint.

És oltárt építe Noé az Úrnak, és vőn minden tiszta állatból és minden
tiszta madárból, és áldozék égőáldozattal az oltáron.

És megérezé az Úr a kedves illatot, és monda az Úr az ő szívében:
Nem átkozom meg többé a földet az emberért, mert az ember szívének
gondolatja gonosz az ő ifjúságától fogva; és többé nem vesztem el mind
az élő állatot, mint cselekedtem.

Ennekutánna míg a föld lészen, vetés és aratás, hideg és meleg, nyár és
tél, nap és éjszaka meg nem szünnek.

9. Fejezet

Azután megáldá Isten Noét és az ő fiait, és azt mondá nékik:
Szaporodjatok és sokasodjatok, és töltsétek be a földet.

És féljen és rettegjen tőletek a földnek minden állatja az égnek minden
madara: minden a mi nyüzsög a földön, és a tengernek minden hala
kezetekbe adatott;

Minden mozgó állat, a mely él legyen nektek eledelűl; a mint a zöld
fűvet, nektek adtam mindazokat.

Csak a húst az őt elevenítő vérrel meg ne egyétek.

De a ti véreteket, a melyben van a ti éltetek, számon kérem; számon
kérem minden állattól, azonképen az embertől, kinek-kinek atyjafiától
számon kérem az ember életét.

A ki ember-vért ont, annak vére ember által ontassék ki; mert Isten a
maga képére teremté az embert.

Ti pedig szaporodjatok és sokasodjatok, nyüzsögjetek a földön és
sokasodjatok azon.

És szóla az Isten Noénak és vele az ő fiainak, mondván:

Én pedig ímé szövetséget szerzek ti veletek és a ti magvatokkal ti
utánnatok.

És minden élő állattal, mely veletek van: madárral, barommal, minden
mezei vaddal, mely veletek van; mindattól kezdve a mi a bárkából kijött,
a földnek minden vadjáig.

Szövetséget kötök ti veletek, hogy soha ezután el nem vész özönvíz miatt
minden test; és soha sem lesz többé özönvíz a földnek elvesztésére.

És monda az Isten: Ez a jele a szövetségnek, melyet én örök időkre
szerzek közöttem és ti köztetek, és minden élő állat között, mely ti
veletek van:

Az én ívemet helyeztetem a felhőkbe, s ez lesz jele a szövetségnek
közöttem és a föld között.

És lészen, hogy mikor felhővel borítom be a földet, meglátszik az ív a
felhőben.

És megemlékezem az én szövetségemről, mely van én közöttem és ti
közöttetek, és minden testből való élő állat között; és nem lesz többé a
víz özönné minden testnek elvesztésére.

Azért legyen tehát az ív a felhőben, hogy lássam azt és megemlékezzem az
örökkévaló szövetségről Isten között és minden testből való élő állat
között, mely a földön van.

És monda Isten Noénak: Ez ama szövetségnek jele, melyet szerzettem én
közöttem és minden test között, mely a földön van.

Valának pedig Noé fiai, kik a bárkából kijöttek vala: Sém és Khám és
Jáfet. Khám pedig Kanaánnak atyja.

Ezek hárman a Noé fiai s ezektől népesedék meg az egész föld.

Noé pedig földmívelő kezde lenni, és szőlőt ültete.

És ivék a borból, s megrészegedék, és meztelenen vala sátra közepén.

Khám pedig, Kanaánnak atyja, meglátá az ő atyjának mezítelenségét, és
hírűl adá künnlevő két testvérének.

Akkor Sém és Jáfet ruhát ragadván, azt mindketten vállokra veték, és
háttal menve takarák be atyjok mezítelenségét; s arczczal hátra meg sem
láták atyjok mezítelenségét.

Hogy felserkene Noé mámorából, és megtudá a mit vele az ő kisebbik fia
cselekedett vala:

Monda: Átkozott Kanaán! Szolgák szolgája legyen atyjafiai közt.

Azután monda: Áldott az Úr, Sémnek Istene, néki légyen szolgája Kanaán!

Terjessze ki Isten Jáfetet, lakozzék Sémnek sátraiban; légyen néki
szolgája a Kanaán!

Éle pedig Noé az özönvíz után háromszáz ötven esztendeig.

És vala Noé egész életének ideje kilenczszáz ötven esztendő és meghala.

10. Fejezet

Ez pedig a Noé fiainak, Sémnek, Khámnak és Jáfetnek nemzetsége; és fiaik
születének az özönvíz után.

Jáfetnek fiai: Gómer, Mágog, Madai, Jáván, Thubál, Mésekh és Thirász.

A Gómer fiai pedig: Askhenáz, Rifáth, és Tógármah.

Jávánnak pedig fiai: Elisah, Thársis, Kitthim és Dodánim.

Ezekből váltak ki a szigetlakó népek az ő országaikban, mindenik a maga
nyelve, családja és nemzetsége szerint.

Khámnak pedig fiai: Khús, Miczráim, Pút és Kanaán.

Khúsnak pedig fiai: Széba, Hávilah, Szábthah, Rahmáh, Szabthékah.
Rahmáhnak pedig fiai: Séba és Dédán.

Khús nemzé Nimródot is; ez kezde hatalmassá lenni a földön.

Ez hatalmas vadász vala az Úr előtt, azért mondják: Hatalmas vadász az
Úr előtt, mint Nimród.

Az ő birodalmának kezdete volt Bábel, Erekh, Akkád és Kálnéh a Sineár
földén.

E földről ment aztán Assiriába, és építé Ninivét, Rekhoboth városát, és
Kaláht.

És Reszent Ninivé között és Kaláh között: ez az a nagy város.

Miczráim pedig nemzé: Lúdimot, Anámimot, Lehábimot és Naftukhimot.

Pathruszimot és Kaszlukhimot, a honnan a Filiszteusok származtak, és
Kafthorimot.

Kanaán pedig nemzé Czídont, az ő elsőszülöttét, és Khétet.

Jebuzeust, Emorreust, és Girgazeust.

Khivveust, Harkeust, és Szineust.

Arvadeust, Czemareust, Hamatheust. És azután elszéledének a Kananeusok
nemzetségei.

Vala pedig a Kananeusok határa, Czídonból Gérár felé menve Gázáig;
Sodoma, Gomora, Ádmáh és Czeboim felé menve Lésáig.

Ezek a Khám fiai családjok, nyelvök, földjök s nemzetségök szerint.

Sémnek is lettek gyermekei; a ki Héber minden fiainak atyja, Jáfetnek
testvérbátyja vala.

Sém fiai: Élám, Assur, Arpaksád, Lúd és Arám.

Arámnak fiai pedig: Úcz, Húl, Gether és Más.

Arpaksád pedig nemzé Séláht, Séláh pedig Hébert.

Hébernek is lett két fia: Az egyiknek neve Péleg, mivelhogy az ő
idejében osztatott el a föld; testvérének neve pedig Joktán.

Joktán pedig nemzé Almodádot, Sélefet, Haczarmávethet és Jerákhot.

Hadórámot, Úzált és Dikláth.

Obált, Abimáélt és Sébát.

Ofirt, Havilát és Jóbábot. Ezek mind a Joktán fiai.

És vala ezeknek lakása, Mésától fogva Séfárba menve a napkeleti
hegyekig.

Ezek a Sém fiai családjok, nyelvök, földjök és nemzetségök szerint.

Ezek a Noé fiainak családjai az ő nemzetségeik szerint, az ő népeik
között, és ezektől szaporodának el a népek a földön, az özönvíz után.

11. Fejezet

Mind az egész földnek pedig egy nyelve és egyféle beszéde vala.

És lőn mikor kelet felől elindultak vala, Sineár földén egy síkságot
találának és ott letelepedének.

És mondának egymásnak: Jertek, vessünk téglát és égessük ki jól; és lőn
nékik a tégla kő gyanánt, a szurok pedig ragasztó gyanánt.

És mondának: Jertek, építsünk magunknak várost és tornyot, melynek
teteje az eget érje, és szerezzünk magunknak nevet, hogy el ne
széledjünk az egész földnek színén.

Az Úr pedig leszálla, hogy lássa a várost és a tornyot, melyet építenek
vala az emberek fiai.

És monda az Úr: Imé e nép egy, s az egésznek egy a nyelve, és munkájának
ez a kezdete; és bizony semmi sem gátolja, hogy véghez ne vigyenek
mindent, a mit elgondolnak magukban.

Nosza szálljunk alá, és zavarjuk ott össze nyelvöket, hogy meg ne értsék
egymás beszédét.

És elszéleszté őket onnan az Úr az egész földnek színére; és megszűnének
építeni a várost.

Ezért nevezék annak nevét Bábelnek; mert ott zavará össze az Úr az egész
föld nyelvét, és onnan széleszté el őket az Úr az egész földnek színére.

Ez a Sém nemzetsége: Sém száz esztendős korában nemzé Arpaksádot, két
esztendővel az özönvíz után.

És éle Sém, minekutánna nemzette Arpaksádot, ötszáz esztendeig és nemze
fiakat és leányokat.

Arpaksád pedig hatrminczöt esztendős vala, és nemzé Séláht.

És éle Arpaksád, minekutánna nemzette Séláht, négyszáz három esztendeig,
és nemze fiakat és leányokat.

Séláh pedig harmincz esztendős vala, és nemzé Hébert.

És éle Séláh, minekutánna nemzé Hébert, négyszáz három esztendeig, és
nemze fiakat és leányokat.

Héber pedig harmincznégy esztendős vala és nemzé Péleget.

És éle Héber, minekutánna nemzé Péleget, négyszáz harmincz esztendeig,
és nemze fiakat és leányokat.

Péleg pedig harmincz esztendős vala, és nemzé Réut.

És éle Péleg, minekutánna nemzé Réut, kétszáz kilencz esztendeig, és
nemze fiakat és leányokat.

Réu pedig harminczkét esztendős vala, és nemzé Sérugot.

És éle Réu, minekutánna nemzé Sérugot, kétszáz hét esztendeig és nemze
fiakat és leányokat.

Sérug pedig harmincz esztendős vala, és nemzé Nákhort.

És éle Sérug, minekutánna nemzé Nákhort, kétszáz esztendeig, és nemze
fiakat és leányokat.

Nákhor pedig huszonkilencz esztendős vala, és nemzé Thárét.

És éle Nákhor, minekutánna nemzé Thárét, száz tizenkilencz esztendeig,
és nemze fiakat és leányokat.

Tháré pedig hetven esztendős vala, és nemzé Ábrámot, Nákhort, Háránt.

Ez a Tháré nemzetsége: Tháré nemzé Ábrámot, Nákhort és Háránt. Hárán
pedig nemzé Lótot.

Meghala pedig Hárán, az ő atyjának Thárénak szemei előtt, az ő
születésének földjén, Úr-Kaszdimban.

Ábrám pedig és Nákhor vőnek magoknak feleséget: az Ábrám feleségének
neve Szárai; a Nákhor feleségének neve Milkhah, Háránnak Milkhah
atyjának és Jiszkáh atyjának leánya.

Szárai pedig magtalan vala; nem vala néki gyermeke.

És felvevé Tháré Ábrámot az ő fiát, és Lótot, Háránnak fiát, az ő
unokáját, és Szárait, az ő menyét, Ábrámnak az ő fiának feleségét, és
kiindulának együtt Úr-Kaszdimból, hogy Kanaán földére menjenek. És
eljutának Háránig, és ott letelepedének.

Vala pedig Tháré kétszáz öt esztendős, és meghala Tháré Háránban.

12. Fejezet

És monda az Úr Ábrámnak: Eredj ki a te földedből, és a te rokonságod
közül, és a te atyádnak házából, a földre, a melyet én mutatok néked.

És nagy nemzetté tészlek, és megáldalak téged, és felmagasztalom a te
nevedet, és áldás leszesz.

És megáldom azokat, a kik téged áldanak, és a ki téged átkoz, megátkozom
azt: és megáldatnak te benned a föld minden nemzetségei.

És kiméne Ábrám, a mint az Úr mondotta vala néki, és Lót is kiméne ő
vele: Ábrám pedig hetvenöt esztendős vala, mikor kiméne Háránból.

És felvevé Ábrám az ő feleségét Szárait, és Lótot, az ő atyjafiának
fiát, és minden szerzeményöket, a melyet szereztek vala, és a
cselédeket, a kikre Háránban tettek vala szert, és elindulának, hogy
Kanaán földére menjenek, és el is jutának a Kanaán földére.

És általméne Ábrám a földön mind Sikhem vidékéig, Móréh tölgyeséig.
Akkor Kananeusok valának azon a földön.

És megjelenék az Úr Ábrámnak, és monda néki: A te magodnak adom ezt a
földet. És Ábrám oltárt építe ott az Úrnak; a ki megjelent vala néki.

Onnan azután a hegység felé méne Bétheltől keletre és felüté sátorát:
Béthel vala nyugatra, Hái pedig keletre, és ott oltárt építe az Úrnak,
és segítségűl hívá az Úr nevét.

És tovább költözék Ábrám: folyton dél felé húzódván.

Azonban éhség lőn az országban, és Ábrám aláméne Égyiptomba, hogy ott
tartózkodjék, mert nagy vala az éhség az országban.

És lőn mikor közel vala, hogy bemenjen Égyiptomba, monda feleségének
Szárainak: Ímé tudom, hogy szép ábrázatú asszony vagy.

Azért mikor meglátnak téged az égyiptomiak, majd azt mondják: felesége
ez; és engem megölnek, téged pedig életben tartanak.

Mondd azért, kérlek, hogy húgom vagy; hogy jól legyen dolgom miattad, s
életben maradjak te éretted.

És lőn mikor Ábrám Égyiptomba érkezék, láták az égyiptomiak az asszonyt,
hogy az nagyon szép.

Mikor megláták őt a Faraó főemberei, magasztalák a Faraó előtt és
elvivék az asszonyt a Faraó udvarába.

És jól tőn érette Ábrámmal, és valának juhai, ökrei, szamarai, szolgái,
szolgálói, nőstényszamarai és tevéi.

De megveré az Úr a Faraót és az ő házát nagy csapásokkal, Száraiért,
Ábrám feleségéért.

Hívatá azért a Faraó Ábrámot és monda: Miért mívelted ezt velem? Miért
nem mondottad meg énnékem, hogy ez néked feleséged?

Miért mondottad: Húgom ő azért vevém magamnak feleségűl. Most már imhol
a te feleséged, vedd magadhoz és menj el.

És parancsola felőle a Faraó némely embereknek, a kik elbocsáták őtet és
az ő feleségét, és mindenét a mije vala.

13. Fejezet

Feljöve azért Ábrám Égyiptomból, ő és az ő felesége, és mindene valamije
vala, és Lót is ő vele, a déli tartományba.

Ábrám pedig igen gazdag vala barmokkal, ezüsttel és aranynyal.

És méne helyről helyre délfelől mind Béthelig, oda a hol először vala az
ő sátora, Béthel és Hái között.

Annak az oltárnak a helyére, melyet ott elsőben készített vala: és
segítségűl hívá ott Ábrám az Úrnak nevét.

Lótnak is pedig a ki Ábrámmal jár vala, valának juhai, ökrei és sátorai.

És nem bírá meg őket az a föld, hogy együtt lakjanak, mert sok jószáguk
vala, és nem lakhatának együtt.

Versengés is támada az Ábrám barompásztorai között, és a Lót
barompásztorai között; és a Kananeusok és a Perizeusok is ott laknak
vala akkor azon a földön.

Monda azért Ábrám Lótnak: Ne legyen versengés közöttem és közötted,
se az én pásztoraim között és a te pásztoraid között: hiszen atyafiak
vagyunk.

Avagy nincsen-é előtted mind az egész föld? Válj el kérlek, tőlem; ha te
balra tartasz, én jobbra megyek; ha te jobbra menéndesz, én balra térek.

Felemelé azért Lót az ő szemeit, és látá, hogy a Jordán egész melléke
bővizű föld; mert minekelőtte elvesztette volna az Úr Sodomát és
Gomorát, mind Czoárig olyan vala az, mint az Úr kertje, mint Égyiptom
földe.

És választá Lót magának a Jordán egész mellékét, és elköltözék Lót kelet
felé: és elválának egymástól.

Ábrám lakozik vala a Kanaán földén, Lót pedig lakozik vala a
Jordán-melléki városokban, és sátoroz vala Sodomáig.

Sodoma lakosai pedig nagyon gonoszok és bűnösök valának az Úr előtt.

Az Úr pedig monda Ábrámnak, minekutánna elválék tőle Lót: Emeld fel
szemeidet és tekints arról a helyről, a hol vagy, északra, délre,
keletre és nyugotra.

Mert mind az egész földet, a melyet látsz, néked adom, és a te magodnak
örökre.

És olyanná tészem a te magodat, mint a földnek pora, hogyha valaki
megszámlálhatja a földnek porát, a te magod is megszámlálható lesz.

Kelj fel, járd be ez országot hosszában és széltében: mert néked adom
azt.

Elébb mozdítá azért sátorát Ábrám, és elméne, és lakozék Mamré
tölgyesében, mely Hebronban van, és oltárt építe ott az Úrnak.

14. Fejezet

Lőn pedig Amrafelnek, Sineár királyának és Ariókhnak, Elászár
királyának, Khédorlaomernek, Élám királyának, és Thidálnak, a Góim
királyának napjaiban:

Hadat indítának ezek Bera, Sodoma királya ellen, Birsa, Gomora királya
ellen, Sináb, Admáh királya ellen, Seméber, Czeboim királya ellen és
Bélah, azaz Czoár királya ellen.

Mind ezek a Sziddim völgyében egyesűlének; ez a Sóstenger.

Tizenkét esztendeig szolgálták vala Khédorlaomert, és a tizenharmadik
esztendőben ellene támadtak vala.

A tizennegyedik esztendőben pedig eljöve Khédorlaomer, és a királyok, a
kik ő vele valának, és megverék a Refeusokat Asztheroth Kárnajimban, és
a Zuzeusokat Hámban, és az Emeusokat Sávé-Kirjáthajimban.

És a Horeusokat az ő hegyökön, a Seiren, egész Él-Páránig, mely a puszta
mellett van.

És megtérének s menének Hén Mispátba, azaz Kádesbe, és elpusztíták
az Amálekiták egész mezőségét, és az Emoreusokat is, kik laknak vala
Háczaczon-Thámárban.

Kiméne tehát Sodoma királya, Gomora királya, Admáh királya, Czeboim
királya, és Bélah, azaz Czoár királya, és megütközének azokkal a Sziddim
völgyében:

Khédorlaomerrel, Élám királyával, és Thidállal, Gójim királyával,
Amráfellel, Sineár királyával, és Ariókhkal, Elászár királyával: négy
király öt ellen.

A Sziddim völgye pedig tele vala szurok-forrásokkal. És megfutamodának
Sodoma és Gomora királyai, és azokba esének: a megmaradottak pedig a
hegységbe futának.

És elvivék Sodomának és Gomorának minden jószágát és minden eleségét; és
elmenének.

Elvivék Lótot is az Ábrám atyjafiának fiát jószágostól együtt, és
elmenének; mert Lót Sodomában lakik vala.

Eljöve pedig egy menekűlt és hírűl hozá a héber Ábrámnak, a ki lakik
vala az Emoreus Mamrénak, Eskol atyjafiának és Áner atyjafiának
tölgyesében, a kik meg Ábrámnak szövetségesei valának.

A mint meghallá Ábrám, hogy az ő atyjafia fogságba esett, felfegyverzé
házában nevekedett háromszáz tizennyolcz próbált legényét és üldözve
nyomula Dánig.

És csapatokra oszolván ellenök éjszaka ő és szolgái, megveré őket, és
űzé őket mind Hóbáig, a mely Damaskustól balra esik.

És visszahozá mind a jószágot; Lótot is, az ő atyjafiát jószágával egybe
visszahozá, meg az asszonyokat és a népet.

Minekutánna pedig visszatért Khédorlaomernek és a vele volt királyoknak
megveréséből, kiméne ő elébe Sodomának királya a Sáve völgyébe, azaz a
király völgyébe.

Melkhisédek pedig Sálem királya, kenyeret és bort hoza; ő pedig a
Magasságos Istennek papja vala.

És megáldá őt, és monda: Áldott legyen Ábrám a Magasságos Istentől, ég
és föld teremtőjétől.

Áldott a Magasságos Isten, a ki kezedbe adta ellenségeidet. És tizedet
ada néki mindenből.

És monda Sodoma királya Ábrámnak: Add nékem a népet, a jószágot pedig
vedd magadnak.

És monda Ábrám Sodoma királyának: Felemeltem az én kezemet az Úrhoz, a
Magasságos Istenhez, ég és föld teremtőjéhez:

Hogy én egy fonalszálat, vagy egy sarukötőt sem veszek el mindabból, a
mi a tiéd, hogy ne mondjad: Én gazdagítottam meg Ábrámot.

Semmi egyebet, csupán a legények élelmét, és ama férfiak részét, kik én
velem eljöttek volt: Áner, Eskhol, Mamré, ők vegyék ki az ő részöket.

15. Fejezet

E dolgok után lőn az Úr beszéde Ábrámhoz látomásban, mondván: Ne félj
Ábrám: én paizsod vagyok tenéked, a te jutalmad felette igen bőséges.

És monda Ábrám: Uram Isten, mit adnál énnékem, holott én magzatok nélkűl
járok, és az, a kire az én házam száll, a Damaskusbeli Eliézer?

És monda Ábrám: Ímé énnékem nem adtál magot, és ímé az én házam
szolgaszülöttje lesz az én örökösöm.

És ímé szóla az Úr ő hozzá, mondván: Nem ez lesz a te örökösöd: hanem a
ki a te ágyékodból származik, az lesz a te örökösöd.

És kivivé őt, és monda: Tekints fel az égre, és számláld meg a
csillagokat, ha azokat megszámlálhatod; - és monda nékie: Igy lészen a
te magod.

És hitt az Úrnak és tulajdoníttaték az őnéki igazságul.

És monda néki: Én vagyok az Úr, ki téged kihoztalak Úr-Kaszdimból, hogy
néked adjam e földet, örökségedűl.

És monda: Uram Isten, miről tudhatom meg, hogy öröklöm azt?

És felele néki: Hozz nékem egy három esztendős üszőt, egy három
esztendős kecskét, és egy három esztendős kost, egy gerliczét és egy
galambfiat.

Elhozá azért mind ezeket, és kétfelé hasítá azokat, és mindeniknek fele
részét a másik fele része átellenébe helyezteté de a madarakat nem
hasította vala kétfelé.

És ragadozó madarak szállának e húsdarabokra, de Ábrám elűzi vala
azokat.

És lőn naplementekor, mély álom lepé meg Ábrámot, és ímé rémülés és nagy
setétség szálla ő reá.

És monda az Úr Ábrámnak: Tudván tudjad, hogy a te magod jövevény lesz
a földön, mely nem övé, és szolgálatra szorítják, és nyomorgatják őket
négyszáz esztendeig.

De azt a népet, melyet szolgálnak, szintén megítélem én, és annakutánna
kijőnek nagy gazdagsággal.

Te pedig elmégy a te atyáidhoz békességgel, eltemettetel jó vénségben.

Csak a negyedik nemzedék tér meg ide; mert az Emoreusok gonoszsága még
nem tölt be.

És mikor a nap leméne és setétség lőn, ímé egy füstölgő kemencze, és
tüzes fáklya, mely általmegyen vala a húsdarabok között.

E napon kötött az Úr szövetséget Ábrámmal, mondván: A te magodnak adom
ezt a földet Égyiptomnak folyóvizétől fogva, a nagy folyóig, az Eufrátes
folyóvízig.

A Keneusokat, Kenizeusokat, és a Kadmoneusokat.

A Hittheusokat, Perizeusokat, és a Refeusokat.

Az Emoreusokat, Kananeusokat, Girgazeusokat, és a Jebuzeusokat.

16. Fejezet

És Szárai, az Ábrám felesége nem szűle néki; de vala néki egy
Égyiptomból való szolgálója, kinek neve Hágár vala.

Monda azért Szárai Ábrámnak: Ímé az Úr bezárolta az én méhemet, hogy ne
szűljek: kérlek, menj be az én szolgálómhoz, talán az által megépülök,
és engede Ábrám a Szárai szavának.

Vevé tehát Szárai, Ábrám felesége az Égyiptombeli Hágárt, az ő
szolgálóját, tíz esztendővel azután, hogy Ábrám a Kanaán földén
letelepedék, és adá azt Ábrámnak az ő férjének feleségül.

És béméne Hágárhoz, és az fogada az ő méhében; ez pedig a mint látta,
hogy terhes, nem vala becsülete az ő asszonyának ő előtte

Monda azért Szárai Ábrámnak: Bántódásom van miattad. Én adtam öledbe
szolgálómat, és mivelhogy látja, hogy teherbe esett, nincsen előtte
becsületem. Tegyen ítéletet az Úr én közöttem és te közötted.

És monda Ábrám Szárainak: Imé a te szolgálód kezedben van, azt tedd vele
a mit jónak látsz. Nyomorgatja vala azért Szárai, és az elfuta ő előle.

És találá őt az Úrnak angyala egy forrásnál a pusztában, annál a
forrásnál, a mely a Súrba menő úton van.

És monda: Hágár, Szárai szolgálója! honnan jössz és hová mégy? És az
monda: Az én asszonyomnak, Szárainak színe elől futok én.

Akkor monda néki az Úr angyala: Térj meg a te asszonyodhoz, és alázd meg
magad az ő kezei alatt.

És monda néki az Úrnak angyala: Felettébb megsokasítom a te magodat,
hogy sokasága miatt megszámlálható se legyen.

És monda néki az Úrnak angyala: Ímé te terhes vagy, és szűlsz fiat; és
nevezd nevét Ismáelnek, mivelhogy meghallá Isten a te nyomorúságodat.

Az pedig vadtermészetű ember lesz: az ő keze mindenek ellen, és mindenek
keze ő ellene; és minden ő atyjafiának ellenébe üti fel sátorát.

És nevezé Hágár az Úrnak nevét, a ki ő vele szólott vala: Te vagy a
látomás Istene. Mert monda: Avagy nem e helyen láttam a látomás után?

Annakokáért nevezé azt a forrást Lakhai Rói forrásának; ott van Kádes és
Béred között.

És fiat szűle Hágár Ábrámnak, és nevezé Ábrám az ő fiának nevét, a kit
Hágár szűl vala néki, Ismáelnek.

Ábrám pedig nyolczvanhat esztendős vala, a mikor Hágár Ismáelt szűlé
Ábrámnak.

17. Fejezet

Mikor Ábrám kilenczvenkilencz esztendős vala, megjelenék az Úr Ábrámnak,
és monda néki: Én a mindenható Isten vagyok, járj én előttem, és légy
tökéletes.

És megkötöm az én szövetségemet én közöttem és te közötted: és felette
igen megsokasítlak téged.

És arczára borúla Ábrám; az Isten pedig szóla őnéki, mondván:

A mi engem illet, imhol az én szövetségem te veled, hogy népek
sokaságának atyjává leszesz.

És ne neveztessék ezután a te neved Ábrámnak, hanem legyen a te neved
Ábrahám, mert népek sokaságának atyjává teszlek téged.

És felette igen megsokasítalak téged; és népekké teszlek, és királyok is
származnak tőled.

És megállapítom az én szövetségemet én közöttem és te közötted, és te
utánad a te magod között annak nemzedékei szerint örök szövetségűl, hogy
legyek tenéked Istened, és a te magodnak te utánad.

És adom tenéked és a te magodnak te utánnad a te bujdosásod földét,
Kanaánnak egész földét, örök birtokul; és Istenök lészek nékik.

Annakfelette monda Isten Ábrahámnak: Te pedig az én szövetségemet
megőrizzed, te és a te magod te utánad az ő nemzedékei szerint.

Ez pedig az én szövetségem, melyet meg kell tartanotok én közöttem
és ti közöttetek, és a te utánnad való magod között: minden férfi
körűlmetéltessék nálatok.

És metéljétek körül a ti férfitestetek bőrének elejét és az lesz az én
közöttem és ti közöttetek való szövetségnek jele.

Nyolcznapos korában körűlmetéltessék nálatok minden férfigyermek
nemzedékeiteknél; akár háznál született, akár pénzen vásároltatott
valamely idegentől, a ki nem a te magodból való.

Körűlmetéltetvén körűlmetéltessék a házadban született és a pénzeden
vett; és örökkévaló szövetségűl lesz az én szövetségem a ti testeteken.

A körűlmetéletlen férfi pedig, a ki körűl nem metélteti az ő
férfitestének bőrét, az ilyen lélek kivágattatik az ő népe közűl, mert
felbontotta az én szövetségemet.

És monda Isten Ábrahámnak: Szárainak, a te feleségednek nevét ne nevezd
Szárainak, mert Sára az ő neve.

És megáldom őt, és fiat is adok ő tőle néked, és megáldom, hogy legyen
népekké nemzetek királyai származzanak ő tőle.

Ekkor arczára borúla Ábrahám, és nevete és gondolá az ő szívében: vajjon
száz esztendős embernek lesz-é gyermeke? avagy Sára kilenczven esztendős
lévén, szűlhet-é?

És monda Ábrahám az Istennek: Vajha Ismáel élne te előtted.

Az Isten pedig monda: Kétségnélkűl a te feleséged Sára szűl néked fiat,
és nevezed annak nevét Izsáknak, és megerősítem az én szövetségemet ő
vele örökkévaló szövetségűl az ő magvának ő utánna.

Ismáel felől is meghallgattalak: Ímé megáldom őt, és megszaporítom őt és
megsokasítom őt felette nagyon; tizenkét fejedelmet nemz, és nagy néppé
teszem őt.

Az én szövetségemet pedig megerősítem Izsákkal, kit néked szűl Sára ez
időkorban a következő esztendőben.

És elvégezé vele való beszédét, és felméne az Isten Ábrahámtól.

Vevé azért Ábrahám Ismáelt az ő fiát, és háza minden szülöttét, és mind
a pénzén vetteket, minden férfiat Ábrahám házanépe közűl és körűlmetélé
férfitestöknek bőrét ugyanazon napon, a mikor szólott vala vele az
Isten.

Ábrahám pedig kilenczvenkilencz esztendős vala, mikor körűlmetélé az ő
férfitestének bőrét.

Ismáel pedig az ő fia tizenhárom esztendős vala, mikor körűlmetélék az ő
férfitestének bőrét.

Ugyanazon napon metéltetett körűl Ábrahám és Ismáel az ő fia.

És házának minden férfi tagja, háza szülöttei és kik idegen embertől
pénzen vásároltattak, vele együtt körűlmetéltetének.

18. Fejezet

Megjelenék pedig ő néki az Úr a Mamré tölgyesében, és ő űl vala a sátor
ajtajában, a hő napon.

És felemelé az ő szemeit, és látá, hogy ímé három férfiú áll ő előtte.
És látván, eléjök siete a sátor ajtajából, és földig meghajtá magát.

És monda: Jó Uram, ha kedves vagyok te előtted, kérlek, ne kerüld el a
te szolgádat.

Hadd hozzanak, kérlek, egy kevés vizet, és mossátok meg a ti lábaitokat,
és dőljetek le a fa alatt.

Én pedig hozok egy falat kenyeret, hogy erősítsétek meg a ti szíveteket,
azután menjetek tovább, mert azért tértetek be a ti szolgátokhoz. És
mondának: Cselekedjél, a mint szólál.

És besiete Ábrahám a sátorba Sárához és monda: Siess, gyúrj meg három
mérték lisztlángot, és csinálj pogácsát.

A baromhoz is elfuta Ábrahám, és hoza egy gyenge kövér borjút, és adá a
szolgának, az pedig siete azt elkészíteni.

És vőn vajat és tejet, és a borjút, melyet elkészített vala, és eléjök
tevé: és ő mellettök áll vala a fa alatt, azok pedig evének.

És mondának néki: Hol van Sára a te feleséged? Ő pedig felele: Ímhol van
a sátorban.

És monda: Esztendőre ilyenkor bizonynyal megtérek hozzád és ímé akkor a
te feleségednek Sárának fia lesz. Sára pedig hallgatózik vala a sátor
ajtajában, mely annak háta megett vala.

Ábrahám pedig és Sára élemedett korú öregek valának; megszünt vala
Sáránál az asszonyi természet.

Nevete azért Sára ő magában, mondván: Vénségemre lenne-é gyönyörűségem?
meg az én uram is öreg!

És monda az Úr Ábrahámnak: Miért nevetett Sára, ezt mondván: Vajjon
csakugyan szűlhetek-é, holott én megvénhedtem?

Avagy az Úrnak lehetetlen-é valami? Annak idején, esztendőre ilyenkor
visszatérek hozzád, és fia lesz Sárának.

Sára pedig megtagadá, mondván: Nem nevettem én; mivelhogy fél vala. De
monda az Úr: Nem úgy van, mert bizony nevettél.

Azután felkelvén onnan azok a férfiak, Sodoma felé tartanak vala.
Ábrahám is velök méne, hogy elkisérje őket.

És monda az Úr: Eltitkoljam-é én Ábrahámtól, a mit tenni akarok?

Holott Ábrahám nagy és hatalmas néppé lesz; és benne megáldatnak a
földnek minden nemzetségei.

Mert tudom róla, hogy megparancsolja az ő fiainak és az ő házanépének ő
utánna, hogy megőrizzék az Úrnak útát, igazságot és törvényt tévén, hogy
beteljesítse az Úr Ábrahámon, a mit szólott felőle.

Monda azután az Úr: Mivelhogy Sodomának és Gomorának kiáltása
megsokasodott, és mivelhogy az ő bűnök felettébb megnehezedett:

Alámegyek azért és meglátom, vajjon teljességgel a hozzám felhatott
kiáltás szerint cselekedtek-é vagy nem? tudni akarom.

És elfordulának onnan a férfiak, és menének Sodomába: Ábrahám pedig még
az Úr előtt áll vala.

És hozzá járula Ábrahám és monda: Avagy elveszted-é az igazat is a
gonoszszal egybe?

Talán van ötven igaz abban a városban, avagy elveszted-é, és nem
kedvezel-é a helynek az ötven igazért, a kik abban vannak?

Távol legyen tőled, hogy ilyen dolgot cselekedjél, hogy megöld az igazat
a gonoszszal, és úgy járjon az igaz mint a gonosz: Távol legyen tőled!
Avagy az egész föld bírája nem szolgáltatna-é igazságot?

És monda az Úr: Ha találok Sodomában a városon belől ötven igazat, mind
az egész helynek megkegyelmezek azokért.

És felele Ábrahám, és monda: Immár merészkedtem szólani az én Uramnak,
noha én por és hamu vagyok.

Ha az ötven igaznak talán öt híja lesz, elveszted-é az öt miatt az egész
várost? És monda: Nem vesztem el, ha találok ott negyvenötöt.

És ismét szóla hozzá és monda: Hátha találtatnak ott negyvenen? És monda
Ő: Nem teszem meg a negyvenért.

Mégis monda: Kérlek, ne haragudjék meg az én Uram ha szólok: Hátha
találtatnak ott harminczan? És Ő felele: Nem teszem meg, ha találok ott
harminczat.

És ő monda: Immár merészkedtem szólani az én Uramnak: Hátha találtatnak
ott húszan? Felele: Nem vesztem el a húszért.

És monda: Ne haragudjék kérlek az én Uram ha szólok még ez egyszer:
Hátha találtatnak ott tízen? És Ő monda: Nem vesztem el a tízért.

És elméne az Úr, minekutánna elvégezte Ábrahámmal való beszélgetését;
Ábrahám pedig megtére az ő helyére.

19. Fejezet

Mikor a két angyal estére Sodomába jutott, Lót Sodoma kapujában űl vala,
és a mint meglátá őket Lót, felkele eléjök, és arczczal a földre borúla.

És monda: Ímé én Uraim kérlek, térjetek be a ti szolgátok házához, és
háljatok ott, és mossátok meg lábaitokat; reggel korán felkelhettek és
indulhattok útatokra. Azok pedig mondának: Nem, hanem az utczán hálunk
meg.

De nagyon unszolá őket, és betérének hozzá, és bemenének az ő házába; ő
pedig szerze nékik vendégséget, és pogácsát is süte, és evének.

Lefekvésök előtt a város férfiai, Sodoma férfiai körűlvevék a házat,
ifja, örege, mind az egész község egytől egyig.

És szólíták Lótot, mondván néki: Hol vannak a férfiak, a kik te hozzád
jövének az éjjel? Hozd ki azokat mi hozzánk, hadd ismerjük őket.

És kiméne Lót ő hozzájok az ajtó eleibe, és bezárá maga után az ajtót.

És monda: Kérlek atyámfiai, ne cselekedjetek gonoszságot.

Imé van énnékem két leányom, a kik még nem ismertek férfiat, kihozom
azokat ti hozzátok, és cselekedjetek velök a mint néktek tetszik,
csakhogy ezekkel az emberekkel ne csináljatok semmit, mivelhogy az én
hajlékom árnyéka alá jöttenek.

Azok pedig mondának: Eredj el innen. Ismét mondának: Ez egy maga nálunk
a jövevény s ő szabja a törvényt? Majd gonoszbul cselekszünk veled, hogy
nem azokkal. És reá rohanának a férfiúra, Lótra, felette igen, és azon
valának, hogy betörik az ajtót.

De kinyújták azok a férfiak kezeiket, és bevonák Lótot magokhoz a házba
és bezárák az ajtót.

Az embereket pedig, kik a ház ajtaja előtt valának, vaksággal verék meg
kicsinytől nagyig, annyira, hogy elfáradának az ajtó keresésében.

És mondának a férfiak Lótnak: Ki van még itt hozzád tartozó? vődet,
fiaidat és leányaidat, és mindenedet, a mi a tied a városban, vidd ki e
helyről.

Mert mi elvesztjük e helyet, mivelhogy ezek kiáltása nagyra nőtt az Úr
előtt; és az Úr küldött minket, hogy elveszítsük ezt.

Kiméne azért Lót, és szóla az ő vőinek, kik az ő leányait elvették vala,
és monda: Keljetek fel, menjetek ki e helyből, mert elveszti az Úr e
várost: de az ő vőinek úgy tetszék, mintha tréfálna.

És mikor a hajnal feljött, sürgetik vala az Angyalok Lótot, mondván:
Kelj fel, vedd a te feleségedet és jelenlevő két leányodat, hogy el ne
veszsz a városnak bűne miatt.

Mikor pedig késedelmeskedék, megragadák a férfiak az ő kezét és az ő
feleségének kezét és két leánya kezét, az Úrnak iránta való irgalmából,
és kivivék őt és ott hagyák a városon kívül.

És lőn mikor kivivék őket, monda az egyik: Mentsd meg a te életedet,
hátra ne tekints, és meg ne állj a környéken; a hegyre menekülj, hogy el
ne veszsz.

És monda Lót nékik: Ne oh Uram!

Ímé a te szolgád kegyelmet talált te előtted, és nagy a te
irgalmasságod, melyet mutattál irántam, hogy életemet megtartotta: de én
nem menekűlhetek a hegyre, nehogy utólérjen a veszedelem, és meghaljak.

Ímhol az a város közel van, hogy oda fussak, kicsiny is, hadd menekűljek
kérlek oda, lám kicsiny az; és én életben maradok.

Monda azért néki: Ím tekintek rád e dologban is, és nem pusztítom el a
várost, a melyről szólottál.

Siess, menekülj oda, mert semmit sem tehetek addig, míg oda nem érsz.
Azért nevezték annak a városnak nevét Czóárnak.

A nap feljött vala a földre, mikor Lót Czóárba ére.

És bocsáta az Úr Sodomára és Gomorára kénköves és tűzes esőt az Úrtól az
égből.

És elsűlyeszté ama városokat, és azt az egész vidéket, és a városok
minden lakosait, és a föld növényeit is.

És hátra tekinte az ő felesége, és sóbálványnyá lőn.

Ábrahám pedig reggel arra a helyre indúla, a hol az Úr színe előtt
állott vala.

És tekinte Sodoma és Gomora felé, és az egész környék földje felé és
látá, és ímé felszálla a földnek füstje, mint a kemencze füstje.

És lőn mikor elveszté Isten annak a környéknek városait, megemlékezék az
Isten Ábrahámról, és kiküldé Lótot a veszedelemből, mikor elsűlyeszté a
városokat, a melyekben lakott vala Lót.

Lót pedig felméne Czóárból, és letelepedék a hegyen, és vele együtt
az ő két leánya is, mert fél vala Czóárban lakni; lakozék tehát egy
barlangban ő és az ő két leánya.

És monda a nagyobbik a kisebbiknek: A mi atyánk megvénhedett, és nincsen
a földön férfiú, a ki mi hozzánk bejöhetne az egész föld szokása
szerint.

Jer, adjunk bort inni a mi atyánknak, és háljunk ő vele, és támaszszunk
magot a mi atyánktól.

Adának azért inni bort az ő atyjoknak azon éjszaka, és beméne a
nagyobbik, és hála az ő atyjával, ez pedig semmit sem tuda annak sem
lefekvéséről, sem fölkeléséről.

És lőn másodnapon, monda a nagyobbik a kisebbiknek: Ímé a mult éjjel én
háltam atyámmal, adjunk néki bort inni ez éjjel is, és menj be te, hálj
vele, és támaszszunk magot a mi atyánktól.

Adának azért azon éjszaka is az ő atyjoknak bort inni, és felkele
a kisebbik is és vele hála; ő pedig semmit sem tuda annak sem
lefekvéséről, sem fölkeléséről.

És teherbe esének Lót leányai mindketten az ő atyjoktól.

És szűle a nagyobbik fiat, és nevezé annak nevét Moábnak; ez a Moábiták
atyja mind e mai napig.

A kisebbik is fiat szűle és nevezé annak nevét Benamminak. Ez az
Ammoniták atyja mind a mai napig.

20. Fejezet

És elköltözék onnan Ábrahám a déli tartományba, és letelepedék Kádes és
Súr között, és tartózkodék Gérárban.

És monda Ábrahám Sáráról az ő feleségéről: Én húgom ő. Elkülde azért
Abimélek Gérárnak királya, és elviteté Sárát.

De Isten Abimélekhez jöve éjjeli álomban, és monda néki: Ímé meghalsz az
asszonyért, a kit elvettél, holott férjnél van.

Abimélek pedig nem illette vala őt, és monda: Uram, az ártatlan népet is
megölöd-é?

Avagy nem ő mondotta-é nékem: én húgom ő s ez is azt mondotta: én bátyám
ő. Szívem ártatlanságában, és kezeim tisztaságában cselekedtem ezt.

És monda az Isten néki álomban: Én is tudom, hogy szívednek
ártatlanságában mívelted ezt, azért tartóztattalak én is, hogy ne
vétkezzél ellenem, azért nem engedtem, hogy illessed azt.

Mostan azért add vissza az embernek az ő feleségét, mert Próféta ő: és
imádkozik te éretted, és élsz; hogyha pedig vissza nem adod: tudd meg,
hogy halállal halsz meg te, és minden hozzád tartozó.

Felkele azért Abimélek reggel, és előhívatá minden szolgáját, s fülök
hallatára mindezeket elbeszélé és az emberek igen megfélemlének.

És hívatá Abimélek Ábrahámot, és monda néki: Mit cselekedtél mi velünk?
És mit vétettem te ellened, hogy én reám és az én országomra ilyen nagy
bűnt hoztál? A miket cselekedni nem szabad, olyan dolgokat cselekedtél
ellenem.

És monda Abimélek Ábrahámnak: Mit láttál, hogy ezt a dolgot cselekedted?

Felele Ábrahám: Bizony azt gondoltam: nincsen istenfélelem e helyen, és
megölnek engem az én feleségemért.

De valósággal húgom is, az én atyámnak leánya ő, csakhogy nem az én
anyámnak leánya; és így lőn feleségemmé.

És lőn hogy a mikor kibujdostata engem az Isten az én atyámnak házából,
azt mondém néki: Ilyen kegyességet cselekedjél én velem, mindenütt
valahová megyünk, azt mondjad én felőlem: én bátyám ez.

Akkor Abimélek vett juhokat, ökröket, szolgákat és szolgálókat, és adá
Ábrahámnak, és vissza adá néki Sárát is az ő feleségét.

És monda Abimélek: Ímé előtted van az én országom, a hol tenéked jónak
tetszik, ott lakjál.

Sárának pedig monda: Ímé ezer ezüst pénzt adtam a te bátyádnak, ímé az
neked a szemek befedezője mindazok előtt, a kik veled vannak; és így
mindenképpen igazolva vagy.

Könyörge azért Ábrahám az Istennek, és meggyógyítá Isten Abiméleket, és
az ő feleségét, és az ő szolgálóit, és szűlének.

Mert az Úr erősen bezárta vala az Abimélek háza népének méhét, Sáráért
az Ábrahám feleségéért.

21. Fejezet

Az Úr pedig meglátogatá Sárát, a mint mondotta vala, és akképen
cselekedék az Úr Sárával, a miképen szólott vala.

Mert fogada Sára az ő méhében, és szűle fiat Ábrahámnak az ő vénségében,
abban az + időben, melyet mondott vala néki az Isten.

És nevezé Ábrahám az ő fiának nevét, a ki néki született vala, a kit
szűlt vala néki Sára, Izsáknak:

És körűlmetélé Ábrahám az ő fiát Izsákot, nyolcznapos korában, a mint
parancsolta vala néki az Isten.

Ábrahám pedig száz esztendős vala, mikor születék néki az ő fia Izsák.

És monda Sára: Nevetést szerzett az Isten, énnékem; a ki csak hallja,
nevet rajtam.

Ismét monda: Ki mondotta volna Ábrahámnak, hogy Sára fiakat szoptat? s
ímé fiat szűltem vénségére.

És felnevekedék a gyermek, és elválasztaték; Ábrahám pedig nagy
vendégséget szerze azon a napon, a melyen Izsák elválasztaték.

Mikor pedig Sára nevetgélni látá az Égyiptombéli Hágárnak fiát, kit
Ábrahámnak szűlt vala,

Monda Ábrahámnak: Kergesd el ezt a szolgálót az ő fiával egybe, mert nem
lesz örökös e szolgáló fia az én fiammal, Izsákkal.

Ábrahámnak pedig igen nehéznek látszék e dolog, az ő fiáért.

De monda az Isten Ábrahámnak: Ne lássék előtted nehéznek a gyermeknek és
a szolgálónak a dolga; valamit mond néked Sára, engedj az ő szavának,
mert Izsákról neveztetik a te magod.

Mindazonáltal a szolgálóleány fiát is néppé teszem, mivelhogy a te magod
ő.

Felkele azért Ábrahám jó reggel, és vőn kenyeret és egy tömlő vizet, és
adá Hágárnak, és feltevé azt és a gyermeket annak vállára s elbocsátá.
Az pedig elméne, és bujdosék a Beérseba pusztájában.

Hogy elfogyott a víz a tömlőből, letevé a gyermeket egy bokor alá.

És elméne s leűle által ellenébe mintegy nyillövésnyi távolságra; mert
azt mondja vala: Ne lássam mikor a gyermek meghal. Leűle tehát által
ellenébe, és fölemelé szavát és síra.

Meghallá pedig Isten a gyermeknek szavát és kiálta az Isten angyala az
égből Hágárnak, és monda néki: Mi lelt téged Hágár? ne félj, mert az
Isten meghallotta a gyermeknek szavát, ott a hol van.

Kelj fel, vedd fel a gyermeket, és viseld gondját, mert nagy néppé
teszem őt.

És megnyitá Isten az ő szemeit, és láta egy vízforrást, oda méne azért,
és megtölté a tömlőt vízzel, és inni ada a gyermeknek.

És vala Isten a gyermekkel, s az felnövekedék, és lakik vala a
pusztában, és lőn íjászszá.

Lakozék pedig Párán pusztájában, és vőn néki anyja feleséget Égyiptom
földéről.

És lőn abban az időben, hogy Abimélek és Pikhól annak hadvezére
megszólíták Ábrahámot mondván: Az Isten van te veled mindenben a mit
cselekszel.

Mostan azért esküdj meg énnékem az Istenre itt, hogy sem én ellenem,
sem fiam, sem unokám ellen álnokságot nem cselekszel, hanem azzal a
szeretettel, a melylyel én te irántad viseltettem, viseltetel te is én
irántam és az ország iránt, a melyben jövevény voltál.

És monda Ábrahám: Én megesküszöm.

Megdorgálá pedig Ábrahám Abiméleket a kútért, melyet erővel elvettek
vala az Abimélek szolgái.

És monda Abimélek: Nem tudom kicsoda mívelte e dolgot; te sem
jelentetted nekem, s én sem hallottam, hanem csak ma.

Vett azért Ábrahám juhokat, barmokat és adá Abiméleknek; és egymással
szövetséget kötének.

És külön állíta Ábrahám a nyájból hét juhot.

És monda Abimélek Ábrahámnak: Mire való e hét juh, melyet külön állítál?

És felele Ábrahám: Ezt a hét juhot vedd tőlem, hogy bizonyságul legyenek
nékem, hogy én ástam ezt a kútat.

Azért nevezék azt a helyet Beérsebának, mivelhogy ott esküdtek vala meg
mind a ketten.

Megköték tehát a szövetséget Beérsebában, és felkele Abimélek és Pikhól
annak hadvezére és visszatérének a Filiszteusok földére.

Ábrahám pedig tamariskusfákat ültete Beérsebában, és segítségűl hívá ott
az örökkévaló Úr Istennek nevét.

És sok ideig tartózkodék Ábrahám a Filiszteusok földén.

22. Fejezet

És lőn ezeknek utána, az Isten megkisérté Ábrahámot, és monda néki:
Ábrahám! S az felele: Ímhol vagyok.

És monda: Vedd a te fiadat, ama te egyetlenegyedet, a kit szeretsz,
Izsákot, és menj el Mórijának földére és áldozd meg ott égő áldozatul a
hegyek közűl egyen, a melyet mondándok néked.

Felkele azért Ábrahám jó reggel, és megnyergelé az ő szamarát, és maga
mellé vevé két szolgáját, és az ő fiát Izsákot, és fát hasogatott az égő
áldozathoz. Akkor felkele és elindula a helyre, melyet néki az Isten
mondott vala.

Harmadnapon felemelé az ő szemeit Ábrahám. és látá a helyet messziről.

És monda Ábrahám az ő szolgáinak: Maradjatok itt a szamárral, én pedig
és ez a gyermek elmegyünk amoda és imádkozunk, azután visszatérünk
hozzátok.

Vevé azért Ábrahám az égő áldozathoz való fákat, és feltevé az ő fiára
Izsákra, ő maga pedig kezébe vevé a tüzet, és a kést, és mennek vala
ketten együtt.

És szóla Izsák Ábrahámhoz az ő atyjához, és monda: Atyám! Az pedig
monda: Ímhol vagyok, fiam! És monda Izsák: Ímhol van a tűz és a fa; de
hol van az égő áldozatra való bárány?

És monda Ábrahám: Az Isten majd gondoskodik az égő áldozatra való
bárányról, fiam; és mennek vala ketten együtt.

Hogy pedig eljutának arra a helyre, melyet Isten néki mondott vala,
megépíté ott Ábrahám az oltárt, és reá raká a fát, és megkötözé Izsákot
az ő fiát, és feltevé az oltárra, a fa-rakás tetejére.

És kinyújtá Ábrahám az ő kezét és vevé a kést, hogy levágja az ő fiát.

Akkor kiálta néki az Úrnak Angyala az égből, és monda: Ábrahám! Ábrahám!
Ő pedig felele: Ímhol vagyok.

És monda: Ne nyujtsd ki a te kezedet a gyermekre, és ne bántsd őt: mert
most már tudom, hogy istenfélő vagy, és nem kedvezél a te fiadnak, a te
egyetlenegyednek én érettem.

És felemelé Ábrahám az ő szemeit, és látá hogy ímé háta megett egy kos
akadt meg szarvánál fogva a szövevényben. Oda méne tehát Ábrahám, és
elhozá a kost, és azt áldozá meg égő áldozatul az ő fia helyett.

És nevezé Ábrahám annak a helynek nevét Jehova-jire-nek. Azért mondják
ma is: Az Úr hegyén a gondviselés.

És kiálta az Úrnak Angyala Ábrahámnak másodszor is az égből.

És monda: Én magamra esküszöm azt mondja az Úr: mivelhogy e dolgot
cselekedéd, és nem kedvezél a te fiadnak, a te egyetlenegyednek:

Hogy megáldván megáldalak tégedet, és bőségesen megsokasítom a te
magodat mint az ég csillagait, és mint a fövényt, mely a tenger partján
van, és a te magod örökség szerint fogja bírni az ő ellenségeinek
kapuját.

És megáldatnak a te magodban a földnek minden nemzetségei, mivelhogy
engedtél az én beszédemnek.

Megtére azért Ábrahám az ő szolgáihoz, és felkelének és együtt elmenének
Beérsebába, mert lakozék Ábrahám Beérsebában.

És lőn ezeknek utánna, hírt hozának Ábrahámnak mondván: Ímé Milkha is
szűlt fiakat Nákhornak, a te atyádfiának:

Úzt az ő elsőszülöttét, és Búzt annak testvérét, és Kemuélt Arámnak
atyját.

És Keszedet, Házót, Pildást, Jidláfot és Bethuélt.

Bethuél pedig nemzé Rebekát. Ezt a nyolczat szűlé Milkha Nákhornak az
Ábrahám atyjafiának.

Az ő ágyasa is, kinek neve Reuma vala, szűlé néki Tebáhot, Gakhámot,
Thakhást és Mahákhát.

23. Fejezet

Vala pedig Sárának élete száz huszonhét esztendő. Ezek Sára életének
esztendei.

És meghala Sára Kirját-Arbában azaz Hebronban a Kanaán földén, és beméne
Ábrahám, hogy gyászolja Sárát és sirassa őt.

Felkele azután Ábrahám az ő halottja elől, és szóla a Khéth fiainak,
mondván:

Idegen és jövevény vagyok közöttetek: Adjatok nékem temetésre való
örökséget ti nálatok, hadd temessem el az én halottamat én előlem.

Felelének pedig a Khéth fiai Ábrahámnak, mondván őnéki:

Hallgass meg minket uram: Istentől való fejedelem vagy te mi közöttünk,
a mi temetőhelyeink közűl a mely legtisztességesebb, abba temesd el a te
halottadat, közűlünk senki sem tiltja meg tőled az ő temetőhelyét, hogy
eltemethesd a te halottadat.

És felkele Ábrahám, és meghajtá magát a földnek népe előtt, a Khéth fiai
előtt.

És szóla ő velök mondván: Ha azt akarjátok, hogy eltemessem az én
halottamat én előlem: hallgassatok meg engemet, és esedezzetek én
érettem Efron előtt, Czohár fia előtt.

Hogy adja nékem Makpelá barlangját, mely az övé, mely az ő mezejének
szélében van: igaz árán adja nékem azt, ti köztetek temetésre való
örökségűl.

Efron pedig űl vala a Khéth fiai között. Felele azért Efron a Khitteus,
Ábrahámnak, a Khéth fiainak és mindazoknak hallatára, a kik bemennek
vala az ő városának kapuján, mondván:

Nem úgy uram, hallgass meg engem: azt a mezőt néked adom, s a barlangot,
mely abban van, azt is néked adom, népem fiainak szeme láttára adom azt
néked, temesd el halottadat.

És meghajtá magát Ábrahám a földnek népe előtt.

És szóla Efronhoz a föld népének hallatára, mondván: Ha mégis
meghallgatnál engem! megadom a mezőnek árát, fogadd el tőlem; azután
eltemetem ott az én halottamat.

És felele Efron Ábrahámnak, mondván néki:

Uram! hallgass meg engemet; négyszáz ezüst siklusos föld, micsoda az én
köztem és te közötted? Csak temesd el a te halottadat.

Engede azért Ábrahám Efronnak és odamérte Ábrahám Efronnak az ezüstöt,
a melyet mondott vala a Khéth fiainak hallatára; kalmároknál kelendő
négyszáz ezüst siklust.

Így lett Efronnak Makpelában levő mezeje, mely Mamré átellenében van,
a mező benne levő barlanggal, és minden a mezőben levő fa az egész
határban köröskörűl

Ábrahámnak birtoka, a Khéth fiainak, mind azoknak szeme előtt, a kik az
ő városának kapuján bemennek vala.

Azután eltemeté Ábrahám az ő feleségét Sárát a Makpelá mezejének
barlangjába Mamréval szemben. Ez Hebron a Kanaán földjén.

Így erősítteték meg a mező és a benne lévő barlang Ábrahámnak temetésre
való örökségűl a Khéth fiaitól.

24. Fejezet

Ábrahám pedig vén élemedett ember vala, és az Úr mindenben megáldotta
vala Ábrahámot.

Monda azért Ábrahám az ő háza öregebb szolgájának, a ki őnéki mindenében
gazda vala: Tedd a kezed a tomporom alá!

Hogy megeskesselek téged az Úrra, a mennynek Istenére, és a földnek
Istenére, hogy nem vészesz feleséget az én fiamnak a Kananeusok leányai
közűl, a kik között lakom.

Hanem elmégysz az én hazámba, és az én rokonságim közé és onnan vészesz
feleséget az én fiamnak Izsáknak.

Monda pedig őnéki a szolga: Hátha az a leányzó nem akar velem eljőni
e földre, ugyan vissza vigyem-é a te fiadat arra a földre, a honnan
kijöttél vala?

Felele néki Ábrahám: Vigyázz, az én fiamat oda vissza ne vidd.

Az Úr az égnek Istene, ki engemet kihozott az én atyámnak házából, és
az én rokonságimnak földéről, a ki szólt nékem, és megesküdött nékem
mondván: A te magodnak adom ezt a földet; elbocsátja az ő Angyalát te
előtted, hogy onnan végy az én fiamnak feleséget.

Hogyha pedig nem akar a leányzó teveled eljőni, ment lészesz az én
esketésem alól; csakhogy az én fiamat oda vissza ne vidd.

Veté azért a szolga az ő kezét az ő urának Ábrahámnak tompora alá, és
megesküvék néki e dolog felől.

És vőn a szolga tíz tevét az ő urának tevéi közűl, és elindula; (mert
az urának minden gazdagsága az ő kezében vala). Felkele tehát és elméne
Mésopotámiába, a Nákhor városába.

És megpihenteté a tevéket a városon kivűl egy kútfőnél, este felé, mikor
a leányok vizet meríteni járnak.

És monda: Uram! én uramnak Ábrahámnak Istene, hozd elém még ma, és légy
kegyelmes az én uram Ábrahám iránt.

Ímé én a víz forrása mellé állok és e város lakosainak leányai kijőnek
vizet meríteni.

Legyen azért, hogy a mely leánynak ezt mondom: Hajtsd meg a te vedredet,
hogy igyam, és az azt mondándja: igyál, sőt a te tevéidet is megitatom:
hogy azt rendelted légyen a te szolgádnak Izsáknak, és erről ismerjem
meg, hogy irgalmasságot cselekedtél az én urammal.

És lőn, minekelőtte elvégezte volna a beszédet, ímé jő vala Rebeka,
Bethuélnek leánya, a ki Milkhának, az Ábrahám testvérének Nákhor
feleségének vala fia, és pedig vedrével a vállán.

A leányzó pedig felette szép ábrázatú vala; szűz, és férfi még nem
ismeré őt, és aláméne a forrásra, és megtölté vedrét, és feljöve.

Akkor a szolga eleibe futamodék és monda: Kérlek, adj innom nékem egy
kevés vizet a te vedredből.

Az pedig monda: Igyál uram! és sietve leereszté a vedret az ő kezére, és
inni ada néki.

És minekutána eleget adott néki innia, monda: A te tevéidnek is merítek,
míg eleget nem isznak.

És sietett és kiüríté vedrét a válúba és ismét elfuta a forrásra
meríteni, és meríte mind az ő tevéinek.

Az ember pedig álmélkodva néz vala reá, és veszteg hallgat vala, tudni
akarván: vajjon szerencséssé teszi-é az Úr az ő útját, vagy nem.

És lőn, mikor a tevék már eleget ittak, elévőn az ember egy aranyfüggőt,
a melynek súlya fél siklus, és két karpereczet, a melynek súlya tíz
arany.

És monda: Kinek a leánya vagy te? kérlek mondd meg nékem: van-é a te
atyádnak házában hálásra való helyünk?

Az pedig felele néki: Bethuél leánya vagyok a Milkha fiáé, a kit ő
Nákhornak szűlt.

Azt is mondá: Szalma is, abrak is bőven van minálunk, és hálásra való
hely is van.

Meghajtá azért magát az ember, és imádá az Urat.

És monda: Áldott az Úr az én uramnak Ábrahámnak Istene, ki nem vonta meg
az ő irgalmasságát és hűségét az én uramtól. Az Úr vezérlett engem ez
útamban az én uram atyjafiainak házához.

Elfuta azonközben a leányzó, és elbeszélé az ő anyja házában, a mint
ezek történtek.

Vala pedig Rebekának egy bátyja, kinek neve Lábán vala. És kifutamodék
Lábán ahhoz az emberhez a forráshoz.

Mert mikor látta a függőt, és a pereczeket az ő hugának karjain, és
hallotta húgának Rebekának beszédét, a ki ezt mondja vala: Így szóla
nékem az a férfiú akkor méne ki a férfiúhoz; és ímé ez ott áll vala a
tevék mellett a forrásnál.

És monda: Jőjj be Istennek áldott embere; mit állasz ide kinn? holott én
elkészítettem a házat, és a tevéknek is van hely.

Beméne azért a férfiú a házhoz, ő pedig lenyergelé a tevéket, és ada
a tevéknek szalmát és abrakot; és vizet az ő lábai megmosására és az
emberek lábainak, kik ő vele valának.

És enni valót tevének eleibe, de ő monda: Nem eszem, míg el nem mondom
az én beszédemet. És szóla: Mondd el.

Monda azért: Én az Ábrahám szolgája vagyok.

Az Úr pedig igen megáldotta az én uramat, úgy hogy nagygyá lett:
mert adott néki juhokat, barmokat, ezüstöt, aranyat, szolgákat,
szolgálóleányokat, tevéket, szamarakat.

És Sára az én uramnak felesége fiat szűlt az én uramnak, az ő
vénségében, és annak adá mindenét, a mije van.

Engem pedig megesküdtetett az én uram, mondván: Ne végy feleséget az én
fiamnak a Kananeusok leányai közűl, a kiknek földjén én lakom.

Hanem menj el az én atyámnak házához, és az én rokonságom közé, hogy
onnan végy feleséget az én fiamnak.

Mikor pedig azt mondám az én uramnak: Hátha nem akarna velem az a
leányzó eljőni?

Monda nékem: Az Úr, a kinek én színe előtt jártam, elbocsátja az ő
angyalát teveled, és szerencséssé teszi a te útadat, hogy feleséget
vehess az én fiamnak az én nemzetségem közűl, és az én atyám házából.

Csak akkor leszesz fölmentve esketésem alól, ha elmenéndesz az én
nemzetségem közé és ha nem adják oda: ment leszesz az én esketésem alól.

Mikor ma a forráshoz érkezém, mondék: Uram, én uramnak, Ábrahámnak
Istene, vajha szerencséssé tennéd az én útamat, melyen járok:

Ímé én e forrás mellett állok; és legyen, hogy az a hajadon, a ki kijön
vizet meríteni, s a kinek azt mondom: Adj innom nékem egy kevés vizet a
te vedredből,

És az ezt mondja nékem: Te is igyál, és a te tevéidnek is merítek; az
legyen a feleség, a kit az Úr az én uram fiának rendelt.

Én még el sem végeztem vala az én szívemben a beszédet, és ímé kijő vala
Rebeka, vedrével a vállán, és leméne a forrásra és meríte, én pedig
mondék néki: Adj innom kérlek.

Ő pedig sietett és leereszté az ő vedrét és monda: Igyál, sőt a te
tevéidnek is inni adok; és én ivám, s a tevéknek is inni ada.

És megkérdezém őt és mondék: Ki leánya vagy? ő pedig felele: Bethuélnek,
a Nákhor fiának leánya vagyok, a kit Milkha szűlt vala őnéki. Ekkor a
függőt orrába, és e pereczeket a karjaira tevém.

Meghajtván azért magamat, imádám az Urat, és áldám az Urat, az én
uramnak Ábrahámnak Istenét, ki engem igaz úton vezérelt, hogy az én uram
atyjafiának leányát vegyem az ő fiának feleségűl.

Most azért, ha szeretettel és hűséggel akartok lenni az én uramhoz,
mondjátok meg; ha pedig nem, adjátok tudtomra, hogy én vagy jobbra vagy
balra forduljak.

És felele Lábán és Bethuél, és mondának: Az Úrtól van e dolog: Nem
mondhatunk neked sem jót, sem rosszat.

Ímé előtted van Rebeka, vegyed, menj el; és legyen felesége a te urad
fiának, a mint az Úr elvégezte.

És lőn, a mint hallja vala az Ábrahám szolgája azoknak beszédét,
meghajtá magát a földig az Úr előtt.

És hoza elő a szolga ezüst edényeket és arany edényeket és ruhákat, és
adá azokat Rebekának: drága ajándékokat ada az ő bátyjának is és az ő
anyjának.

Evének azután és ivának, ő és a férfiak, a kik ő vele valának, és ott
hálának. Mikor pedig felkelének reggel, monda: Bocsássatok el engem az
én uramhoz.

Monda pedig a leány bátyja és anyja: Maradjon velünk a leány még vagy
tíz napig, azután menjen el.

A szolga pedig monda nékik: Ne késleljetek meg engem, holott az Úr
szerencséssé tette az én útamat; bocsássatok el azért engem, hogy menjek
az én uramhoz

Mondának akkor: Hívjuk elő a leányt, és kérdjük meg őt.

Szólíták azért Rebekát, és mondának néki: Akarsz-é elmenni e férfiúval?
és monda: Elmegyek.

Elbocsáták azért Rebekát, az ő húgokat, és az ő dajkáját, és az Ábrahám
szolgáját, és az ő embereit.

És megáldák Rebekát, és mondák néki: Te mi húgunk! szaporodjál ezerszer
való ezerig. És bírja a te magod az ő ellenségeinek kapuját.

És felkele Rebeka és az ő szolgálóleányai, és felűlének a tevékre, s
követék azt a férfiút. Így vevé a szolga Rebekát, és elméne.

Izsák pedig visszajő vala a Lakhai Rói forrástól; és lakik vala a déli
tartományban.

És kiméne Izsák este felé elmélkedni a mezőre, és felemelé szemeit és
látá, hogy ímé tevék jőnek.

Rebeka is felemelé szemeit s meglátá Izsákot, és leszálla a tevéről.

És monda a szolgának: Kicsoda az a férfiú, a ki a mezőn előnkbe jő? A
szolga pedig monda: Az én uram ő. Akkor fogta a fátyolt és elfedezé
magát.

Elbeszélé azután a szolga Izsáknak mindazokat a dolgokat, a melyeket
cselekedett vala.

Izsák pedig bevivé Rebekát Sárának az ő anyjának sátorába. És elvevé
Rebekát és lőn néki felesége és szereté őt. S megvigasztalódék Izsák az
ő anyja halála után.

25. Fejezet

Ábrahám pedig ismét vőn magának feleséget, kinek neve Ketúráh vala.

És az szűlé néki Zimránt, Joksánt, Médánt, Midiánt, Isbákot és Suakhot.

Joksán pedig nemzé Sébát, és Dédánt. Dédánnak pedig fiai valának:
Assurim, Letúsim és Leummim.

S Midiánnak fiai: Éfah, Éfer, Hánok, Abida és Eldaah: Mind ezek
Ketúráhnak fiai.

Valamije pedig Ábrahámnak vala, mindazt Izsáknak adta vala.

Az ágyasok fiainak pedig, a kik Ábraháméi valának, ada Ábrahám
ajándékokat, és elküldé azokat az ő fia mellől, Izsák mellől még éltében
napkelet felé, napkeleti tartományba.

S ezek Ábrahám élete esztendeinek napjai, melyeket élt: száz hetvenöt
esztendő.

És kimúlék és meghala Ábrahám, jó vénségben, öregen és betelve az
élettel, és takaríttaték az ő népéhez.

És eltemeték őt Izsák és Ismáel az ő fiai a Makpelá barlangjában,
Efronnak, a Khitteus Czohár fiának mezejében, mely Mamré átellenében
van.

Abban a mezőben, melyet Ábrahám a Khéth fiaitól vett vala: ott
temettetett el Ábrahám és az ő felesége Sára.

Lőn pedig Ábrahám halála után, megáldá Isten az ő fiát Izsákot; Izsák
pedig lakozék a Lakhai Rói forrásánál.

Ezek pedig Ábrahám fiának Ismáelnek nemzetségei, a kit az Égyiptombeli
Hágár a Sára szolgálója szűlt vala Ábrahámnak.

Ezek az Ismáel fiainak nevei, nevök s nemzetségök szerint: Ismáelnek
elsőszülötte Nebájót, azután Kédar, Adbeél és Mibszám.

És Misma, Dúmah és Massza.

Hadar, Théma, Jetúr, Náfis és Kedmah.

Ezek az Ismáel fiai, és ezek azoknak nevei udvaraikban, falvaikban;
tizenkét fejedelem az ő nemzetségök szerint.

Ezek pedig az Ismáel életének esztendei: száz harminczkét esztendő. És
kimúlék és meghala, és takaríttaték az ő népéhez.

Lakoztak pedig Havilától fogva Súrig, a mely Égyiptom átellenében van, a
merre Assiriába mennek. Minden atyjafiával szemben esett az ő lakása.

Ezek pedig Izsáknak az Ábrahám fiának nemzetségei: Ábrahám nemzé
Izsákot.

Izsák pedig negyven esztendős vala, a mikor feleségűl vette Rebekát
a Siriából való Bethuélnek leányát, Mésopotámiából, a Siriából való
Lábánnak húgát.

És könyörge Izsák az Úrnak az ő feleségéért, mivelhogy magtalan vala, és
az Úr meghallgatá őt: és teherbe esék Rebeka, az ő felesége.

Tusakodnak vala pedig a fiak az ő méhében. Akkor monda: Ha így van,
miért vagyok én így? Elméne azért, hogy megkérdezze az Urat.

És monda az Úr őnéki: Két nemzetség van a te méhedben, és két nép válik
ki a te belsődből, egyik nép a másik népnél erősebb lesz, és a nagyobbik
szolgál a kisebbiknek.

És betelének az ő szülésének napjai, és ímé kettősök valának az ő
méhében.

És kijöve az első vereses vala, mindenestől szőrös, mint egy lazsnak;
azért nevezék nevét Ézsaúnak.

Azután kijöve az ő atyjafia, kezével Ézsaú sarkába fogódzva; azért
nevezék nevét Jákóbnak. Izsák pedig hatvan esztendős vala, a mikor ezek
születének.

És felnevekedének a gyermekek, és Ézsaú vadászathoz értő mezei ember
vala; Jákób pedig szelíd ember, sátorban lakozó.

Szereti vala azért Izsák Ézsaút, mert szájaíze szerint vala a vad;
Rebeka pedig szereti vala Jákóbot.

Jákób egyszer valami főzeléket főze, és Ézsaú megjövén elfáradva a
mezőről,

Monda Ézsaú Jákóbnak: Engedd, hogy ehessem a veres ételből, mert fáradt
vagyok. Ezért nevezék nevét Edomnak.

Jákób pedig monda: Add el hát nékem azonnal a te elsőszülöttségedet.

És monda Ézsaú Ímé én halni járok, mire való hát nékem az én
elsőszülöttségem?

És monda Jákób: Esküdjél meg hát nékem azonnal, és megesküvék néki és
eladá az ő elsőszülöttségét Jákóbnak.

S akkor Jákób ada Ézsaúnak kenyeret, és főtt lencsét, és evék és ivék,
és felkele és elméne. Így veté meg Ézsaú az elsőszülöttséget.

26. Fejezet

Lőn pedig éhség az országban, amaz első éhség után, mely Ábrahám
idejében vala. Elméne azért Izsák Abimélekhez a Filiszteusok királyához
Gérárba.

Mert megjelent vala néki az Úr és ezt mondotta vala: Ne menj alá
Égyiptomba! lakjál azon a földön, melyet mondándok tenéked.

Tartózkodjál ezen a földön, és én veled leszek és megáldalak téged; mert
tenéked és a te magodnak adom mind ezeket a földeket, hogy megerősítsem
az esküvést, melylyel megesküdtem Ábrahámnak a te atyádnak.

És megsokasítom a te magodat mint az ég csillagait, és a te magodnak
adom mind ezeket a földeket: és megáldatnak a te magodban a földnek
minden nemzetségei;

Mivelhogy hallgata Ábrahám az én szavamra: és megtartotta a
megtartandókat, parancsolataimat, rendeléseimet és törvényeimet.

Lakozék azért Izsák Gérárban.

És mikor annak a helynek lakosai az ő felesége felől kérdezősködének,
azt mondja vala: az én húgom ő. Mert fél vala azt mondani: én feleségem;
gondolván: nehogy megöljenek engem e helynek lakosai Rebekáért,
mivelhogy szép ábrázatú ő.

És lőn idő multával, hogy Abimélek a Filiszteusok királya kitekintvén az
ablakon, látá Izsákot enyelegni Rebekával az ő feleségével.

Kiálta azért Abimélek Izsáknak, és monda: Ímé bizony feleséged ő hogyan
mondhattad tehát: húgom ő?! És monda neki Izsák: Mert azt gondolám,
netalán még meg kell halnom miatta.

És monda Abimélek: Miért mívelted ezt mi velünk? Kevésbe múlt, hogy
feleségeddel nem hált valaki a nép közűl, és bűnt hoztál volna mi reánk.

Parancsola azért Abimélek mind az egész népnek, ezt mondván: A ki ezt az
embert vagy ennek feleségét illeténdi, bizonynyal meg kell halnia.

És vete Izsák azon a földön, és lett néki abban az esztendőben száz
annyia, mert megáldá őt az Úr.

És gyarapodék az a férfiú, és elébb-elébb megy vala a gyarapodásban,
mígnem igen nagygyá lőn.

És vala néki apró és öreg barma és sok cselédje, s irigykedének ezért
reá a Filiszteusok.

És mindazokat a kútakat, melyeket az ő atyjának szolgái Ábrahámnak az
ő atyjának idejében ástak vala, behányák a Filiszteusok, és betölték
azokat földdel.

És monda Abimélek Izsáknak: Menj el közűlünk, mert sokkal hatalmasabbá
lettél nálunknál.

Elméne azért onnan Izsák, és Gérár völgyében voná fel sátrait, és ott
lakék.

És ismét megásá Izsák a kútakat, a melyeket ástak vala az ő atyjának
Ábrahámnak idejében, de a melyeket Ábrahám holta után behánytak vala a
Filiszteusok, és azokkal a nevekkel nevezé azokat, a mely neveket adott
vala azoknak az ő atyja.

Izsák szolgái pedig ásnak vala a völgyben, és élő víznek forrására
akadának ott.

Gérár pásztorai pedig versengének Izsák pásztoraival, mondván: Miénk a
víz. Ezért nevezé a kútnak nevét Észeknek, mivelhogy czivakodtak vala ő
vele.

Más kútat is ásának s azon is versengének, azért annak nevét Szitnának
nevezé.

És tovább vonula onnan és ása más kútat, a mely miatt nem versengének;
azért nevezé nevét Rehobóthnak, és monda: Immár tágas helyet szerzett az
Úr minékünk, és szaporodhatunk a földön.

Felméne pedig onnan Beérsebába.

És megjelenék néki az Úr azon éjszaka, és monda: Én vagyok Ábrahámnak a
te atyádnak Istene: Ne félj, mert te veled vagyok, és megáldalak téged,
és megsokasítom a te magodat Ábrahámért, az én szolgámért.

Oltárt építe azért ott, és segítségűl hívá az Úrnak nevét, s felvoná ott
az ő sátorát; Izsák szolgái pedig kútat ásának ottan.

Abimélek pedig elméne ő hozzá Gérárból és Akhuzzáth az ő barátja, meg
Pikhól az ő hadvezére.

És monda nékik Izsák: Miért jöttetek én hozzám, holott gyűlöltök engem s
elűztetek magatok közűl?

Ők pedig mondák: Látván láttuk, hogy az Úr van te veled, és mondánk:
legyen esküvés mi közöttünk, köztünk és te közötted; és kössünk frigyet
teveled,

Hogy minket gonoszszal nem illetsz, valamint mi sem bántottunk téged,
és a mint csak jót cselekedtünk veled, és békességgel bocsátottunk el
magunktól. Te már az Úr áldott embere vagy.

Akkor vendégséget szerze nékik és evének és ivának.

Reggel pedig felkelvén, egymásnak megesküvének, és elbocsátát őket
Izsák, és elmenének ő tőle békességgel.

Ugyanaz nap eljövének az Izsák szolgái, és hírt hozának néki a kút
felől, melyet ástak vala; és mondának néki: Találtunk vizet.

S elnevezé azt Sibáhnak: Azokáért annak a városnak neve Beérseba mind e
mai napig.

És mikor Ézsaú negyven esztendős vala, feleségűl vevé Jehudithot, a
Khitteus Beéri leányát, és Boszmátot a Khitteus Elon leányát.

És ők valának Izsáknak és Rebekának lelke keserűsége.

27. Fejezet

És lőn, a mikor megvénhedett vala Izsák, és szemei annyira
meghomályosodtak vala, hogy nem látott, szólítá a nagyobbik fiát Ézsaút,
és monda néki: Fiam; és ez monda néki: Ímhol vagyok.

És monda: Ímé megvénhedtem; nem tudom halálom napját.

Most tehát vedd fel kérlek a te fegyvereidet, tegzedet és kézívedet, és
menj ki a mezőre, és vadászsz énnékem vadat.

És csinálj nékem kedvem szerint való ételt, és hozd el nékem, hogy
egyem: hogy megáldjon téged az én lelkem minekelőtte meghalok.

Rebeka pedig meghallá, a mit Izsák az ő fiának Ézsaúnak monda; s a mint
elméne Ézsaú a mezőre, hogy vadat vadászszon és hozzon:

Szóla Rebeka Jákóbnak az ő fiának mondván: Ímé hallám, hogy atyád szóla
bátyádnak Ézsaúnak mondván:

Hozz nékem vadat, és csinálj nékem kedvem szerint való ételt, hogy
egyem; és megáldjalak téged az Úr előtt, minekelőtte meghalok.

Most azért fiam, hallgass az én szavamra, a mit én parancsolok néked.

Menj el kérlek, a nyájhoz, és hozz nékem onnan két kecskegödölyét a
javából, hogy csináljak azokból a te atyádnak kedve szerint való ételt,
a mint ő szereti.

Te pedig beviszed atyádnak, hogy egyék, azért, hogy téged áldjon meg,
minekelőtte meghal.

Jákób pedig monda Rebekának az ő anyjának: Ímé az én bátyám Ézsaú szőrös
ember, én pedig sima vagyok.

Netalán megtapogat engem az én atyám s olyan leszek előtte, mint valami
csaló, és akkor átkot és nem áldást hozok magamra.

És monda néki az ő anyja: Reám szálljon a te átkod fiam, csak hallgass
az én szavamra, és menj és hozd el nékem.

Elméne azért, és elhozá, és vivé az ő anyjának; és az ő anyja ételt
készíte, a mint szereti vala az ő atyja.

És vevé Rebeka az ő nagyobbik fiának Ézsaúnak drága ruháit, melyek ő
nála otthon valának, és felöltözteté Jákóbot az ő kisebbik fiát.

A kecskegödölyék bőrével pedig beborítá az ő kezeit, és nyakának
simaságát.

És az ételt a melyet készített vala, kenyérrel együtt adá Jákóbnak az ő
fiának kezébe.

És beméne az ő atyjához és monda: Atyám! és azt monda: Ímhol vagyok. Ki
vagy te fiam?

Monda Jákób az ő atyjának: Én vagyok Ézsaú a te elsőszülötted, aképen
cselekedtem a mint parancsolád, kelj fel, kérlek, űlj le és egyél
vadászatomból, hogy megáldjon engem a te lelked.

És monda Izsák az ő fiának: Hogy van az, hogy ily hamar találtál, fiam?
És felele: Mert az Úr, a te Istened hozta előmbe.

És monda Izsák Jákóbnak: Jer közelebb, kérlek, hadd tapogassalak meg
fiam: hogy vajjon te vagy-é az én fiam Ézsaú vagy nem?

Oda méne tehát Jákób Izsákhoz az ő atyjához, a ki megtapogatván őt,
monda: A szó Jákób szava, de a kezek Ézsaú kezei.

És nem ismeré meg őt, mivelhogy kezei szőrösek valának, mint Ézsaúnak az
ő bátyjának kezei; annakokáért megáldá őt.

És monda: Te vagy fiam Ézsaú? Felele: Én vagyok.

Az pedig monda: Hozd ide, hadd egyem az én fiam vadászatából, hogy
megáldjon téged az én lelkem; és oda vivé, és evék; bort is vive néki és
ivék.

Akkor monda néki Izsák az ő atyja: Jer közelebb fiam, és csókolj meg
engem.

Oda méne azért, és megcsókolá őt: s megérezvén ruháinak szagát, megáldá
őt, és monda: Lám az én fiamnak illatja olyan, mint a mezőnek illatja, a
melyet megáldott az Úr.

Adjon az Isten tenéked az ég harmatából, és a föld kövérségéből, és
gabonának és bornak bőségét.

Népek szolgáljanak néked és nemzetségek hajoljanak meg előtted; légy úr
a te atyádfiain, és hajoljanak meg előtted a te anyádnak fiai. Átkozott,
a ki téged átkoz, és a ki téged áld, legyen áldott.

És lőn a mint elvégzé Izsák Jákóbnak megáldását; és épen csakhogy kiment
vala Jákób az ő atyjának Izsáknak színe elől; az ő bátyja Ézsaú is
megjöve vadászásából.

És készíte ő is ételt, s vivé az ő atyja elé, és mondá az ő atyjának:
Keljen fel az én atyám, és egyék az ő fia vadászatából, hogy áldjon meg
engem a te lelked.

És monda néki az ő atyja Izsák: Kicsoda vagy te? És monda: Én vagyok a
te elsőszülött fiad Ézsaú.

Akkor Izsák elrémüle igen nagy rémüléssel, és monda: Ki volt hát az, a
ki vadat fogott és behozá nékem, és én mindeből ettem minekelőtte te
megjöttél, és megáldottam őt, és áldott is lészen.

A mint hallotta vala Ézsaú az ő atyjának beszédét, nagy és igen keserves
kiáltással felkiálta, és monda atyjának: Áldj meg engem is atyám.

Ez pedig monda: A te öcséd jöve el álnoksággal, és ő vevé el a te
áldásodat.

Az pedig monda: Nem méltán hívják-é őt Jákobnak? mert immár két ízben
csalt meg engemet; elvevé elsőszülöttségemet, most pedig áldásomat vevé
el. És monda: Nem tartottál-é nékem is valami áldást?

Felele Izsák és monda Ézsaúnak: Ímé uraddá tettem őt, és minden
atyjafiát szolgául adtam néki, gabonával is borral is őt láttam el; mit
míveljek azért immár veled fiam?

Monda Ézsaú az ő atyjának: Avagy csak az az egy áldásod van-é néked
atyám? Áldj meg engem, engem is atyám; és felemelé szavát Ézsaú és sír
vala.

Felele azért Izsák az ő atyja, és monda néki: Imé kövér földön lesz
lakásod, és részed lesz az ég harmatjából onnan felűl;

És fegyvered után élsz, és öcsédet szolgálod. De lészen, a mikor ellene
támadsz, letöröd igáját nyakadról.

Gyűlöli vala azért Ézsaú Jákobot az áldásért, a melylyel megáldotta vala
az ő atyja, és monda Ézsaú az ő szívében: Közelgetnek az én atyámért
való gyásznak napjai, és akkor megölöm az én öcsémet Jákóbot.

Mikor pedig hírűl vivék Rebekának, az ő nagyobbik fiának Ézsaúnak
beszédit, elkülde és magához hívatá az ő kisebbik fiát Jákóbot, és mondá
néki: Ímé Ézsaú a te bátyád azzal fenyeget, hogy megöl téged.

Most azért fiam, hallgass az én szavamra, és kelj fel és fuss Lábánhoz
az én bátyámhoz Háránba,

És maradj nála egy kevés ideig, míg a te bátyád haragja elmúlik;

Míg elfordul a te bátyád haragja te rólad, és elfelejtkezik arról a
mit rajta elkövettél: akkor elküldök és haza hozatlak téged: miért
fosztatnám meg mindkettőtöktől egy napon?

Izsáknak pedig monda Rebeka: Eluntam életemet a Khitteusok leányai
miatt. Ha Jákob a Khitteusok leányai közűl vesz feleséget, a milyenek
ezek is, ez ország leányai közűl valók, minek nékem az élet?

28. Fejezet

Előhívatá azért Izsák Jákóbot, és megáldá őt, és megparancsolá néki és
mondá: Ne végy feleséget a Kananeusok leányai közűl.

Kelj fel, menj el Mésopotámiába, Bethuélnek a te anyád atyjának házához,
és onnan végy magadnak feleséget, Lábánnak a te anyád bátyjának leányai
közűl.

A mindenható Isten pedig áldjon meg, szaporítson és sokasítson meg
téged, hogy népek sokaságává légy;

És adja néked az Ábrahám áldását, tenéked, és a te magodnak te veled
egybe; hogy örökség szerint bírjad a földet, melyen jövevény voltál,
melyet az Isten adott vala Ábrahámnak.

Elbocsátá azért Izsák Jákóbot, hogy menjen Mésopotámiába Lábánhoz a
Siriabeli Bethuél fiához, Rebekának, Jákób és Ézsaú anyjának bátyjához.

És látá Ézsaú, hogy Izsák megáldotta Jákóbot, és elbocsátotta őt
Mésopotámiába, hogy onnan vegyen magának feleséget; és hogy mikor áldja
vala, parancsola néki, és monda: Ne végy feleséget a Kananeusok leányai
közűl;

És hogy Jákób hallgata atyja és anyja szavára, és el is ment
Mésopotámiába;

És látá Ézsaú, hogy a Kananeusok leányai nem tetszenek Izsáknak az ő
atyjának:

Elméne Ézsaú Ismáelhez, és feleségűl vevé még az ő feleségeihez
Ismáelnek az Ábrahám fiának leányát Mahaláthot, Nebajóthnak húgát.

Jákób pedig kiindula Beérsebából, és Hárán felé tartott.

És juta egy helyre, holott meghála, mivelhogy a nap lement vala: és vőn
egyet annak a helynek kövei közűl, és feje alá tevé és lefeküvék azon a
helyen.

És álmot láta: Ímé egy lajtorja vala a földön felállítva, melynek teteje
az eget éri vala, és ímé az Istennek Angyalai fel- és alájárnak vala
azon.

És ímé az Úr áll vala azon és szóla: Én vagyok az Úr, Ábrahámnak a te
atyádnak Istene, és Izsáknak Istene; ezt a földet a melyen fekszel néked
adom és a te magodnak.

És a te magod olyan lészen mint a földnek pora, és terjeszkedel nyugotra
és keletre, északra és délre, és te + benned és a te magodban áldatnak
meg a föld minden nemzetségei.

És ímé én veled vagyok, hogy megőrizzelek téged valahova menéndesz,
és visszahozzalak e földre; mert el nem hagylak téged, míg be nem
teljesítem a mit néked mondtam.

Jákób pedig fölébredvén álmából, monda: Bizonyára az Úr van e helyen, és
én nem tudtam.

Megrémüle annak okáért és monda: Mily rettenetes ez a hely; nem egyéb
ez, hanem Istennek háza, és az égnek kapuja.

És felkele Jákób reggel, és vevé azt a követ, melyet feje alá tett vala,
és oszlopul állítá fel azt, és + olajat önte annak tetejére;

És nevezé annak a helynek nevét Béthelnek, az előtt pedig Lúz vala annak
a városnak neve.

És fogadást tőn Jákób, mondá: Ha az Isten velem leénd, és megőriz engem
ezen az úton, a melyen most járok, és ha ételűl kenyeret s öltözetűl
ruhát adánd nékem;

És békességgel térek vissza az én atyámnak házához: akkor az Úr leénd az
én Istenem;

És ez a kő, a melyet oszlopul állítottam fel, Isten háza lészen, és
valamit adándasz nékem, annak tizedét néked adom.

29. Fejezet

Jákób azután lábára kelvén, elméne a napkeletre lakók földére.

És látá, hogy ímé egy kút van a mezőben, és hogy ott három falka juh
hever vala. Mert abból a kútból itatják vala a nyájakat; de a kútnak
száján nagy kő vala:

Mikor pedig ott valamennyi nyáj összeverődik, elgördítik a követ a kút
szájáról és megitatják a juhokat s ismét helyére teszik a követ, a kút
szájára.

És monda nékik Jákób: Honnan valók vagytok atyámfiai? És mondának:
Háránból valók vagyunk.

És monda nékik: Ismeritek-é Lábánt, a Nákhor fiát? s azok felelének:
Ismerjük.

Azután monda nékik: Egészségben van-é? s azok mondának: Egészségben van,
és az ő leánya Rákhel ímhol jő a juhokkal.

És monda Jákób: Ímé még nagy fenn van a nap, nincs ideje hogy betereljék
a marhát: itassátok meg a juhokat, és menjetek, legeltessetek.

Azok pedig felelének: Nem tehetjük míg valamennyi nyáj össze nem
verődik, és el nem gördítik a követ a kút szájáról, hogy megitathassuk a
juhokat.

Még beszélget vala velők, mikor megérkezék Rákhel az ő atyja juhaival,
melyeket legeltet vala.

S lőn, a mint meglátá Jákób Rákhelt, Lábánnak az ő anyja bátyjának
leányát, és Lábánnak az ő anyja bátyjának juhait, odalépett Jákób és
elgördíté a követ a kút szájáról, és megitatá Lábánnak az ő anyja
bátyjának juhait.

És megcsókolá Jákób Rákhelt, és nagy felszóval síra.

S elbeszélé Jákób Rákhelnek, hogy ő az ő atyjának rokona és hogy
Rebekának fia. Ez pedig elfuta, és megmondá az ő atyjának.

És lőn mikor Lábán Jákóbnak, az ő húga fiának hírét hallá, eleibe futa,
megölelé és megcsókolá őt, és bevivé az ő házába, és az mindeneket
elbeszéle Lábánnak.

És monda néki Lábán: Bizony én csontom és testem vagy te! És nála lakék
egy hónapig.

És monda Lábán Jákóbnak: Avagy ingyen szolgálj-é engem azért, hogy
atyámfia vagy? Mondd meg nékem, mi legyen a béred?

Vala pedig Lábánnak két leánya: a nagyobbiknak neve Lea, a kisebbiknek
neve Rákhel.

Leának pedig gyenge szemei valának, de Rákhel szép termetű és szép
tekintetű vala.

Megszereti vala azért Jákób Rákhelt, és monda: Szolgállak téged hét
esztendeig Rákhelért, a te kisebbik leányodért.

És monda Lábán: Jobb néked adnom őt, hogysem másnak adjam őt, maradj én
nálam.

Szolgála tehát Jákób Rákhelért hét esztendeig, s csak néhány napnak
tetszék az neki, annyira szereti vala őt.

És monda Jákób Lábánnak: Add meg nékem az én feleségemet: mert az én
időm kitelt, hadd menjek be hozzá.

És begyűjté Lábán annak a helynek minden népét, és szerze lakodalmat.

Estve pedig vevé az ő leányát Leát, és bevivé hozzá, a ki beméne ő
hozzá.

És Lábán az ő szolgálóját Zilpát, szolgálóul adá az ő leányának Leának.

És reggelre kelvén: Ímé ez Lea! Monda azért Lábánnak: Mit cselekedtél én
velem? Avagy nem Rákhelért szolgáltalak-é én téged? Miért csaltál meg
engem?

Lábán pedig monda: Nem szokás nálunk, hogy a kisebbiket oda adják a
nagyobbik előtt.

Töltsd ki ennek hetét, azután amazt is néked adjuk a szolgálatért,
melylyel majd szolgálsz nálam még más hét esztendeig.

Jákób tehát aképen cselekedék, kitölté azt a hetet; ez pedig néki adá
Rákhelt, az ő leányát feleségűl.

És adá Lábán az ő leányának Rákhelnek, az ő szolgálóját Bilhát, hogy
néki szolgálója legyen.

És beméne Rákhelhez is, és inkább szereté Rákhelt, hogysem Leát és
szolgála ő nála még más hét esztendeig.

És meglátá az Úr Lea megvetett voltát, és megnyitá annak méhét. Rákhel
pedig magtalan vala.

Fogada azért Lea az ő méhében és szűle fiat, és nevezé nevét Rúbennek,
mert azt mondja vala: Meglátta az Úr az én nyomorúságomat; most már
szeretni fog engem az én férjem.

Azután ismét teherbe esék és szűle fiat, és monda: Mivelhogy meghallotta
az Úr megvetett voltomat, azért adta nékem ezt is; és nevezé nevét
Simeonnak.

És megint teherbe esék és szűle fiat, és monda: Most már ragaszkodni fog
hozzám az én férjem, mert három fiat szűltem néki; azért nevezé nevét
Lévinek.

És ismét teherbe esék, és fiat szűle és mondá: Most már hálákat adok az
Úrnak; azért nevezé nevét Júdának, és megszűnék a szűléstől.

30. Fejezet

És látá Rákhel, hogy ő nem szűle Jákóbnak, irigykedni kezde Rákhel
az ő nénjére, és monda Jákóbnak: Adj nékem gyermekeket, mert ha nem,
meghalok.

Felgerjede azért Jákób haragja Rákhel ellen, és monda: Avagy Isten
vagyok-é én, ki megtagadta tőled a méhnek gyümölcsét.

És monda ez: Ímhol az én szolgálóm Bilha, menj be hozzá, hogy szűljön az
én térdeimen, és én is megépüljek ő általa.

Adá tehát néki az ő szolgálóját Bilhát feleségűl, és beméne ahhoz Jákób.

És teherbe esék Bilha és szűle Jákóbnak fiat.

És monda Rákhel: Ítélt felőlem az Isten, és meg is hallgatta szavamat,
és adott énnékem fiat: azért nevezé nevét Dánnak.

Ismét fogada az ő méhében, és szűle Bilha, a Rákhel szolgálója más fiat
is Jákóbnak.

És monda Rákhel: Nagy tusakodással tusakodtam az én nénémmel, és
győztem; azért nevezé nevét Nafthalinak.

Látván pedig Lea hogy ő megszűnt a szűléstől, vevé az ő szolgálóját
Zilpát, és adá azt Jákóbnak feleségűl.

És szűle Zilpa, Lea szolgálója, fiat Jákóbnak.

És monda Lea: Szerencsére! és nevezé nevét Gádnak!

És szűle Zilpa, Lea szolgálója, más fiat is Jákóbnak.

És monda Lea: Oh én boldogságom! bizony boldognak mondanak engem az
asszonyok: és nevezé nevét Ásernek.

És kiméne Rúben búzaaratáskor, és talála a mezőn mandragóra-bogyókat s
vivé azokat az ő anyjának, Leának. És monda Rákhel Leának: Adj nékem
kérlek a fiad mandragóra-bogyóiból.

Az pedig monda néki: Talán keveselled, hogy elvetted tőlem az én
férjemet, s a fiam mandragóra-bogyóit is elvennéd tőlem? És monda
Rákhel: Háljon veled hát az éjjel a te fiad mandragóra-bogyóiért.

Mikor Jákób este a mezőről jöve, eleibe méne Lea, és monda: Én hozzám
jőjj be, mert megvettelek a fiam mandragóra-bogyóiért; és nála hála azon
éjszaka.

És meghallgatá Isten Leát, mert fogada az ő méhében és szűlé Jákobnak
ötödik fiat.

És monda Lea: Megadta az Isten jutalmamat, a miért szolgálómat férjemnek
adtam; azért nevezé nevét Izsakhárnak.

És ismét fogada az ő méhében Lea, és szűle hatodik fiat Jákóbnak.

És monda Lea: Megajándékozott az Isten engem jó ajándékkal; most már
velem lakik az én férjem, mert hat fiat szűltem néki, és neveze nevét
Zebulonnak.

Annakutána szűle leányt és nevezé nevét Dínának.

Megemlékezék pedig az Isten Rákhelről; és meghallgatá őt az Isten és
megnyitá az ő méhét.

És fogada méhében, és szűle fiat, s monda: Elvevé Isten az én
gyalázatomat.

És nevezé nevét Józsefnek, mondván: Adjon ehhez az Úr nékem más fiat is.

És lőn, a mint szűlte vala Rákhel Józsefet, monda Jákób Lábánnak:
Bocsáss el engemet, hadd menjek el az én helyembe, az én hazámba.

Add meg nékem az én feleségeimet és magzatimat, a kikért szolgáltalak
téged, hadd menjek el, mert te tudod az én szolgálatomat, a melylyel
szolgáltalak téged.

És monda néki Lábán: Vajha kedvet találtam volna szemeid előtt! Úgy
sejtem, hogy te éretted áldott meg engem az Úr.

És monda: Szabj bért magadnak és én megadom.

Ez pedig monda: Te tudod mimódon szolgáltalak téged, és hogy mivé lett
nálam a te jószágod.

Mert a mi kevesed vala én előttem, sokra szaporodott, és megáldott az Úr
téged az én lábam nyomán. Immár mikor tehetek valamit a magam házáért
is?

És monda Lábán: Mit adjak néked? Felele Jákób: Ne adj nékem semmit;
juhaidat ismét legeltetem és őrizem, ha nekem ezt a dolgot megteszed:

Nyájaidat ma mind végig járom, minden pettyegetett és tarka bárányt
kiszaggatok közűlök, és minden fekete bárányt a juhok közűl, s a tarkát
és pettyegetettet a kecskék közűl, s legyen ez az én bérem.

S a mikor majd bérem iránt eljövéndesz, mi előtted lesz,
becsületességemről ez felel: a mi nem pettyegetett vagy tarka a kecskék,
s nem fekete a juhok közt, az mind lopott jószág nálam.

És monda Lábán: Ám legyen: Vajha a te beszéded szerint lenne.

Külön választá azért azon a napon a pettyegetett és tarka kosokat, és
minden csíkos lábú és tarka kecskét, mint a melyikben valami fehérség
vala, és minden feketét a juhok közűl, és adá az ő fiainak keze alá.

És három napi járó földet vete maga közé és Jákób közé Jákób pedig
legelteti vala Lábán egyéb juhait.

És vőn Jákób zöld nyár-, mogyoró- és gesztenye-vesszőket, és meghántá
azokat fehéresen csíkosra, hogy látható legyen a vesszők fehére.

És a vesszőket, melyeket meghántott vala, felállítá a csatornákba, az
itató válúkba, melyekre a juhok inni járnak vala, szembe a juhokkal,
hogy foganjanak, mikor inni jönnek.

És a juhok a vesszők előtt foganának és ellenek vala csíkos lábúakat,
pettyegetetteket és tarkákat.

Azután külön szakasztá Jákób ezeket a bárányokat, és a Lábán nyáját
arczczal fordítja vala a csíkos lábú és fekete bárányokra; így szerze
magának külön falkákat, melyeket nem ereszte a Lábán juhai közé.

És lőn, hogy mikor a nyáj java részének vala párzási ideje, akkor Jákób
a vesszőket oda raká a válúkba a juhok eleibe, hogy a vesszőket látva
foganjanak.

De mikor satnya vala a nyáj, nem rakja vala oda s ily módon Lábánéi
lőnek a satnyák, a java pedig Jákóbé.

És felette igen meggazdagodék a férfiú és vala néki sok juha,
szolgálója, szolgája, tevéje és szamara.

31. Fejezet

És meghallá a Lábán fiainak beszédét, kik ezt mondják vala: Valamije
volt atyánknak, mind elvette Jákób; és atyánkéból szerezte mind e
gazdagságot.

És látá Jákób a Lábán orczáját, hogy ímé nem olyan ő hozzá mint
annakelőtte.

Monda pedig az Úr Jákóbnak: Térj meg atyáid földére, a te rokonságod
közé, és veled lészek.

Elkülde tehát Jákób, és kihívatá magához Rákhelt és Leát a mezőre az ő
nyájához.

És monda nékik: Látom atyátok orczáját, hogy nem olyan hozzám, mint
ennekelőtte; de az én atyám Istene velem volt.

Ti pedig tudjátok, hogy teljes erőm szerint szolgáltam atyátokat.

De atyátok engem megcsalt, s tízszer is megváltoztatta béremet;
mindazáltal az Isten nem engedte, hogy nékem kárt tehessen.

Mikor azt mondotta: A pettyegetettek legyenek a te béred, a juhok mind
pettyegetetteket ellenek vala. Ha azt mondotta: A csíkos lábúak legyenek
a te béred, a juhok mind a csíkos lábúakat ellenek vala.

Így vette el Isten atyátok jószágát és nékem adta.

Mert lőn a juhok foganásának idejekor, szemeimet felemelém, és látom
vala álomban, hogy ímé a juhokat hágó kosok csíkos lábúak, petyegetettek
és tarkák.

Akkor monda nékem az Isten Angyala álmomban: Jákób. És felelék: Ímhol
vagyok.

És ő monda: Emeld fel szemeidet és lásd, hogy a mely kosok a juhokat
hágják, azok mind csíkos lábúak, pettyegetettek és tarkák. Mert mindazt
láttam, a mit veled Lábán cselekszik vala.

Én vagyok ama Béthelnek Istene, a hol emlékoszlopot kentél fel, és a hol
fogadást tettél nékem. Most kelj fel, menj ki e földről, és térj vissza
szülőföldedre.

És felele Rákhel és Lea, és mondának néki: Vajjon vagyon-é még nékünk
valami részünk és örökségünk a mi atyánk házában?

Avagy nem úgy tartott-é minket mint idegeneket? midőn minket eladott, és
értékünket is teljesen megemésztette.

Mert mind ez a gazdagság, melyet Isten vett el a mi atyánktól, miénk
és a mi fiainké. Most azért valamit néked az Isten mondott, + azt
cselekedjed.

Felkele tehát Jákób, és feltevé gyermekeit és feleségeit a tevékre;

És elvivé minden nyáját, és minden keresményét, melyet keresett vala;
minden jószágát, melyet szerzett vala Mésopotámiában, hogy elmenjen az ő
atyjához Izsákhoz Kanaán földére.

Lábán pedig elment vala juhait nyírni; azonközben ellopá Rákhel a házi
bálványokat, melyek atyjánál valának.

Jákób pedig meglopá a Siriabeli Lábánnak szívét, mivelhogy nem adá
tudtára, hogy szökni akar.

Megszökék tehát mindenestől, és felkelvén, általméne a folyóvízen, és
Gileád hegy felé tarta.

És mikor harmad napra megmondák Lábánnak, hogy Jákób elszökött;

Maga mellé vévén az ő rokonait, hét napi járó földig űzé őket; és eléré
a Gileád hegyén.

Isten pedig megjelenék a Siriabeli Lábánnak éjjeli álomban, és monda
néki: Vigyázz magadra, Jákóbnak se jót, se rosszat ne szólj.

Mikor eléré Lábán Jákóbot, s Jákób a hegyén voná fel sátorát; Lábán is a
Gileád hegyen voná fel az ő rokonaival egybe.

És monda Lábán Jákóbnak: Mit cselekedtél, hogy megloptad szívemet, és
leányaimat fegyverrel nyert foglyokként vitted el?

Miért futottál el titkon, s loptál meg engem? miért nem jelentetted
nékem, hogy elbocsátottalak volna örömmel, énekszóval, dob- és
hegedűszóval?

És nem engedted meg, hogy megcsókoljam fiaimat és leányaimat. Ez egyszer
bolondul cselekedtél.

Volna erőm hozzá, hogy rosszat tegyek veletek, de a ti atyátok Istene
tegnap éjszaka megszólíta engem, ezt mondván: Vigyázz magadra, Jákóbnak
se jót, se rosszat ne szólj.

Hogyha pedig immár el akartál menni, mivelhogy nagy kívánsággal
kívánkoztál atyád házához: miért loptad el az én isteneimet?

Felelvén pedig Jákób, monda Lábánnak: Mert féltem, mert gondolom vala,
hogy talán elveszed a te leányaidat én tőlem erővel.

A kinél pedig megtalálod a te isteneidet, ne éljen az. Atyánkfiai előtt
vizsgáld meg, mid van nálam, és vidd el. Mert nem tudja vala Jákób, hogy
Rákhel lopta el azokat.

Beméne tehát Lábán Jákób sátorába, és Lea sátorába, és a két szolgáló
sátorába, és nem találá meg; akkor kiméne Lea sátorából, és méne a
Rákhel sátorába.

Rákhel pedig vette vala a házi bálványokat, és tette vala azokat egy
tevének a nyergébe, és rájok űle; Lábán pedig felhányá az egész sátort,
és nem találta vala meg azokat.

Akkor monda az ő atyjának: Ne haragudjék az én uram, hogy fel nem
kelhetek előtted, mert asszonyok baja van rajtam. Keresé tehát, de nem
találá a házi bálványokat.

Jákób pedig haragra gerjede s feddődék Lábánnal. Megszólala Jákób és
monda Lábánnak: Mi a vétkem, és mi a bűnöm, hogy üldözőbe vettél?

Bezzeg minden holmimat felhánytad, mit találtál a magad házi holmija
közűl valót? add elő itt az én rokonaim és a te rokonaid előtt, hogy
tegyenek ítéletet kettőnk között.

Immár húsz esztendeje vagyok nálad, juhaid és kecskéid nem vetéltek el,
és nyájad kosait nem ettem meg.

A mit a vad megszaggatott, nem vittem hozzád, én fizettem meg azt; tőlem
követelted a nappal lopottat, mint az éjjel lopottat is.

Úgy voltam hogy nappal a hőség emésztett, éjjel pedig a hideg; és az
álom távol maradt szemeimtől.

Immár húsz esztendeje hogy házadnál vagyok; tizennégy esztendeig
szolgáltalak két leányodért, és hat esztendeig juhaidért; te pedig
béremet tízszer is megváltoztattad.

Ha az én atyám Istene, Ábrahám Istene, és az Izsák félelme velem nem
volt volna, bizony most üresen bocsátanál el engem, de megtekintette
Isten az én nyomorúságomat és kezeim munkáját, és megfeddett téged
tegnap éjjel.

Felele pedig Lábán és monda Jákóbnak: A leányok én leányaim és a fiak
én fiaim, és a nyáj az én nyájam, s valamit látsz mind az enyim, de mit
tehetek ma ezeknek az én leányaimnak, vagy az ő magzatjaiknak, a kiket
szűltek?

Most tehát jer, kössünk szövetséget, én meg te, hogy az légyen
bizonyságul közöttem és közötted.

És vőn Jákób egy követ, és felemelé azt emlékoszlopul.

És monda Jákób az ő atyjafiainak: Szedjetek köveket! És gyűjtének
köveket, és csinálának rakást; és evének ott a rakáson.

És nevezé azt Lábán Jegár-Sahaduthának, Jákób pedig nevezé Gálhédnek.

És mondja vala Lábán: E rakás bizonyság ma, közöttem és közötted, azért
nevezék Gálhédnek.

És Miczpának, mivelhogy mondá: Az Úr legyen vigyázó közöttem és te
közötted, a mikor egymástól elválunk.

Ha az én leányaimat nyomorgatánd, és ha az én leányaimon kivűl több
feleséget veéndesz, senki sincs ugyan velünk; de meglásd: Isten a
bizonyság én közöttem és te közötted.

És monda Lábán Jákóbnak: Ímé e rakás kő és ímé ez emlékoszlop, a melyet
raktam én közöttem és te közötted,

Bizonyság legyen e rakás kő, és bizonyság ez az emlékoszlop, hogy sem
én nem megyek el e rakás kő mellett te hozzád, sem te nem jössz át én
hozzám e rakás kő, és ez emlékoszlop mellett gonosz végre.

Az Ábrahám Istene, és a Nákhor Istene, és az ő atyjok Istene tegyenek
ítéletet közöttünk: És megesküvék Jákób az ő atyjának Izsáknak
félelmére.

Akkor Jákób áldozatot öle ott a hegyen, és vendégségbe hívá az ő
rokonait. És vendégeskedtek vala, s meghálának a hegyen.

Reggel pedig felkele Lábán és megcsókolá fiait és leányait és megáldá
őket. Azután elméne Lábán, és visszatére az ő helyére.

32. Fejezet

Jákób tovább méne az ő útján, és szembe jövének vele az Isten Angyalai.

És monda Jákób mikor azokat látja vala: Isten tábora ez; és nevezé annak
a helynek nevét Mahanáimnak.

Azután külde Jákób követeket maga előtt Ézsaúhoz az ő bátyjához, Széir
földébe, Edóm mezőségébe,

És parancsola azoknak mondván: Így szóljatok az én uramnak Ézsaúnak:
Ezt mondja a te szolgád Jákób: Lábánnál tartózkodtam és időztem mind
ekkorig.

Vannak pedig nékem ökreim és szamaraim, juhaim, szolgáim és szolgálóim,
azért híradásul követséget küldök az én uramhoz, hogy kedvet találjak
szemeid előtt.

És megtérének Jákóbhoz a követek, mondván: Elmentünk vala a te
atyádfiához Ézsaúhoz, és már jön is elődbe, és négyszáz férfi van vele.

Igen megíjede Jákób és féltében a népet, mely vele vala, a juhokat, a
barmokat és a tevéket két seregre osztá.

És monda: Ha eljön Ézsaú az egyik seregre, és azt levágja, a hátramaradt
sereg megszabadul.

És monda Jákób: Óh én atyámnak Ábrahámnak Istene, és én atyámnak
Izsáknak Istene, Jehova! ki azt mondád nékem: Térj vissza hazádba, a te
rokonságod közé, s jól tészek veled:

Kisebb vagyok minden te jótéteményednél és minden te hűségednél, a
melyeket a te szolgáddal cselekedtél; mert csak pálczámmal mentem vala
által ezen a Jordánon, most pedig két sereggé lettem.

Szabadíts meg, kérlek, engem az én bátyám kezéből, Ézsaú kezéből; mert
félek ő tőle, hogy rajtam üt és levág engem, az anyát a fiakkal egybe.

Te pedig azt mondottad: Jól tévén jól tészek te veled, és a te magodat
olyanná tészem mint a tenger fövénye, mely meg nem számláltathatik
sokasága miatt.

És ott hála azon éjjel: és választa abból, a mi kezénél vala, ajándékot
Ézsaúnak az ő bátyjának:

Kétszáz kecskét és húsz bakot; kétszáz juhot, és húsz kost;

Harmincz szoptatós tevét s azok fiait; negyven tehenet, és tíz tulkot:
húsz nőstény szamarat, és tíz szamár vemhet.

És szolgái kezébe adá, minden nyájat külön-külön, és monda az ő
szolgáinak: Menjetek el én előttem, és közt hagyjatok nyáj és nyáj
között.

És parancsola az elsőnek, mondván: Ha az én bátyám Ézsaú előtalál és
megkérdez téged, mondván: Ki embere vagy? Hová mégy? És kiéi ezek
előtted?

Akkor azt mondjad: Szolgádé Jákóbé ajándék az, a melyet küld az én
uramnak Ézsaúnak, és ímé ő maga is jön utánunk.

Ugyanazt parancsolá a másiknak, a harmadiknak, és mindazoknak, kik a
nyájak után mennek vala, mondván: Ilyen szóval szóljatok Ézsaúnak, mikor
vele találkoztok.

Ezt is mondjátok: Ímé Jákób a te szolgád utánunk jő mert így gondolkodik
vala: Megengesztelem őt az ajándékkal, mely előttem megy, és azután
leszek szembe vele, talán kedves lesz személyem előtte.

Előlméne tehát az ajándék; ő pedig azon éjjel a seregnél hála.

Felkele pedig ő azon éjszaka és vevé két feleségét, két szolgálóját és
tizenegy gyermekét, és általméne a Jabbók révén.

Vevé hát azokat és átköltözteté a vízen, azután átköltözteté mindenét
valamije vala.

Jákób pedig egyedűl marada és tusakodik vala ő vele egy férfiú, egész a
hajnal feljöveteléig.

Aki mikor látá, hogy nem vehet rajta erőt, megilleté csípőjének
forgócsontját, és kiméne helyéből Jákób csípőjének forgócsontja a vele
való tusakodás közben.

És monda: Bocsáss el engem, mert feljött a hajnal. És monda Jákób: Nem
bocsátlak el téged, míg meg nem áldasz engemet.

És monda néki: Mi a te neved? És ő monda: Jákób.

Amaz pedig monda: Nem Jákóbnak mondatik ezután a te neved, hanem
Izráelnek; mert küzdöttél Istennel és emberekkel, és győztél.

És megkérdé Jákób, és mondá: Mondd meg, kérlek, a te nevedet. Az pedig
monda: Ugyan miért kérded az én nevemet? És megáldá őt ott.

Nevezé azért Jákób annak a helynek nevét Peniélnek: mert látám az Istent
színről színre, és megszabadult az én lelkem.

És a nap felkél vala rajta, amint elméne Peniél mellett, ő pedig sántít
vala csípőjére.

Azért nem eszik Izráel fiai a csípő forgócsontjának ina húsát mind e mai
napig, mivelhogy illetve vala Jákób csípője forgócsontjának inahúsa.

33. Fejezet

Jákób pedig felemelé szemeit és látá, hogy ímé Ézsaú jő vala, és
négyszáz férfiú ő vele; megosztá azért a gyermekeket Lea mellé, Rákhel
mellé, és két szolgálója mellé.

És előreállítá a szolgálókat és azok gyermekeit, ezek után Leát és az ő
gyermekeit, Rákhelt pedig és Józsefet leghátul.

Maga pedig előttök megy vala, és hétszer hajtá meg magát a földig, a míg
bátyjához juta.

Ézsaú pedig elibe futamodék és megölelé őt, nyakába borúla, s megcsókolá
őt, és sírának.

És felemelé szemeit s látá az asszonyokat és a gyermekeket, és monda:
Kicsodák ezek teveled? Ő pedig monda: A gyermekek, kikkel Isten
megajándékozta a te szolgádat.

És közelítenék a szolgálók, ők és gyermekeik és meghajták magokat.

Elérkezék Lea is az ő gyermekeivel, és meghajták magokat; utoljára
érkezék József és Rákhel, és ők is meghajták magokat.

És monda Ézsaú: Mire való ez az egész sereg, melyet előltalálék? És
felele: Hogy kedvet találjak az én uram szemei előtt.

És monda Ézsaú: Van nekem elég, jó öcsém, legyen tiéd, a mi a tiéd.

Monda pedig Jákób: Ne úgy, kérlek, hanem ha kedvet találtam szemeid
előtt, fogadd el ajándékomat az én kezemből; mert a te orczádat úgy
néztem, mintha az Isten orczáját látnám, és te kegyesen fogadál engem.

Vedd el kérlek az én ajándékomat, melyet hoztam néked, mivelhogy az
Isten kegyelmesen cselekedett én velem, és mindenem van nékem. És
unszolá őt, és elvevé.

És monda: Induljunk, menjünk el, és én előtted megyek.

Felele néki Jákób: Az én uram jól tudja, hogy e gyermekek gyengék, és
hogy szoptatós juhokkal és barmokkal vagyok körűl, a melyeket ha csak
egy napig zaklatnak is, a nyájak mind elhullanak.

Menjen el azért az én uram az ő szolgája előtt, én is elballagok lassan,
a jószág lépése szerint, a mely előttem van, és a gyermekek lépése
szerint, míg eljutok az én uramhoz Széirbe.

És monda Ézsaú: Hadd rendeljek melléd néhányat a nép közűl, mely velem
van. S ez monda: Minek az? csak kedvet találjak az én uram szemei előtt.

Visszatére tehát Ézsaú még az nap az ő útján Széir felé.

Jákób pedig méne Szukkóthba és építe magának házat, barmainak pedig
hajlékokat csinála, s azért nevezé a hely nevét Szukkóthnak.

Annakutána minden bántás nélkül méne Jákób Mésopotámiából jövet Sekhem
városába, mely vala a Kanaán földén, és letelepedék a város előtt.

És megvevé a mezőnek azt a részét, a hol sátorát felvonta vala,
Khámornak a Sekhem atyjának fiaitól száz pénzen.

És oltárt állta ott, és nevezé azt ily névvel: Isten, Izráel Istene.

34. Fejezet

Kiméne pedig Dína, Leának leánya, kit Jákóbnak szűlt vala, hogy
meglátogassa annak a földnek leányait.

És meglátá őt Sekhem, a Khivveus Khámornak, az ország fejedelmének fia,
és elragadá őt, és vele hála és erőszakot tesz vala rajta.

És ragaszkodék az ő lelke Dínához a Jákób leányához, és megszereté a
leányt és szívéhez szól vala a leánynak.

Szóla pedig Sekhem Khámornak az ő atyjának, mondván: Vedd nékem
feleségűl ezt a leányt.

És meghallá Jákób, hogy megszeplősítette Dínát, az ő leányát, fiai
pedig a mezőn valának a barommal, azért veszteg marada Jákób, míg azok
megjövének.

És kiméne Khámor, Sekhem atyja Jákóbhoz, hogy szóljon vele.

Mikor Jákób fiai megjövének a mezőről és meghallák a dolgot,
elkeseredének és nagyon megharaguvának azok az emberek, azért hogy
ocsmányságot cselekedett Izráelben, Jákób leányával hálván, a minek nem
kellett volna történni.

És szóla nékik Khámor, mondván: Az én fiam Sekhem, lelkéből szereti a ti
leányotokat, kérlek, adjátok azt néki feleségűl.

És szerezzetek velünk sógorságot: a ti leányaitokat adjátok nékünk, és a
mi leányainkat vegyétek magatoknak,

És lakjatok velünk; a föld előttetek van, lakjátok, s kereskedjetek
rajta és bírjátok azt.

Sekhem is monda a Dína atyjának és az ő bátyjainak: Hadd találjak kedvet
előttetek, és valamit mondotok nékem, megadom.

Akármily nagy jegyadományt és ajándékot kivántok, megadom a mint
mondjátok nékem, csak adjátok nékem a leányt feleségűl.

A Jákób fiai pedig álnokul felelének Sekhemnek és Khámornak az ő
atyjának, és szólának, mivelhogy megszeplősítette Dínát az ő húgokat,

És mondának nékik: Nem mívelhetjük e dolgot, hogy a mi húgunkat
körűlmetélkedetlen férfiúnak adjuk; mert ez nékünk gyalázat volna.

Veletek csak úgy egyeztünk, ha hasonlókká lesztek hozzánk, hogy minden
férfiú körűlmetélkedjék ti köztetek.

Így a mi leányainkat néktek adjuk, és a ti leányaitokat magunkhoz
vesszük, veletek lakozunk, és egy néppé leszünk;

Hogyha pedig nem hallgattok reánk, hogy körűlmetélkedjetek: felveszszük
a mi leányunkat és elmegyünk.

És tetszék azoknak beszéde Khámornak, és Sekhemnek a Khámor fiának.

Nem is halasztá az ifjú a dolog véghezvitelét, mivelhogy igen szereti
vala a Jákób leányát; néki pedig atyja házanépe között mindenkinél
nagyobb becsűlete vala.

Elméne azért Khámor és Sekhem az ő fia az ő városuk kapujába; és
szólának az ő városuk férfiaival, mondván:

Ezek az emberek békességesek velünk, hadd lakjanak e földön, és
kereskedjenek benne, mert ímé e föld elég tágas nékik; az ő leányaikat
vegyük magunknak feleségűl, és a mi leányainkat adjuk nékik.

De csak úgy egyeznek bele e férfiak, hogy velünk lakjanak és egy néppé
legyenek velünk, ha minden férfiú körűlmetélkedik közöttünk, a miképen
ők is körűl vannak metélkedve.

Nyájaik, jószáguk, és minden barmuk nemde nem miéink lesznek-é? csak
egyezzünk meg velök, akkor velünk laknak.

És engedének Khámornak, és Sekhemnek az ő fiának mindenek, a kik az ő
városa kapuján kijárnak vala, és körűlmetélkedék minden férfiú, a ki az
ő városa kapuján kijár vala.

És lőn harmadnapon, mikor ezek a seb fájdalmában valának, a Jákób két
fia, Simeon és Lévi, Dínának bátyjai, fegyvert ragadának s bátran a
városra ütének és minden férfit megölének.

Khámort, és az ő fiát Sekhemet fegyver élére hányák, és elvivék Dínát a
Sekhem házából és kimenének.

Jákób fiai a megölteknek esének és feldúlák a várost, mivelhogy
megszeplősítették vala az ő húgokat.

Azok juhait, barmait, szamarait, és valami a városban, és a mezőn vala,
elvivék.

És minden gazdagságukat, minden gyermekeiket és feleségeiket fogva vivék
és elrablák, és mindent a mi a házban vala.

És monda Jákób Simeonnak és Lévinek: Megháborítottatok engem, és
utálatossá tettetek e föld lakosai előtt, a Kananeusok és Perizeusok
előtt; én pedig kevesed magammal vagyok, és ha összegyűlnek ellenem,
levágnak, és eltörölnek engem, mind házam népével egybe.

Azok pedig mondának: Hát mint tisztátalan személylyel, úgy kellett-é
bánni a mi húgunkkal?

35. Fejezet

Monda pedig az Isten Jákóbnak: Kelj fel, eredj fel Béthelbe és
telepedjél le ott; és csinálj ott oltárt amaz Istennek, ki megjelenék
néked, mikor a te bátyád Ézsaú előtt + futsz vala.

Akkor monda Jákób az ő házanépének, és mind azoknak, kik vele valának:
Hányjátok el az idegen isteneket, kik köztetek vannak, és tisztítsátok
meg magatokat, és változtassátok el öltözeteiteket.

És keljünk fel, és menjünk fel Béthelbe, hogy csináljak ott oltárt annak
az Istennek, ki meghallgatott engem az én nyomorúságom napján, és velem
volt az úton, a melyen jártam.

Átadák azért Jákóbnak mind az idegen isteneket, kik nálok valának, és
füleikből a függőket, és elásá azokat Jákób a cserfa alatt, mely Sekhem
mellett vala.

És elindulának. De Istennek rettentése vala a körűltök való városokon,
és nem üldözék a Jákób fiait.

Eljuta azért Jákób Lúzba, mely Kanaán földén van, azaz Béthelbe, ő maga
és az egész sokaság, mely ő vele vala.

És építe ott oltárt, és nevezé a helyet Él-Béthelnek, mivelhogy ott
jelent meg néki az Isten, mikor az ő bátyja előtt fut vala.

És meghala Débora, a Rebeka dajkája, és eltemeték Béthelen alól egy
cserfa alatt, és nevezék annak nevét Allon-Bákhutnak.

Az Isten pedig ismét megjelenék Jákóbnak, mikor ez jöve Mésopotámiából,
és megáldá őt.

És monda néki az Isten: A te neved Jákób; de ne neveztessék többé a te
neved Jákóbnak, hanem Izráel légyen neved. És nevezé nevét Izráelnek.

És monda néki az Isten: Én vagyok a mindenható Isten, nevekedjél
és sokasodjál, nép és népek sokasága légyen te tőled; és királyok
származzanak a te ágyékodból.

És a földet, melyet adtam Ábrahámnak és Izsáknak, néked adom azt, utánad
pedig a te magodnak adom a földet.

És felméne ő tőle az Isten azon a helyen, a hol vele szólott vala.

Jákób pedig emlékoszlopot állíta azon a helyen, a hol szólott vele,
kőoszlopot; és áldozék azon italáldozattal, és önte arra olajat.

És nevezé Jákób a hely nevét, a hol az Isten szólott vala ő vele,
Béthelnek.

És elindúlának Béthelből, s mikor Efratától, hogy oda érjenek, már csak
egy dűlőföldre valának, szűle Rákhel, és nehéz vala az ő szűlése.

S vajudása közben monda néki a bába: ne félj, mert most is fiad lesz.

És mikor lelke kiméne, mert meghala, nevezé nevét Benóninak, az atyja
pedig nevezé őt Benjáminnak.

És meghala Rákhel, és eltemetteték az Efratába (azaz Bethlehembe) vivő
úton.

És emlékoszlopot állíta Jákób az ő sírja fölött. Rákhel sírjának
emlékoszlopa az mind e mai napig.

Azután tovább költözék Izráel, és a Héder tornyán túl voná fel sátorát.

Lőn pedig, mikor Izráel azon a földön lakozék, elméne Rúben, és hála
Bilhával, az ő atyjának ágyasával, s meghallá Izráel. Valának pedig a
Jákób fiai tizenketten.

Lea fiai: Jákób elsőszülötte Rúben, azután Simeon, Lévi, Júda, Izsakhár
és Zebulon.

Rákhel fiai: József és Benjámin.

A Rákhel szolgálójának Bilhának fiai: Dán és Nafthali.

A Lea szolgálójának Zilpának fiai: Gád és Áser. Ezek a Jákób fiai, a kik
születtek néki Mésopotámiában.

És eljuta Jákób Izsákhoz, az ő atyjához Mamréba, Kirját-Arbába, azaz
Hebronba, a hol Ábrahám és Izsák tartózkodnak vala.

Valának pedig Izsák napjai száz nyolczvan esztendő.

És kimúlék Izsák és meghala, és takaríttaték az ő eleihez vén korban,
bételvén az élettel; és eltemeték őt az ő fiai, Ézsaú és Jákób.

36. Fejezet

Ez Ézsaúnak (azaz Edómnak) nemzetsége.

Ézsaú a Kananeusok leányai közűl vette vala feleségeit: Adát, a Khitteus
Élonnak leányát; és Oholibámát, Anáhnak leányát, a ki Khivveus Czibhón
leánya vala.

És Boszmáthot, az Ismáel leányát, Nebajóthnak húgát.

Szűlé pedig Adá Ézsaúnak Elifázt; és Boszmáth szűlé Rehuélt.

Oholibáma pedig szűlé Jehúst, Jahlámot és Kórét. Ezek az Ézsaú fiai, kik
születtek néki Kanaán földén.

És felvevé Ézsaú az ő feleségeit, az ő fiait, és az ő leányait, és
minden házabeli lelket, minden juhait, barmait, és minden jószágát,
melyet szerzett vala Kanaán földén, és elméne más országba, az ő
atyjafiának Jákóbnak színe elől.

Mert az ő jószáguk több vala, semhogy együtt lakhattak volna, és
tartózkodásuk földe nem bírja vala meg őket az ő nyájaik miatt.

Letelepedék tehát Ézsaú a Széir hegyén. Ézsaú pedig az Edóm.

Ez Ézsaúnak az Edomiták atyjának nemzetsége a Széir hegyen.

Ezek Ézsaú fiainak nevei: Elifáz, Adának Ézsaú feleségének fia. Rehuél,
Boszmáthnak Ézsaú feleségének fia.

Elifáznak fiai valának: Thémán, Omár, Czefó, Gahtám és Kenáz.

Thimna pedig Elifáznak, az Ézsaú fiának ágyasa vala, ki Elifáznak szűlé
Amáleket. Ezek Adának, Ézsaú feleségének fiai.

Ezek pedig a Rehuél fiai: Nakhat, Zerakh, Sammá, Mizzá. Ezek valának
Boszmáthnak, Ézsaú feleségének fiai.

Oholibámának pedig, Ézsaú feleségének, Anáh leányának, ki Czibhón leánya
volt, ezek valának fiai, kiket szűle Ézsaúnak: Jéhus, Jahlám és Korakh.

Ezek Ézsaú fiainak fejedelmei: Elifáznak, Ézsaú elsőszülöttének fiai:
Thémán fejedelem, Omár fejedelem, Czefó fejedelem, Kenáz fejedelem.

Korakh fejedelem, Gahtám fejedelem, Amálek fejedelem. Ezek Elifáztól
való fejedelmek Edómnak országában: ezek Adá fiai.

Rehuélnek pedig, az Ézsaú fiának fiai ezek: Nakhath fejedelem, Zerakh
fejedelem, Sammá fejedelem, Mizzá fejedelem. Ezek Rehuéltől való
fejedelmek Edóm országában. Ezek Boszmáthnak, Ézsaú feleségének fiai.

Ezek pedig Oholibámának, Ézsaú feleségének fiai: Jéhus fejedelem, Jahlám
fejedelem, Korakh fejedelem. Ezek Oholibámától, Anáh leányától, Ézsaú
feleségétől való fejedelmek.

Ezek Ézsaú fiai, és ezek azoknak fejedelmei; ez Edóm.

A Horeus Széirnek fiai, kik ama földön laknak vala ezek: Lótán, Sóbál,
Czibhón, Anáh.

Disón, Eczer, Disán. Ezek a Horeusok fejedelmei, Széirnek fiai Edóm
országában.

Lótánnak pedig fiai voltak: Hóri, Hémám, és Lótánnak húga, Timna.

Sóbálnak fiai ezek: Halván, Mánakháth, Hébál, Sefó, Onám.

Czibhónnak pedig fiai ezek: Aja és Anáh, az az Anáh, ki meleg forrásokat
talált a pusztában, mikor atyjának Czibhónnak szamarait legelteté.

Anáhnak fiai ezek: Disón és Oholibáma Anáhnak leánya.

Disónnak fiai ezek: Hemdán, Esbán, Ithrán, Kherán.

Eczernek fiai ezek: Bilhán, Zahaván, Hakán.

Disánnak fiai ezek: Húcz és Arán.

A Horeusok közűl való fejedelmek pedig ezek: Lótán fejedelem, Sóbál
fejedelem, Czibhón fejedelem, Anáh fejedelem.

Disón fejedelem, Eczer fejedelem, Disán fejedelem. Ezek a Horeusok közűl
való fejedelmek az ő fejedelemségök szerint, Széir tartományában.

Ezek pedig a királyok, kik uralkodtak Edóm földén minekelőtte Izráel
fiai között király uralkodott volna.

Király vala Edómban Bela, Behor fia, s az ő városának neve Dinhába vala.

És meghala Bela, uralkodék helyette Jóbáb, Zerakh fia, ki Boczrából való
volt.

És meghala Jóbáb, és uralkodék helyette Témán földéből való Khusám.

És meghala Khusám és uralkodék helyette Hadád, a Bédád fia, a ki megveré
a Midiánitákat a Moáb mezején; az ő városának neve pdig Hávit vala.

És meghala Hadád és uralkodék helyette a Masrekából való Szamlá.

És meghala Szamlá és uralkodék helyette Saul, a folyóvíz mellett való
Rékhobóthból.

És meghala Saul és uralkodék helyette Báhál-Khanán, Akhbór fia.

És meghala Báhál-Khanán, Akhbór fia, és uralkodék helyette Hadár; és
az ő városának neve Pahu, az ő feleségének pedig neve Mehetábéel, a ki
Mézaháb leányának Matrédnak leánya vala.

Ezek pedig az Ézsaú nemzetségéből való fejedelmek nevei, az ő családjok,
helyök és nevök szerint: Timná fejedelem, Halvá fejedelem, Jetéth
fejedelem.

Oholibámá fejedelem, Éla fejedelem, Pinon fejedelem.

Kenáz fejedelem, Thémán fejedelem, Mibczár fejedelem.

Magdiél fejedelem, Hirám fejedelem. Ezek Edóm fejedelmei az ő lakások
szerint, az ő örökségök földén. Ézsaú az Edómiták atyja.

37. Fejezet

Jákób pedig lakozék az ő atyja bujdosásának földén, Kanaán földén.

Ezek a Jákób nemzetségének dolgai: József tizenhét esztendős korában az
ő bátyjaival együtt juhokat őriz vala, bojtár vala Bilhának és Zilpának
az ő atyja feleségeinek fiai mellett, és József rossz híreket hord vala
felőlük az ő atyjuknak.

Izráel pedig minden fiánál inkább szereti vala Józsefet, mivelhogy vén
korában nemzette vala őt; és czifra ruhát csináltat vala néki.

Mikor pedig láták az ő bátyjai, hogy atyjuk minden testvére közt őt
szereti legjobban, meggyűlölik vala, és jó szót sem bírnak vala hozzá
szólani.

És álmot álmodék József és elbeszélé az ő bátyjainak: és azok annál
inkább gyűlölik vala őt.

Mert monda nékik: Hallgassátok meg, kérlek, ezt az álmot, melyet
álmodtam.

Ímé kévéket kötünk vala a mezőben, és ímé az én kévém felkele és
felálla; a ti kévéitek pedig körűlállanak, és az én kévéim előtt
meghajolnak vala.

És mondának néki az ő bátyjai: Avagy király akarsz-é lenni felettünk?
Vagy uralkodni akarsz-é rajtunk? S annál is inkább gyűlölik vala őt
álmáért és beszédéért.

Más álmot is álmodék, és elbeszélé azt az ő bátyjainak, mondván: ímé
megint álmot álmodtam; ímé a nap és a hold, és tizenegy csillag meghajol
vala én előttem.

S elbeszélé atyjának és bátyjainak, és az ő atyja megdorgálá őt, mondván
néki: Micsoda álom az a melyet álmodtál? Avagy elmegyünk-é, én és a te
anyád és atyádfiai, hogy meghajtsuk magunkat te előtted földig?

Irígykednek vala azért reá az ő bátyjai; az ő atyja pedig elméjében
tartja vala e dolgot.

Mikor pedig az ő bátyjai elmenének Sikhembe, hogy az ő atyjok juhait
őrizzék;

Monda Izráel Józsefnek: A te bátyáid avagy nem Sikhemben legeltetnek-é?
Jöszte, és én hozzájok küldelek téged. Ő pedig monda: Ímhol vagyok.

És monda néki: Menj el, nézd meg, hogy s mint vagynak a te bátyáid és
a juhok, s hozz hírt nékem. Elküldé tehát őt Hebron völgyéből, és méne
Sikhembe.

Előtalálá pedig őt egy ember, mikor a mezőben bolyong vala, és megkérdé
őt az az ember, mondván: Mit keressz?

És monda: Az én bátyáimat keresem, kérlek, mondd meg nékem, hol
legeltetnek?

És monda az ember: Elmentek innen, mert hallám, hogy mondák: Menjünk
Dóthánba. Elméne azért József az ő bátyjai után, és megtalálá őket
Dóthánban.

Mikor távolról megláták, minekelőtte közel ért volna hozzájok,
összebeszélének, hogy megölik.

És szólának egymás között: Ímhol jő az álomlátó!

Most hát jertek öljük meg őt, és vessük őt valamelyik kútba; és azt
mondjuk, hogy fenevad ette meg, és meglátjuk, mi lesz az ő álmaiból.

Meghallá pedig Rúben és megmenté őt kezökből, és mondá: Ne üssük őt
agyon.

És mondá nékik Rúben: Ne ontsatok vért, vessétek őt ebbe a kútba, a mely
itt a pusztában van, de kezet ne vessetek reá. Azért, hogy megszabadítsa
őt kezökből, hogy visszavigye atyjához.

És lőn, a mint oda ére József az ő bátyjaihoz, letépték Józsefről az ő
felső ruháját, a czifra ruhát, mely rajta vala.

És megragadák őt és beleveték a kútba; a kút pedig üres vala, nem vala
víz benne.

Azután leűlének kenyerezni, és felemelék szemeiket, és láták, hogy ímé
egy Ismáelita karaván jő vala Gileádból, és azoknak tevéi visznek vala
fűszerszámot, balzsamot és mirhát, menvén, hogy alávigyék Égyiptomba.

És monda Júda az ő atyjafiainak: Mi haszna, ha megöljük a mi atyánkfiát,
és eltitkoljuk az ő vérét?

Jertek adjuk el őt az Ismáelitáknak, és ne tegyük reá kezünket, mert
atyánkfia, vérünkből való ő. És hallgatának rá az ő atyjafiai.

És menének arra Midiánita kereskedő férfiak, és kivonák és felhozák
Józsefet a kútból, és eladák Józsefet az Ismáelitáknak húsz ezüstpénzen:
azok pedig elvivék Józsefet Égyiptomba.

És visszatére Rúben a kúthoz, és ímé József nem vala a kútban, és
megszaggatá ruháit.

És megtére az ő atyjafiaihoz, és monda: Nincsen gyermek, és én, merre
menjek én?

Akkor vevék a József felső ruháját, és leölének egy kecskebakot, és
belemárták a felső ruhát a vérbe.

És elküldék a czifra ruhát, és elvivék atyjokhoz és mondának: Ezt
találtuk, ismerd meg, fiad ruhája-é, vagy nem?

És megismeré azt, és monda: Fiam felső ruhája ez, fenevad ette meg őt,
bizony széllyelszaggatta Józsefet.

És megszaggatá Jákób ruháit, és zsákba öltözék és gyászolá az ő fiát
sokáig.

Felkelének pedig minden ő fiai, és minden ő leányai, hogy vígasztalják
őt, de nem akara vígasztalódni, hanem monda: Sírva megyek fiamhoz a
sírba; és siratá őt az atyja.

A Midiániták pedig eladák őt Égyiptomba Pótifárnak, a Faraó főemberének,
a testőrök főhadnagyának.

38. Fejezet

És lőn abban az időben, hogy Júda elméne az ő atyjafiaitól, és betére
egy Adullámbeli férfiúhoz, kinek neve Khira vala.

És meglátá ott Júda és Súah nevű Kanaánbeli férfiúnak leányát, és elvevé
azt, és beméne hozzá.

És az fogada méhében és szűle fiat, és nevezé nevét Hérnek.

És ismét fogada méhében, s fiat szűle, és nevezé nevét Ónánnak.

Még egyszer szűle fiat, és nevezé nevét Sélának, és mikor azt szűlé,
Khezibben vala.

És vőn Júda az ő elsőszülött fiának Hérnek feleséget, ennek neve Thámár
vala.

De Hér, Júdának elsőszülött fia gonosz vala az Úr szemei előtt, és
megölé őt az Úr.

És monda Júda Ónánnak: Eredj be a te bátyád feleségéhez, és vedd
feleségűl mint sógor, és támaszsz magot bátyádnak.

Ónán pedig tudja vala, hogy a magzat nem lesz az övé, azért valamikor
az ő bátyja feleségéhez bemegy vala, földre vesztegeti vala el a magot,
hogy bátyjának magot ne támaszszon.

És gonoszságnak tetszék az Úr szemei előtt, a mit cselekszik vala,
annakokáért megölé őt is.

És monda Júda Thámárnak, az ő menyének: Maradj özvegyen addig a te atyád
házában, míg az én fiam Séla felnevekedik. Mert így gondolkodik vala:
Netalán ez is meghal, mint az ő bátyjai. Elméne azért Thámár, és marada
az ő atyja házában.

Sok idő múlva meghala Súa leánya, a Júda felesége. Júda pedig
megvígasztalódék és elméne az ő juhainak nyírőihez, barátjával az
Adullámbeli Khirával, Thimnába.

Hírül adák pedig Thámárnak mondván: Ím a te ipad Thimnába megy juhainak
nyírésére.

Leveté azért magáról özvegyi ruháját, elfátyolozá és beburkolá magát, és
leűle Enajim kapujába, mely a Thimnába vezető úton van; mert látja vala,
hogy felnevekedék Séla, és még sem adák őt annak feleségűl.

Meglátá pedig őt Júda, és tisztátalan személynek gondolá, mivelhogy
befedezte vala orczáját.

És hozzá tére az útra és monda: Engedd meg kérlek, hogy menjek be te
hozzád, mert nem tudja vala, hogy az ő menye az. Ez pedig monda: Mit
adsz nékem ha bejösz hozzám?

És felele: Küldök néked az én nyájamból egy kecskefiat. És az monda:
Adsz-é zálogot, míg megküldöd?

És monda: Micsoda zálogot adjak néked? És monda: Gyűrűdet, gyűrűd
zsinórját és pálczádat, mely kezedben van. Oda adá azért néki, és beméne
hozzá, és teherbe ejté.

Azután felkele és elméne, és leveté magáról a fányolt; és felvevé az ő
özvegyi ruháját.

És megküldé Júda a kecskefiat az ő Adullámbeli barátjától, hogy
visszavegye a zálogot az asszonytól, de nem találá azt.

És megkérdé a helység férfiait, mondván: Hol van az a felavatott parázna
nő, a ki Enajim mellett az útfélen vala? És azok mondának: Nem volt erre
felavatott parázna nő.

Visszatére tehát Júdához, és monda: Nem találám azt meg, a helység
lakosai is azt mondák: Nem volt erre felavatott parázna nő.

És monda Júda: Tartsa magának, hogy csúffá ne legyünk; ímé én
megküldöttem volt ezt a kecskefiat, te pedig nem találtad meg őt.

És lőn mintegy három hónap múlva, jelenték Júdának, mondván: Thámár a
te menyed paráználkodott, és ímé terhes is a paráznaság miatt. És monda
Júda: Vigyétek ki őt, és égettessék meg.

Mikor pedig kivitetnék, elkülde az ő ipához, mondván: Attól a férfiútól
vagyok terhes, a kiéi ezek. És mondá: Ismerd meg, kérlek, kié e gyűrű, e
zsinór, és e pálcza.

És megismeré Júda és monda: Igazabb ő nálamnál, mert bizony nem adám őt
az én fiamnak Sélának; de nem ismeré őt Júda többé.

És lőn az ő szűlésének idején, ímé kettősök valának az ő méhében.

És lőn, hogy szűlése közben az egyik kinyújtá kezét, és fogá a bába és a
veres fonalat köte reá, mondván: Ez jött ki először.

De lőn, hogy a mikor visszavoná kezét, ímé az ő testvére jöve ki.
és mondá a bába: Hogy törtél te magadnak rést? Azért nevezé nevét
Pérecznek.

És után kijöve az ő testvére kinek veres fonál vala kezén; és nevezé
nevét Zerákhnak.

39. Fejezet

József pedig aláviteték Égyiptomba és megvevé őt az Ismáelitáktól, kik
őt oda vitték vala, egy égyiptomi ember Pótifár, a Faraó főembere, a
testőrök főhadnagya.

És az Úr Józseffel vala, és szerencsés ember vala és az ő égyiptomi
urának házában vala.

Látá pedig az ő ura, hogy az Úr van ő vele, és hogy valamit cselekszik,
az Úr mindent szerencséssé tesz az ő kezében:

Kedvessé lőn azért József az ő ura előtt, és szolgál vala néki; és háza
felvigyázójává tevé, és mindenét, a mije vala, kezére bízá.

És lőn az időtől fogva, hogy házának és a mije volt, mindenének
gondviselőjévé tevé, megáldá az Úr az égyiptomi embernek házát
Józsefért; és az Úr áldása vala mindenen, a mije csak volt a házban és a
mezőn.

Mindent azért valamije vala József kezére bíza; semmire sem vala gondja
mellette, hanem ha az ételre, melyet megeszik vala. József pedig szép
termetű és szép arczú vala.

És lőn ezek után, hogy az ő urának felesége Józsefre veté szemeit, és
monda: Hálj velem.

Ő azonban vonakodék s monda az ő ura feleségének: Ímé az én uramnak én
mellettem semmi gondja nincs az ő háza dolgaira, és a mije van, mindenét
az én kezemre bízá.

Senki sincs nálamnál nagyobb az ő házában; és tőlem semmit sem tiltott
meg, hanem csak téged, mivelhogy te felesége vagy; hogy követhetném hát
el ezt a nagy gonoszságot és hogyan vétkezném az Isten ellen?

És lőn, hogy az asszony mindennap azt mondogatá Józsefnek, de ő nem
hallgata reá, hogy vele háljon és vele egyesüljön.

Lőn azért egy napon, hogy valami dolgát végezni a házba beméne, és a
háznép közűl senki sem vala ott benn a házban,

És megragadá őt ruhájánál fogva, mondván: Hálj velem. Ő pedig ott hagyá
a ruháját az asszony kezében és elfuta és kiméne.

És mikor látja vala az asszony, hogy az a maga ruháját az ő kezében
hagyta, és kifutott:

Összehívá a háznépet és szóla hozzájuk, mondván: Lássátok, héber embert
hozott hozzánk, hogy megcsúfoljon bennünket. Bejött hozzám, hogy velem
háljon, s én fenszóval kiálték.

És lőn, a mint hallja vala, hogy fenszóval kezdék kiáltani, ruháját
nálam hagyá és elfuta és kiméne.

Megtartá azért az ő ruháját magánál, míg az ő ura haza jöve.

S ilyen szókkal szóla hozzá, mondván: Bejöve hozzám a héber szolga, a
kit ide hoztál, hogy szégyent hozzon reám.

És mikor fenszóval kezdtem kiáltani, ruháját nálam hagyá és kifuta.

És lőn, a mint hallja az ő ura az ő feleségének beszédeit, melyeket néki
beszélt, mondván: Ilyesmiket tett velem a te szolgád; haragra gerjede.

Vevé azért Józsefet az ő ura és veté őt a tömlöczbe, melyben a király
foglyai valának fogva, és ott vala a tömlöczben.

De az Úr Józseffel vala, és kiterjeszté reá az ő kegyelmességét és
kedvessé tevé őt a tömlöcztartó előtt.

És a tömlöcztartó mind azokat a foglyokat, kik a tömlöczben valának,
József kezébe adá, úgyhogy a mi ott történik vala, minden ő általa
történék.

És semmi gondja nem vala a tömlöcztartónak azokra, melyek keze alatt
valának, mivelhogy az Úr vala Józseffel, és valamit cselekeszik vala, az
Úr szerencséssé teszi vala.

40. Fejezet

És lőn ezekután, hogy az égyiptomi király pohárnoka és sütőmestere
vétkezének az ő urok ellen, az égyiptomi király ellen.

Megharaguvék azért a Faraó az ő két főemberére, a főpohárnokra, és a
fősütőmesterre.

És fogságba vetteté azokat a testőrök főhadnagyának házában levő
tömlöczbe, arra a helyre, ahol fogva vala József.

A testőrök főhadnagya pedig Józsefet rendelé melléjük és szolgála nékik.
És jó ideig valának fogságban.

És az égyiptomi király pohárnoka és sütőmestere, a kik a tömlöczben
fogva valának, látának álmot mindketten; mindegyik külön álmot, azon egy
éjjel, mindegyik az ő álmának értelme szerint.

És beméne hozzájok József reggel, látá, hogy ímé bánkódnak vala.

És megkérdé a Faraó főembereit, a kik az ő ura házánál vele együtt fogva
valának, mondván: Miért oly komor ma a ti orczátok?

És mondának néki: Álmot láttunk és nincsen a ki megfejtse azt. És monda
nékik József: A megfejtés nem Isten dolga-é? mondjátok el, kérlek,
nékem.

Elbeszélé azért a főpohárnok az ő álmát Józsefnek, és monda néki:
Álmomban ímé egy szőlőtő vala előttem;

És a szőlőtőn három szál vessző vala, s alighogy bimbózék, virágozék, és
gerézdjei megérlelék a szőlőszemeket.

A Faraó pohara pedig az én kezemben vala, és én vevém a szőlőszemeket és
facsarám a Faraó poharába, és adom vala a poharat a Faraó kezébe.

És monda néki József: Ez annak a megfejtése: a három vesszőszál, három
nap.

Harmadnap múlva a Faraó felmagasztalja a te fejedet, és visszahelyez
téged hivatalodba, és adod a Faraó kezébe az ő poharát, az elébbi
tiszted szerint, mikor az ő pohárnokja valál.

Csakhogy azután megemlékezzél rólam, mikor néked jól lesz dolgod, és
cselekedjél, kérlek, irgalmasságot velem, emlékezzél meg rólam a Faraó
előtt és szabadíts meg engem e házból.

Mert lopva hoztak el engem a héberek földéről, és itt sem cselekedtem
semmit, hogy tömlöczbe vessenek.

És látá a fősütőmester, hogy jól magyaráz vala és monda Józsefnek:
Álmodtam én is, hogy ímé három kosár kalács vala fejemen.

A felső kosárban pedig valának a Faraónak mindenféle süteményei, és a
madarak eszik vala azokat a kosárból, az én fejemről.

És felele József és monda: Ez annak a magyarázatja: a három kosár, három
nap.

Harmadnap múlva fejedet véteti a Faraó és fára akasztat fel téged, és a
madarak leeszik rólad húsodat.

S lőn harmadnapon a Faraó születése napja, és vendégséget szerze minden
ő szolgáinak, s akkor a főpohárnokot és a fősütőmestert is fölvevé
szolgái közé.

És a főpohárnokot visszahelyezé pohárnokságába, és nyújtotta a poharat a
Faraó kezébe.

A fősütőmestert pedig felakasztatá a miképen magyarázta vala nékik
József.

És nem emlékezék meg a főpohárnok Józsefről, hanem elfelejtkezék róla.

41. Fejezet

Lőn pedig két esztendő múlván, hogy a Faraó álmot láta, s ímé áll vala a
folyóvíz mellett.

És ímé a folyóvízből hét szép és kövér tehén jő vala ki, és legel vala a
nádasban.

S ímé azok után más hét tehén jő vala ki a folyóvízből, rútak és
ösztövérek, és oda állanak vala ama tehenek mellé a folyóvíz partján.

És elnyelék a rút és ösztövér tehenek a hét szép és kövér tehenet; és
felserkene a Faraó.

És elaluvék és másodszor is álmot láta, és ímé hét gabonafej nevekedik
vala egy száron, mind teljes és szép.

És ímé azok után hét vékony s keleti széltől kiszáradt gabonafej
nevekedik vala.

És elnyelék a vékony gabonafejek a hét kövér és teljes gabonafejet. És
felserkene a Faraó, és ímé álom vala.

Reggelre kelvén, nyugtalankodék lelkében, elkülde azért és egybehívatá
Égyiptom minden jövendőmondóját, és minden bölcsét és elbeszélé nékik
a Faraó az ő álmát, de senki sem vala, ki azokat megmagyarázta volna a
Faraónak.

Szóla azért a főpohárnok a Faraónak, mondván: Az én bűneimről emlékezem
e napon.

A Faraó megharagudt vala az ő szolgáira, és fogságba vettetett vala
engem a testőrök főhadnagyának házába, engem és a fősütőmestert.

És álmot látánk egy éjjel, én is, az is; mindegyikünk a maga álmának
értelme szerint álmoda.

És vala velünk ott egy héber ifjú, a testőrök főhadnagyának szolgája;
elbeszéltük vala néki, és ő megfejté nékünk a mi álmainkat;
mindegyikünknek az ő álma szerint fejté meg.

És lőn, hogy a miképen megfejté nékünk, úgy lőn: engem visszahelyeze
hívatalomba, amazt pedig felakasztatá.

Elkülde azért a Faraó és hívatá Józsefet, és hamarsággal kihozák őt a
tömlöczből, és megborotválkozék, ruhát válta és a Faraóhoz méne.

És monda a Faraó Józsefnek: Álmot láttam és nincs a ki megmagyarázza
azt: Én pedig azt hallottam rólad beszélni, hogy ha meghallod az álmot,
meg is magyarázod azt.

És felele József a Faraónak, mondván: Nem én, Isten jelenti meg, a mi a
Faraónak javára van.

Monda azért a Faraó Józsefnek: Álmomban ímé állok vala a folyóvíz
partján.

És ímé a folyóvízből hét kövér és szép tehén jő vala ki, és legel vala a
nádasban.

S ímé azok után más hét tehén jő vala ki, nagyon ösztövérek, rútak
és hitványak; egész Égyiptom földén nem láttam azokhoz hitványságra
hasonlókat.

És elnyelék az ösztövér és rút tehenek, az elébbi hét kövér tehenet.

És azok gyomrukban valának, de nem tetszik vala meg, hogy gyomrukban
volnának, mert külsejök oly rút vala, mint az előtt. És felserkenék.

És láttam álmomban, és ímé hét gabonafej nevekedik vala egy száron, mind
teljes és szép.

És ímé hét összeaszott, vékony, keleti széltől kiszáradt gabonafej
nevekedik vala azok után,

És elnyelék a vékony gabonafejek a hét szép gabonafejet. És elmondám az
írástudóknak, de senki sincs, a ki megmagyarázza nékem.

És monda József a Faraónak: A Faraó álma egy és ugyanaz; a mit Isten
cselekedni akar, azt jelentette meg a Faraónak.

A hét szép tehén, hét esztendő, a hét szép gabonafej az is hét esztendő
az álom egy és ugyanaz.

A hét ösztövér és rút tehén pedig, melyek amazok után jöttek ki, az is
hét esztendő, és a hét vékony, keleti széltől kiszáradt gabonafej, az az
éhségnek hét esztendeje.

Ez az a mit mondanék a Faraónak, hogy a mit Isten cselekedni akar,
megmutatta a Faraónak.

Ímé hét esztendő jő, és nagy bőség lesz egész Égyiptomban.

Azok után pedig következik az éhség hét esztendeje, s minden bőséget
elfelejtenek Égyiptom földén, és megemészti az éhség a földet.

És nem ismerszik meg az elébbi bőség e földön az utána következő éhség
miatt, mert igen nagy lesz.

Hogy pedig a Faraó álma kettős, kétszeres vala, onnan van, mert Istennél
elvégezett dolog ez, és siet az Isten azt véghez vinni.

Most azért szemeljen ki a Faraó egy értelmes és bölcs férfit, és tegye
Égyiptom földén gondviselővé.

Cselekedje ezt a Faraó és rendeljen tiszttartókat az országnak, és
szedjen ötödöt Égyiptom földén a hét bő esztendőben.

És takarítsák be a következő jó esztendők minden termését, és gyűjtsenek
gabonát a Faraó keze alá, élelműl a városokban, és tartsák meg,

És legyen az élelem tartalékban az ország számára az éhség hét
esztendejére, melyek elkövetkeznek Égyiptom földére, hogy el ne vesszen
e föld az éhség miatt.

És tetszék e beszéd a Faraónak és minden ő szolgáinak.

Monda azért a Faraó az ő szolgáinak: Találhatnánk-é ehhez hasonló
férfit, a kiben az Isten lelke van?

És monda a Faraó Józsefnek: Mivelhogy Isten mind ezeket néked jelentette
meg, nincs hozzád fogható értelmes és bölcs ember.

Te légy az én házamon főgondviselő, és minden népem a te szavadra
hallgasson, csak a királyiszék tesz engem nálad nagyobbá.

Monda továbbá a Faraó Józsefnek: Ímé fejedelemmé tettelek az egész
Égyiptom földén.

És levéve a Faraó a maga gyűrűjét kezéről, és adá azt József kezére; és
felöltözteté őt drága gyolcs ruhába, és aranylánczot tőn az ő nyakába.

És meghordoztatá őt az ő második szekerén, és kiáltják vala ő előtte:
Térdet hajtsatok! Így tevé őt fejedelemmé az egész Égyiptom földén.

És monda a Faraó Józsefnek: Én vagyok a Faraó, de te nálad nélkül senki
se kezét, se lábát fel ne emelhesse egész Égyiptom földén.

És nevezé a Faraó József nevét Czafenát-Pahneákhnak, és adá néki
feleségűl Aszenáthot, Potiferának On papjának leányát. És kiméne József
Égyiptom földére.

József pedig harmincz esztendős vala, mikor a Faraó előtt, az égyiptomi
király előtt álla. Kiméne tehát József a Faraó elől, és bejárá az egész
Égyiptom földét.

És a föld a hét bő esztendő alatt tele marokkal ontá a termést.

És összegyűjté a hét esztendőnek minden eleségét, mely vala Égyiptom
földén, és a városokba takarítá az élelmet, minden városba a körülte
levő határ élelmét takarítá be.

És felhalmozá József a gabonát, mint a tenger fövénye, igen sokat,
annyira, hogy megszűntek azt számba venni, mivelhogy száma nem vala.

Józsefnek pedig születék két fia az éhség esztendejének eljötte előtt,
kiket szűle néki Aszenáth, Potiferának az On papjának leánya.

És nevezé József az elsőszülöttnek nevét Manassénak: mert úgymond,
elfelejteté én velem isten minden én vesződségemet, és az én atyámnak
egész házát.

A másodiknak nevét pedig nevezé Efraimnak: mivel, ugymond,
megszaporított engem Isten az én nyomorúságomnak földén.

Eltele tehát a bőség hét esztendeje, a mely vala Égyiptomnak földjén.

és elkezdődék az éhség + hét esztendeje, mint megmondotta vala József;
és lőn éhség minden országban; de Égyiptom földén mindenütt vala kenyér.

De megéhezék egész Égyiptom földe is, és kenyérért kiált vala a nép a
Faraóhoz. - Monda pedig a Faraó mind az Égyiptombelieknek: Menjetek
Józsefhez, és a mit mond néktek, azt míveljétek.

És az éhség mind az egész földön vala. Akkor mind megnyitá József a
gabonás házakat, és árulja vala az Égyiptombelieknek; mert nagyobbodik
vala az éhség Égyiptom földén.

És mind az egész föld Égyiptomba megy vala Józsefhez gabonát venni; mert
nagy vala az éhség az egész földön.

42. Fejezet

És látá Jákób, hogy van gabona Égyiptomban és monda Jákób az ő fiainak:
Mit néztek egymásra?

És monda: Ímé hallom hogy Égyiptomban van gabona; menjetek le oda, és
vegyetek onnan nékünk gabonát, hogy éljünk, és ne haljunk meg.

Leméne azért József tíz bátyja Égyiptomba gabonát venni.

De Benjámint a József öcscsét nem bocsátá el Jákób az ő bátyjaival; mert
mondá: Netalán veszedelem érhetné.

Elmenének tehát Izráel fiai gabonát venni az oda menőkkel együtt, mert
éhség vala Kanaán földén.

József pedig az ország kormányzója vala, és ő árulja vala a gabonát a
föld minden népének. Eljutának azért a József bátyjai, és arczczal a
földre borúlának ő előtte.

Amint meglátá József az ő bátyjait, megismeré őket, de idegennek mutatá
magát hozzájok, és kemény beszédekkel szóla nékik, mondván: Honnan
jöttetek? Azok pedig mondának: Kanaán földéről jöttünk eleséget venni.

Megismeré pedig József az ő bátyjai, de azok nem ismerék meg őt.

És megemlékezék József az álmokról, a melyeket azok felől álmodott vala.
És monda nékik: Kémek vagytok ti, kik azért jöttetek, hogy az ország
védetlen részeit meglássátok.

És mondának néki: Nem uram, hanem eleséget venni jöttek a te szolgáid.

Mi mindnyájan egy ember fiai vagyunk: igaz emberek vagyunk. Soha nem
voltak kémek a te szolgáid.

Ismét monda: Nem úgy van, hanem azért jöttetek, hogy az ország védetlen
részeit meglássátok.

Amazok mondának: Mi, te szolgáid, tizenketten vagyunk testvérek, egy
embernek fiai, Kanaán földén; és ímé legkisebbikünk most atyánknál van,
egyikünk pedig nincsen meg.

József pedig monda nékik: Úgy van a mint néktek mondám: kémek vagytok.

Ezzel lesztek próbára téve: Úgy éljen a Faraó, hogy ki nem mentek innen,
míg ide nem jő a ti legkisebbik atyátokfia.

Küldjetek el közűletek egyet, hogy hozza ide testvérteket; ti pedig
fogva lesztek. Igy lesz próbára téve beszédetek, hogy igaz járatban
vagytok-é vagy nem? Úgy éljen a Faraó, hogy ti kémek vagytok.

Annakokáért fogságban tartá őket harmadnapig.

Harmadnap pedig monda nékik József: Ezt cselekedjétek, hogy éljetek; az
Istent én is félem.

Ha igaz emberek vagytok, maradjon fogva egyik testvéreket a ti
tömlöczötökben, ti pedig menjetek el, vigyetek gabonát házaitok
szükségére.

Legkisebbik atyátokfiát pedig hozzátok én hozzám, akkor igazolva lesznek
beszédeitek és nem haltok meg. És aképen cselekedének.

És mondának egymásnak: Bizony vétkeztünk mi a mi atyánkfia ellen,
a kinek láttuk lelki szorongását, mikor nékünk könyörög vala, de
hallgattunk reá azért következett reánk ez a nyomorúság.

Rúben pedig felele nékik, mondván: Avagy nem mondtam-é néktek, hogy ne
vétkezzetek a gyermek ellen, de ti nem hallgattatok reám. És ímé vérét
is keresik rajtunk!

És nem tudják vala ők, hogy József érti őket, mert tolmács vala
közöttük.

És elfordula tőlük és síra: Azután hozzájok fordula és szóla nékik, és
visszatartá közűlök Simeont, és szemök láttára megkötözteté őt.

És parancsola József, hogy töltsék meg edényeiket gabonával, és tegyék
vissza pénzöket mindeniknek az ő zsákjába, és hogy adjanak nékik enni
valót az útra; és így cselekedének velök.

És felveték gabonájokat szamaraikra és elmenének onnan.

És egyik kioldá zsákját, hogy abrakot adjon a szamarának a szálláson és
meglátá az ő pénzét, hogy ímé zsákja szájában van az.

És monda az ő atyjafiainak: Visszatették az én pénzemet, és ímé a
zsákomban van. Akkor megrettene szívök, és remegve mondának egymásnak:
Micsoda ez, a mit Isten cselekedett velünk?

És eljutának atyjokhoz Jákóbhoz Kanaán földére és mindazt elbeszélék
néki a mi velök történt vala, mondván:

Az a férfiú, annak a földnek ura, keményen szóla nékünk, és úgy bánt
velünk, mintha az országot kémleltük volna.

És mondánk néki: Igaz emberek vagyunk, soha nem voltunk mi kémek.

Tizenketten vagyunk atyafiak, a mi atyánknak fiai, egyikünk nincs meg,
legkisebbikünk pedig most atyánkkal van Kanaán földén.

És monda nékünk az a férfiú, annak a földnek ura: Erről ismerem meg,
hogy igaz emberek vagytok: egyik atyátokfiát hagyjátok nálam, a házaitok
szükségére valót vigyétek, és menjetek el;

És hozzátok hozzám a ti legkisebbik atyátokfiát, akkor megtudom, hogy
nem vagytok kémek, hanem igaz emberek; akkor visszaadom néktek a ti
atyátokfiát, és ebben az országban kereskedhettek.

És lőn a mint zsákjaikat kiüresíték, ímé az ő csomó pénze mindeniknek
zsákjában vala. A mint látták az ő csomó pénzeiket ők és az ő atyjok,
megfélemlének.

És monda nékik az ő atyjok Jákób: Megfosztotok engem gyermekeimtől;
József nincsen, Simeon sincsen. Benjamint is elviszitek? mindez engem
ér!

Akkor szóla Rúben az ő atyjának, mondván: az én két fiamat öld meg, ha
meg nem hozom őt néked. Bízd az én kezemre őt, és én visszahozom néked.

Az pedig monda: Nem megy le oda az én fiam ti veletek, mert az ő bátyja
megholt és ő maga maradt meg; ha veszedelem érné őt az úton, a melyen
elmentek, ősz fejemet búba borítva bocsátanátok le a koporsóba.

43. Fejezet

Az éhség pedig elhatalmazott vala az országon.

És lőn mikor fogytán vala az eleség, melyet Égyiptomból hoztak vala,
monda nékik az ő atyjok: Menjetek el ismét, vegyetek nékünk egy kevés
eleséget.

És felele néki Júda, mondván: Erősen fogadkozék az a férfiú, mondván:
Színem elé ne kerűljetek, ha veletek nem lesz a ti atyátokfia.

Ha azért elbocsátod velünk a mi öcsénket, elmegyünk, és veszünk néked
eleséget;

Ha pedig el nem bocsátod, nem megyünk, mert az a férfiú megmondá nékünk:
Színem elé ne kerüljetek, ha a ti atyátokfia veletek nem lesz.

És monda Izráel: Miért cselekedtetek gonoszul velem, hogy megmondtátok
annak a férfiúnak, hogy még van egy öcsétek?

Azok pedig mondának: Nagyon tudakozódék az a férfiú felőlünk és
nemzetségünk felől, mondván: Él-é még atyátok? van-é még testvéretek?
És mi kérdéseihez képest feleltünk néki. Avagy tudhattuk-é mi, hogy azt
mondja: Hozzátok ide a ti atyátokfiát?

És monda Júda Izráelnek, az ő atyjának: Bocsásd el azt a fiút én velem,
és mi azonnal felkelünk és elmegyünk, hogy éljünk és meg ne haljunk se
mi, se te, se a mi gyermekeink.

Én leszek kezes érette, az én kezemből kérd elő. Ha vissza nem hozom őt
hozzád, és elődbe nem állítom őt, mind éltig bűnös legyek előtted.

Bizony ha nem késlekedünk vala, ez ideig már kétszer is megjöhettünk
volna.

És monda nékik Izráel az ő atyjok: Ha csakugyan így kell lenni, akkor
ezt cselekedjétek: Vegyetek e föld válogatott gyümölcseiből a ti
edényeitekbe, és vigyetek ajándékot annak a férfiúnak; egy kevés
balzsamot, egy kevés mézet, fűszerszámokat, mirhát, diót, mandulát.

Pénzt pedig két annyit vigyetek magatokkal, sőt a mely pénzt meghoztatok
a ti zsákjaitok szájában, azt is vigyétek vissza magatokkal, talán
tévedés ez.

Öcséteket is vegyétek, keljetek fel és menjetek vissza ahhoz a
férfiúhoz.

A mindenható Isten pedig engedje, hogy kedvet találjatok annál a
férfiúnál, és bocsássa vissza ti veletek a másik atyátokfiát, és
Benjamint. Én pedig ha megfosztottnak kell lennem, hadd legyek
megfosztva.

Vevék azért a férfiak azt az ajándékot, és vevének kétannyi pénzt az
ő kezökbe, és Benjámint, és felkelének és alámenének Égyiptomba, és
megállának József előtt.

A mint meglátá József ő velök Benjámint, monda az ő háza
gondviselőjének: Vidd be azokat az embereket a házba, és ölj barmot, s
készítsd el, mert velem ebédelnek ez emberek ma délben.

És az a férfiú aképen cselekedék, amint József parancsolta vala, és
bevivé az a férfiú azokat az embereket a József házába.

És megfélemlének azok az emberek, a miért bevivék őket a József házába,
és mondának: A pénzért hozattatánk ide be, mely először a mi zsákjainkba
tétetett volt, hogy reánk rohanjon, megtámadjon és minket rabszolgákká
tegyen a mi szamarainkkal együtt.

És járulának József házának gondviselőjéhez, és szólának néki a ház
ajtajában.

És mondának: Kérünk uram! Ennekelőtte alájöttünk vala eleséget venni.

És lőn mikor éjjeli szállásra jutánk és kioldjuk vala a mi zsákjainkat:
ímé mindenikünknek pénze az ő zsákjának szájában vala, tulajdon pénzünk
teljes mértéke szerint; és visszahoztuk azt magunkkal.

De más pénzt is hoztunk le magunkkal eleséget venni; nem tudjuk ki tette
a mi pénzünket zsákjainkba.

És monda: Legyetek békén, ne féljetek; a ti Istentek és a ti atyátok
Istene adta néktek azt a kincset zsákjaitokba; pénzetek az én kezemhez
jutott. És kihozá hozzájok Simeont.

Bevivé azután a férfiú azokat az embereket a József házába, és vizet
hozata, és megmosák lábaikat, és abrakot is ada az ő szamaraiknak.

Ők pedig elkészíték az ajándékot mire József délben megjöve; mert
megértették vala, hogy ott ebédelnek.

Mikor József haza jöve, bevivék néki az ajándékot, mely kezökben vala, a
házba, és leborulának előtte a földig.

És kérdezősködék egészségök felől, s monda: Egészségben van-é a ti vén
atyátok, a kiről nékem szóltatok? él-é még?

Azok pedig mondának: Egészségben van a te szolgád, a mi atyánk még él.
És meghajták magokat és leborulának.

És felemelé szemeit és látá Benjámint az ő atyjafiát, az ő anyjának
fiát, és monda: Ez-é a ti legkisebbik atyátokfia, a ki felől nékem
szóltatok vala? És ismét monda: Az Isten légyen hozzád kegyelmes, fiam!

Akkor elsiete onnan József, mert felgerjede szíve az ő öcscse iránt, és
erőlteti vala a sírás, beméne azért szobájába, és ott síra.

Azután megmosá orczáját, és kiméne, és megtartóztatá magát, és monda:
Hozzatok enni valót.

És elhozák néki külön, azoknak is külön, és az Égyiptombelieknek is, kik
vele esznek vala, külön: Mert nem ehettek az Égyiptombeliek együtt a
héberekkel, mert utálatos az az Égyiptombeliek előtt.

Leűlének azért ő előtte, az elsőszülött az ő elsőszülöttsége szerint, és
a fiatalabb az ő fiatalsága szerint. És az emberek álmélkodva nézének
egymásra.

Ő pedig részt juttata azoknak maga elől és a Benjámin része ötszörte
nagyobb vala mindnyájok részénél. És ivának és megittasodának ő nála.

44. Fejezet

Azután parancsola József az ő háza gondviselőjének, mondván: Töltsd meg
ez embereknek zsákjait eleséggel a mennyit elvihetnek; és mindeniknek
pénzét tedd zsákja szájába.

Az én poharamat pedig, az ezüst poharat, tedd a legkisebbik zsákjának
szájába gabonájának árával együtt. És az József beszéde szerint
cselekedék, a mint beszélt vala.

Reggel virradatkor, elbocsáttatának azok az emberek, szamaraikkal
együtt.

Kimenének a városból, de nem messze haladhatának, a mikor monda József
az ő háza gondviselőjének: Kelj fel, siess utánuk azoknak az embereknek
és ha eléred őket, mondd nékik: Miért fizettetek gonoszszal a jó
helyébe?

Avagy nem abból iszik-é az én uram? és abból szokott jövendölni!
Gonoszul cselekedtétek, a mit cselekedtetek!

És utóléré őket, és ilyen szavakkal szóla nékik.

Azok pedig mondának néki: Miért szól az én uram ilyen szavakkal? Távol
legyen szolgáidtól, hogy ilyen dolgot cselekedjenek.

Ímé a pénzt, melyet zsákjaink szájában találtunk vala, meghoztuk néked
Kanaán földéről; hogy loptunk volna hát urad házából ezüstöt vagy
aranyat?

A kinél megtaláltatik a te szolgáid közűl, haljon meg az; sőt mi is
szolgái leszünk uramnak.

És monda: Mostan is legyen beszédetek szerint: a kinél megtaláltatik, az
légyen nékem szolgám, ti pedig mentek legyetek.

És sietének és leraká kiki az ő zsákját a földre, és kioldá kiki az ő
zsákját.

És keresgéle; a legnagyobbikon kezdé s a legkissebbiken végezé, és
megtalálá a poharat a Benjámin zsákjában.

Azok pedig meghasogaták ruhájokat, és kiki megterhelé a maga szamarát,
és visszatérének a városba.

És beméne Júda és az ő atyjafiai a József házába, és ki még ott vala és
földre esének előtte.

És monda nékik József: Mi dolog ez a mit cselekedtetek? Avagy nem
tudjátok-é hogy az ilyen magamféle ember jövendölni tud?

És monda Júda: Mit mondhatunk az én uramnak? Mit szóljunk és mivel
igazoljuk magunkat? Az Isten büntetése utólérte szolgáidat. Ímé mi az
én uram szolgái vagyunk, mond mi, mind az, a kinek kezében a pohár
találtatott.

Ő pedig monda: Távol legyen tőlem, hogy azt cselekedjem: az a kinek
kezében találtatott a pohár, az legyen nékem szolgám, ti pedig
békességgel menjetek el a ti atyátokhoz.

De Júda hozzá járula és monda: Kérlek, uram, hadd szólhasson egy szót
uram fülébe a te szolgád, és ne gerjedjen fel haragod a te szolgád
ellen; mert hasonló vagy te a Faraóhoz.

Az én uram kérdezte vala az ő szolgáit, mondván: Van-é atyátok, vagy
testvéretek?

Akkor mi azt felelénk az én uramnak: Van egy vén atyánk, és egy kis
gyermek, a ki az ő vénségében lett; és ennek bátyja megholt, és csak ő
maga maradt az ő anyjától, és az ő atyja szereti őt.

És azt mondád a te szolgáidnak: Hozzátok én hozzám azt, hogy szemeimet
reá vessem.

És mondánk az én uramnak: Nem hagyhatja el az a fiú az ő atyját; mert ha
elhagyja atyját, meghal az.

És ezt mondád a te szolgáidnak: Ha a ti legkisebbik atyátokfia el nem jő
veletek, színem elé se kerűljetek többé.

Mikor azért felmenénk a te szolgádhoz, az én atyámhoz és tudtul adtuk
vala néki az én uramnak beszédét;

És monda a mi atyánk: Menjetek vissza, és vegyetek nékünk egy kevés
eleséget.

És mondánk: Nem mehetünk le; ha a mi legkisebbik atyánkfia velünk
lesz, akkor lemegyünk; mert nem mehetünk ama férfiú színe elé, ha a mi
legkisebbik atyánkfia velünk nem lesz.

És monda a te szolgád, az én atyám, nékünk: Ti tudjátok hogy az én
feleségem nékem csak két fiat szűlt.

Az egyik kiméne tőlem, és azt mondom vala: bizonyára fenevad szaggatta
széllyel és attól fogva nem láttam őt.

Ha ezt is elviszitek szemeim elől, s veszedelem találja érni, akkor az
én ősz fejemet keserűségtől borítva bocsátjátok alá a koporsóba.

Ha tehát most visszamenéndek a te szolgádhoz, az én atyámhoz, és e fiú
nem lesz velünk, mivelhogy annak lelke ennek lelkéhez van nőve,

Ha meglátja, hogy nincs meg a gyermek, meghal, s akkor a te szolgáid,
a te szolgádnak, a mi atyánknak ősz fejét búba borítva bocsátják alá a
koporsóba.

Mivel a te szolgád e fiúért az ő atyjánál kezes lett, mondván: Ha vissza
nem hozom őt hozzád, mind éltig bűnös legyek az én atyám előtt.

Hadd maradjon azért e gyermek helyébe a te szolgád, az én uramnak
szolgájáúl; e gyermek pedig menjen fel az ő bátyjaival.

Mert mimódon mehetnék én fel atyámhoz, ha e gyermek velem nem lenne, a
nélkül, hogy ne lássam a nyomorúságot, mely atyámat érné?

45. Fejezet

És nem tartóztathatá magát tovább József mindazok előtt, kik körűlötte
állának és felkiálta: Vezessetek ki minden embert mellőlem. És nem
marada senki nála, mikor megismerteté magát József az ő atyjafiaival.

És hangos sírásra fakada, úgy hogy meghallák az Égyiptombeliek, és
meghallá a Faraó háznépe is.

És monda József az ő atyjafiainak: Én vagyok József, él-e még az én
atyám? És nem felelhetének néki az ő atyjafiai, mert megrettentek vala
tőle.

Monda azért József az ő atyjafiainak: Jőjjetek közelebb hozzám! És
közelebb menének. Akkor monda: Én vagyok József, a ti testvéretek, kit
eladtatok vala Égyiptomba.

És most ne bánkódjatok, és ne bosszankodjatok azon, hogy engem ide
eladtatok; mert a ti megmaradástokért küldött el engem Isten ti
előttetek.

Mert immár két esztendeje, hogy éhség van e földön, de még öt esztendő
van hátra, melyben sem szántás, sem aratás nem lesz.

Az Isten küldött el engem ti előttetek, hogy míveljem a ti
megmaradásotokat e földön, és hogy megmenthesselek titeket nagy
szabadítással.

Nem ti küldöttetek azért engem ide, hanem az Isten, ki engem a Faraó
atyjává tett, és egész házának urává, és Égyiptom egész földének
fejedelmévé.

Siessetek és menjetek fel atyámhoz és mondjátok néki: Ezt mondja a te
fiad József: Az Isten engem egész Égyiptomnak urává tett, jőjj le én
hozzám, ne késsél.

És Gósen földén lakozol, és én hozzám közel leszesz, mind te, mind
fiaid, mind fiaidnak fiai, juhaid, barmaid, és mindened, a mid van.

És eltartalak ott téged, mert még öt esztendei éhség lesz, hogy tönkre
ne juss te, és házadnépe, és semmi, a mid van.

És ímé a ti szemeitek látják, és az atyámfiának Benjáminnak szemei, hogy
az én szám szól hozzátok.

Beszéljétek hát el atyámnak minden én dicsőségemet Égyiptomban, és
mindazt, a mit láttatok. És siessetek s hozzátok ide az én atyámat.

És nyakába borúla az ő öccsének Benjáminnak és síra; Benjámin is síra az
ő nyakán.

És megcsókolá mind az ő testvéreit és síra ő rajtok; azután beszédbe
ereszkedének vele az ő testvérei.

És eljuta a hír a Faraó házába is, mondván: Eljöttek a József atyjafiai;
és tetszék e dolog mind a Faraónak, mind az ő szolgáinak.

És monda a Faraó Józsefnek: Mondd meg a te atyádfiainak: Ezt
cselekedjétek: Terheljétek meg a ti barmaitokat, és eredjetek, menjetek
el Kanaán földére;

És vegyétek fel atyátokat és házatok népét, és jőjjetek hozzám; és én
néktek adom Égyiptom földének javát, hogy éljétek e földnek zsírját.

Ez is parancsolatúl legyen néked: Ezt míveljétek, vigyetek magatokkal
Égyiptom földéről szekereket gyermekeitek és feleségeitek számára, és
vegyétek fel atyátokat és jőjjetek.

A ti házi eszközeitekre pedig ne tekintsetek sóhajtva; mert egész
Égyiptom földének a legjava a tiétek.

És aképen cselekedének Izráel fiai; és ada nékik József szekereket a
Faraó parancsolatja szerint; és enni valót is ada nékik az útra.

Valamennyien valának, mindegyiknek ada egy-egy öltöző ruhát: Benjáminnak
pedig ada háromszáz ezüst pénzt és öt öltöző ruhát.

Atyjának pedig külde ilyenképen: tíz szamarat égyiptomi javakkal
terhelve, és tíz nőstény szamarat gabonával, kenyérrel és egyéb
élelemmel terhelve, az ő atyjának az útra.

és elbocsátá az ő testvéreit, és elmenének, és monda nékik: Ne
háborogjatok az úton.

Feljövének azért Égyiptomból: és eljutának Kanaán földére az ő
atyjokhoz, Jákóbhoz.

És mikor tudtára adák, mondván: József még él, és hogy uralkodik egész
Égyiptom földén; az ő szíve elalélt, mert nem hisz vala nékik.

Elbeszélék azért néki József minden beszédét, a melyeket velök beszélt
vala, és látá a szekereket is, a melyeket József küldött vala, hogy őt
elvigyék; akkor fölélede az ő atyjoknak, Jákóbnak lelke.

És monda Izráel: Elég nékem, hogy József az én még fiam él: lemegyek
hát, hogy meglássam őt minekelőtte meghalok.

46. Fejezet

Elindula azért Izráel minden hozzá tartozóival és méne Beérsebába; és
áldozék áldozatokat az ő atyja Izsák Istenének.

És szóla Isten Izráelnek éjjeli látomásban, és monda: Jákób, Jákób. Ő
pedig monda: Ímhol vagyok.

És monda: Én vagyok az Isten, a te atyádnak Istene: Ne félj lemenni
Égyiptomba: mert nagy néppé teszlek ott téged.

Én lemegyek veled Égyiptomba, és én bizonynyal fel is hozlak; és József
fogja bé a te szemeidet.

Felkerekedék azért Jákób Beérsebából, és elvivék Izráel fiai Jákóbot az
ő atyjokat, és gyermekeiket és feleségeiket a szekereken, melyeket a
Faraó küldött vala érette.

És elvivék nyájaikat és szerzeményeiket, melyeket Kanaán földén
szereztek vala és jutának Égyiptomba Jákób és minden vele levő magva.

Az ő fiait és fiainak fiait, az ő leányait, és fiainak leányait és
minden vele levő magvát elvivé magával Égyiptomba.

Ezek pedig az Izráel fiainak nevei, kik bementek Égyiptomba: Jákób és az
ő fiai: Jákóbnak elsőszülötte Rúben.

Rúben fiai pedig: Khánokh, Pallu, Kheczrón, Khármi.

Simeon fiai pedig: Jemúel, Jámin, Ohad, Jákhin, Czóhár és Saul a kanaáni
asszonynak fia.

Lévi fiai pedig: Gerson, Kehát, Mérári.

Júda fiai pedig: Hér, Ónán, Séla, Perecz, Zerákh; de megholt vala Hér és
Ónán a Kanaán földén. + Perecznek fiai pedig: Kheczrón és Khámul.

Izsakhár fiai pedig: Thóla, Puvah, Jób és Simrón.

Zebulon fiai pedig: Szered, Élon, Jákhleél.

Ezek Lea fiai, a kiket szűlt vala Jákóbnak Mésopotámiában, Dínával az
ő leányával együtt. Fiainak és leányainak összes száma: harminczhárom
lélek.

Gád fiai pedig: Czifjon, Khaggi, Súni, Eczbón, Héri, Aródi és Areéli.

Áser fiai pedig: Jimnáh, Jisváh, Jisvi, Beriha és Szerakh az ő húgok;
Berihának fiai pedig: Khéber és Málkhiel.

Ezek Zilpa fiai, kit Lábán adott vala Leának az ő leányának; és ő szűlé
ezt a tizenhat lelket Jákóbnak.

Rákhelnek, Jákób feleségének fiai: József és Benjámin.

És születének Józsefnek Égyiptom földén Manasse és Efráim, a kiket
Asznáth, Potiferának, On papjának leánya szűlt néki.

Benjámin fiai pedig: Bela, Bekher, Asbél, Géra, Nahamán, Ekhi, Rós,
Muppim, Khuppim és Ard.

Ezek Rákhel fiai, kik születtek Jákóbnak, mindössze tizennégy lélek.

Dán fia pedig: Khusim.

Nafthali fiai pedig: Jakhczeél, Gúni, Jéczer és Sillém.

Ezek Bilha fiai, kit adott vala Lábán Rákhelnek az ő leányának; és
ezeket szűlte Jákóbnak, mindösszesen hét lelket.

Valamennyi Jákóbbal Égyiptomba jött lélek, kik az ő ágyékából
származtak, a Jákób fiainak feleségeit nem számítva, mindössze hatvanhat
lélek.

József fiai pedig, kik Égyiptomban születtek, két lélek. Jákób egész
házanépe, mely Égyiptomba ment vala, hetven lélek.

Júdát pedig elküldé maga előtt Józsefhez, hogy útmutatója legyen Gósen
felé. És eljutának Gósen földére.

És befogadta József az ő szekerébe, és eleibe méne Izráelnek az ő
atyjának Gósenbe; s a mint maga előtt látá, nyakába borula, és síra az ő
nyakán sok ideig.

És monda Izráel Józsefnek: Immár örömest meghalok, minekutána láttam a
te orczádat, hogy még élsz.

József pedig monda az ő testvéreinek, és az ő atyja házanépének:
Felmegyek és tudtára adom a Faraónak, és ezt mondom néki: Az én
testvéreim és atyám házanépe, kik Kanaán földén valának, eljöttek én
hozzám.

Azok az emberek pedig juhpásztorok, mert baromtartó nép valának, és
juhaikat, barmaikat, és mindenöket valamijök van, elhozták.

S ha majd a Faraó hivat titeket és azt kérdi: Mi a ti életmódotok?

Azt mondjátok: Baromtartó emberek voltak a te szolgáid gyermekségünktől
fogva mind ez ideig, mi is, mint a mi atyáink, hogy lakhassatok Gósen
földén; mert minden juhpásztor utálatos az Égyiptombeliek előtt.

47. Fejezet

Elméne azért József és tudtára adá a Faraónak, és monda: Az én atyám
és atyámfiai, juhaikkal, barmaikkal és mindenökkel valamijök volt, ide
jöttek Kanaán földéről; és most Gósen földén vannak.

És vőn ötöt az ő testvérei közűl, és állítá őket a Faraó elé.

És monda a Faraó a József testvéreinek: Mi a ti életmódotok? És mondának
a Faraónak: Juhpásztorok a te szolgáid, mi is, mint a mi atyáink.

És mondának a Faraónak: Azért jöttünk, hogy e földön tartózkodjunk, mert
a te szolgáid barmainak nincs legelője, mivelhogy elhatalmazott az éhség
Kanaán földén: hadd lakjanak azért most a te szolgáid Gósen földén.

És szóla a Faraó Józsefnek, mondván: A te atyád és a te atyád fiai
jöttek te hozzád.

Égyiptom földe ímé előtted van; e föld legjobb részében telepítsd le a
te atyádat és atyádfiait, lakozzanak a Gósen földén: ha pedig tudod,
hogy vannak közöttök arra termett emberek, tedd azokat az én barmaim
gondviselőivé.

Bevivé József Jákóbot is az ő atyját, és állítá őt a Faraó elé. És
köszönté Jákób a Faraót.

És monda a Faraó Jákóbnak: Hány esztendős vagy?

Monda pedig Jákób a Faraónak: Az én bujdosásom esztendeinek napja
száz harmincz esztendő kevesek és nyomorúságosak voltak az én életem
esztendeinek napjai, és nem érték el az én atyáim élete esztendeinek
napjait, a meddig ők bujdostak.

És megáldá Jákób a Faraót, és kiméne a Faraó elől.

Megtelepíté tehát József az ő atyját és atyjafiait, és ada nékik
birtokot Égyiptom földén, annak a földnek legjobb részében a Rameszesz
földén; a mint megparancsolta vala a Faraó.

És ellátja vala József az ő atyját és atyjafiait, és az ő atyjának egész
házanépét kenyérrel, gyermekeik számához képest.

És kenyér nem vala az egész föld kerekségén, mert igen nagy vala az
éhség, és elalélt vala Égyiptom földe, és a Kanaán földe az éhség miatt.

József pedig mind összeszedé a pénzt, a mi találtatik vala Égyiptomnak
és Kanaánnak földén a gabonáért, a melyet azok vesznek vala; és bévivé
József a pénzt a Faraó házába.

És mikor elfogyott a pénz Égyiptom földéről is, Kanaán földéről is,
egész Égyiptom Józsefhez méne, mondván: Adj nékünk kenyeret, miért
haljunk meg szemed láttára, azért hogy nincs pénz?

És monda József: Hozzátok ide barmaitokat, és adok néktek a ti
barmaitokért, ha nincs pénz.

És elvivék barmaikat Józsefhez, és ada nékik József kenyeret lovakért,
juhokért, ökrökért és szamarakért: és eltartá őket abban az esztendőben
kenyérrel az ő barmaik összeségéért.

Mikor pedig elmúlék az esztendő, menének hozzá a második esztendőben,
és mondanának néki: Nem titkolhatjuk el uramtól, hogy bizony elfogyott
a pénz, és a barom-nyájak mind uramnál vannak, a mint látja az én uram
semmi sem maradt, csak testünk és földünk.

Miért veszszünk el szemed láttára mind magunk, mind földünk? végy meg
minket és földünket kenyéren, és mi és a mi földünk szolgái leszünk a
Faraónak; csak adj magot, hogy éljünk s ne haljunk meg, és a föld ne
pusztuljon el.

Megvevé azért József egész Égyiptom földét a Faraó részére, mert az
Égyiptombeliek mind eladák az ő földjöket, mivelhogy erőt vett vala
rajtok az éhség. És a föld a Faraóé lőn.

A népet pedig egyik városból a másikba telepíté Égyiptom egyik
határszélétől a másik széléig.

Csak a papok földét nem vevé meg, mert a papoknak szabott részök vala a
Faraótól és abból a szabott részből élnek vala, a mit nékik a Faraó ád
vala; annak okáért, nem adák el az ő földjöket.

És monda József a népnek: Ímé megvettelek titeket a mai napon, és a ti
földeteket a Faraónak. Ímhol számotokra a mag, vessétek be a földet.

És takaráskor adjatok a Faraónak egy ötödrészt; négy rész pedig legyen
a tiétek, a mező bevetésére és éléstekre, mind magatoknak, mind házatok
népének, és gyermekeiteknek eledelül.

És mondának: Életünket megtartottad; hadd találjunk kegyelmet uram
szemei előtt, és szolgái leszünk a Faraónak.

És törvénynyé tevé azt József mind e mai napig Égyiptom földén, hogy a
Faraóé az ötödrész, csak a papok földe, egyedűl az nem volt a Faraóé.

Lakozék azért Izráel Égyiptom földében a Gósen földén, és ott
megöröködének, s megszaporodának és megsokasodának felette igen.

Jákób pedig tizenhét esztendeig él vala Égyiptom földén, és Jákób élete
esztendeinek napjai száz negyvenhét esztendő.

És elközelgetének Izráel halálának napjai, és hívatá az ő fiát Józsefet,
s monda néki: Ha én te előtted kedves vagyok, kérlek tedd a kezedet
tomporom alá, és légy hozzám szeretettel és hűséggel: Kérlek ne temess
el engem Égyiptomban.

Midőn elaluszom az én atyáimmal, vígy ki engem Égyiptomból és temess el
az ő sírjokba. És monda: Én a te beszéded szerint cselekszem.

És monda: Esküdjél meg nékem! és megesküvék néki. És leborula Izráel az
ágy fejére.

48. Fejezet

És lőn ezek után, megmondák Józsefnek: Ímé a te atyád beteg; és elvivé
magával az ő két fiát Manassét és Efraimot.

És tudtára adák Jákóbnak, mondván: Ímé a te fiad József hozzád jő és
összeszedé erejét Izráel, s felüle az ágyon.

És monda Jákób Józsefnek: A mindenható Isten megjelenék nékem Lúzban, a
Kanaán földén, és megálda engem.

És monda nékem: Ímé én megszaporítlak és megsokasítlak és népek
sokaságává teszlek téged, s ezt a földet te utánnad a te magodnak + adom
örökül birtokul.

Most tehát a te két fiad, a kik néked Égyiptom földén annakelőtte
születtek, hogy én hozzád jöttem vala Égyiptomba, az enyéim; Efraim és
Manasse, akár csak Rúben és Simeon, az enyéim lesznek.

Ama szülötteid pedig, kiket ő utánok nemzettél, tiéid lésznek, és az ő
bátyjaik nevéről neveztessenek az ő örökségökben.

Mert mikor Mésopotámiából jövék, meghala mellettem Rákhel Kanaán földén
az úton, mikor még egy dűlőföldre valék az Efratától, és eltemetém őt
ott az Efratába (azaz Bethlehembe) vezető úton.

És meglátá Izráel a József fiait és monda: Kicsodák ezek?

József pedig monda az ő atyjának: Az én fiaim, kiket Isten itt adott
nékem. És monda: Hozd ide őket hozzám, hadd áldjam meg.

Mert Izráelnek szemei meghomályosodának a vénség miatt, és nem láthat
vala. Közel vivé tehát őket hozzá, ő pedig megcsókolgatá és megölelgeté
őket.

és monda Izráel Józsefnek: Nem gondoltam, hogy orczádat megláthassam, és
íme az Isten megengedte látnom magodat is.

Akkor kivevé József azokat az ő atyjának térdei közül, és leborula
arczczal a földre.

És fogá József mindkettejöket, Efraimot jobbkezével Izráel balkeze
felől; Manassét pedig balkezével Izráelnek jobbkeze felől és közel vivé
őket hozzá.

Izráel pedig kinyújtá az ő jobbkezét és rátevé Efraim fejére, pedig ő
a kisebbik vala, az ő balkezét pedig Manasse fejére. Tudva tevé így
kezeit, mert az elsőszülött Manasse vala.

És megáldá Józsefet s monda: Az Isten, a kinek előtte jártak az én
atyáim Ábrahám és Izsák; az Isten a ki gondomat viselte, a mióta vagyok,
mind e napig:

Amaz Angyal, ki megszabadított engem minden gonosztól, áldja meg e
gyermekeket, és viseljék az én nevemet és az én atyáimnak Ábrahámnak és
Izsáknak nevét, és mint a halak szaporodjanak e földön.

Látván pedig József, hogy az ő atyja jobbkezét Efraim fejére tevé, nem
tetszék néki, és megfogá atyja kezét, hogy Efraim fejéről Manasse fejére
tegye át.

És monda József az ő atyjának: Nem úgy atyám; mert ez az elsőszülött,
ennek fejére tedd jobb kezedet.

Nem akará pedig az atyja és monda: Tudom fiam, tudom, ő is néppé lesz,
ő is megnevekedik; de az ő öccse nálánál inkább megnevekedik, és az ő
magja népek sokaságává lesz.

És megáldá őket azon a napon, mondván: Ha áld, téged említsen Izráel,
mondván: Az Isten téged olyanná tégyen mint Efraimot s Manassét. És
Efraimot eleibe tevé Manassénak.

És mondá Izráel Józsefnek: Ímé én meghalok, de az Isten veletek lesz és
vissza visz titeket a ti atyáitok földére.

Én pedig adok néked egy osztályrészt a te atyádfiainak része felett,
melyet az Emoreustól vettem fegyveremmel és kézívemmel.

49. Fejezet

És szólítá Jákób az ő fiait, és monda: Gyűljetek egybe, hadd jelentsem
meg néktek, a mi rátok következik a messze jövőben.

Gyűljetek össze s hallgassatok Jákóbnak fiai! hallgassatok Izráelre, a
ti atyátokra.

Rúben, te elsőszülöttem, erőm, tehetségem zsengéje, első a méltóságban,
első a hatalomban.

Állhatatlan, mint a víz, nem leszesz első, mivel atyád ágyába léptél
fel: akkor megfertőztetted! Nyoszolyámba lépett ő.

Simeon és Lévi atyafiak, erőszak eszközei az ő fegyverök.

Tanácsukban ne légyen részes lelkem, gyűlésükkel ne egyesűljön
dicsőségem, mert haragjokban férfit öltek, s kedvök telve inát szegték
az ökörnek.

Átkozott haragjok, mert erőszakos, és dühök, mivel kegyetlen; eloszlatom
őket Jákóbban, és elszélesztem Izráelben.

Júda! téged magasztalnak atyádfiai, kezed ellenségeidnek nyakán lesz, s
meghajolnak előtted atyáidnak fiai.

Oroszlánkölyök Júda; zsákmányt ejtvén, felmentél, fiam! Lehevert,
lenyúgodott, mint a hím oroszlán, és mint nőstény oroszlán; ki veri őt
fel?

Nem múlik el Júdától a fejedelmi bot, sem a vezéri pálcza térdei közűl;
míg eljő Siló, és a népek néki engednek.

Szőlőtőhöz köti szamarát, és nemes venyigéhez szamara vemhét, ruháját
borban mossa, felöltőjét a szőlő vérében.

Bortól veresek szemei, tejtől fehérek fogai.

Zebulon a tenger partjáig lakozik, azaz a hajók kikötőjéig s határának
széle Czídonig ér.

Izsakhár erős csontú szamár, a karámok közt heverész.

S látja, hogy jó a nyugalom és hogy a föld mily kies: teher alá hajtja
hátát, s robotoló szolgává lesz.

Dán ítéli az ő népét, mint Izráel akármelyik nemzetsége.

Dán kígyó lesz az úton, szarvaskígyó az ösvényen, mely a ló körmébe
harap, hogy lovagja hanyatt esik.

Szabadításodra várok Uram!

Gád! had háborgatja; majd ő hág annak sarkába.

Ásernek kenyere kövér, királyi csemegét szolgáltat.

Nafthali, gyorslábú szarvas, az ő beszéde kedves.

Termékeny fa József, termő ág a forrás mellett, ágazata meghaladja a
kőfalat.

Keserítik, lövöldözik és üldözik a nyilazók:

De mereven marad kézíve, feszülten keze karjai, Jákób Hatalmasának
kezétől, onnan, Izráel pásztorától, kősziklájától.

Atyád istenétől, a ki segéljen; a mindenhatótól, a ki megáldjon, az ég
áldásaival, onnan felülről, a mélység áldásaival, mely alant terül, az
emlők és anyaméh áldásaival.

Atyád áldásai meghaladják az ős hegyek áldásait, az örök
halmok kiességeit. Szálljanak József fejére, a testvérek közűl
kiválasztatottnak koponyájára.

Benjámin ragadozó farkas: reggel ragadományt eszik, este pedig zsákmányt
oszt.

Mind ezek Izráel nemzetségei, tizenketten, és ez az a mit mondott nékik
az ő atyjok, mikor őket megáldá mindeniket tulajdon áldásával áldá meg.

És parancsola nékik és monda: Én az én népemhez takaríttatom, temessetek
engem az én atyáimhoz, ama barlangba, mely a Khitteus Efron mezején van.

Abba a barlangba, mely Kanaán földén Mamré átellenében Makpelahnak
mezején van, melyet megvett Ábrahám a mezővel együtt a Khitteus
Efrontól, temetésre való örökségül.

Oda temették el Ábrahámot és Sárát az ő feleségét; oda temették Izsákot
és Rebekát az ő feleségét; s oda temettem el Leát is.

Szerzemény e mező és a barlang, mely abban van, a Khéth fiaitól.

És elvégezé Jákób a mit fiainak parancsolt és fölszedé lábait az ágyra,
és kimúlék és az ő népéhez takaríttaték.

50. Fejezet

József pedig az ő atyja orczájára borúla és siránkozék felette és
csókolgatá őt.

És megparancsolá József az ő szolgáinak, az orvosoknak, hogy
balzsamozzák be az ő atyját; és bebalzsamozák az orvosok Izráelt.

Mikor negyven nap eltelék, mert akkorra telnek be a bebalzsamozás
napjai, siraták őt az Égyiptombeliek hetven napig.

És elmúlának az ő siratásának napjai, és szóla József a Faraó
házanépéhez, mondván: Ha kedves vagyok előttetek, szóljatok kérlek a
Faraónak, mondván:

Az én atyám engem megesketett, mondván: Ímé én meghalok; az én
síromba, melyet Kanaán földén ástam magamnak, oda temess el engem.
Most hát kérlek, hadd menjek el, és temessem el az én atyámat, azután
visszatérek.

És monda a Faraó: Eredj el és temesd el a te atyádat, a mint megesketett
téged.

Elméne azért József, hogy az ő atyját eltemesse, és vele együtt
felmenének mind a Faraó szolgái, az ő házának vénei és Égyiptom földének
minden vénei.

Józsefnek is egész háznépe; és az ő bátyjai, és az ő atyjának háznépe;
csak gyermekeiket, juhaikat és barmaikat hagyták a Gósen földén.

Felmenének annakfelette ő vele szekerek is és lovagok, úgy hogy igen
nagy sereg vala.

Mikor eljutának Atád szérűjéhez, mely a Jordánon túl van, nagy és
keserves sírással sírának ott. József pedig hét napig gyászolá az ő
atyját.

És láták az ország lakosai, a Kanaán népe azt a gyászt Atád szérűjénél,
és mondának: Keserves gyásza ez az Égyiptombelieknek. Azért nevezék azt
a helyet Ábel Miczrajimnak, mely a Jordánon túl van.

Aképen cselekedének azért Jákóbbal az ő fiai, a miképen megparancsolta
vala nékik.

Elvivék ugyanis őt az ő fiai Kanaán földére és eltemeték őt a Makpelah
mezőnek barlangjába, melyet vett vala Ábrahám a mezővel együtt temetésre
való örökségnek + a Khitteus Efrontól Mamrénak átellenében.

És visszatére József Égyiptomba, ő, és az ő atyjafiai, és mind azok, kik
vele fölmentek vala az ő atyjának temetésére, minekutána eltemette az ő
atyját.

A mint láták József bátyjai, hogy az ő atyjok meghalt, ezt mondják
vala: Hátha gyűlölni fog minket József, és visszaadja nékünk mindazt a
gonoszt, a mit rajta elkövettünk.

Izenetet küldének azért Józsefhez, mondván: A te atyád megparancsolta
nékünk az ő holta előtt, mondván:

Így szóljatok Józsefhez: Kérünk téged, bocsásd meg a te atyádfiainak
vétkét és bűnöket, mert gonoszul cselekedtek te ellened. Most azért
bocsásd meg azoknak vétkét, a kik a te atyád Istenét szolgálják. József
pedig sír vala, mikor ezt mondák néki.

Járulának pedig ő hozzá az ő testvérei is, és leborúlának előtte és
mondának: Ímé mi a te szolgáid vagyunk.

József pedig monda: Ne féljetek: avagy Isten gyanánt vagyok-é én?

Ti gonoszt gondoltatok én ellenem, de Isten azt jóra gondolta fordítani,
hogy cselekedjék úgy a mint ma, hogy sok nép életét megtartsa.

Most annakokáért ne féljetek: Eltartalak én titeket és a ti
gyermekeiteket. És megvígasztalá őket és szívökre beszéle.

József pedig Égyiptomban lakozék; mind ő, mind az ő atyjának házanépe.
És éle József száz tíz esztendeig.

És látá József Efraimtól harmad ízben való fiait. Manasse fiának
Mákhirnak is születtek József térdén gyermekei.

És monda József az ő testvéreinek: Én meghalok, de Isten bizonnyal
meglátogat titeket és felvisz titeket e földről arra a földre, melyet
esküvel ígért meg Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak.

És megesketé József Izráel fiait, mondván: Mikor az Isten titeket
bizonnyal meglátogat, vigyétek fel innen az én tetemeimet magatokkal.

És meghala József száz tíz esztendős korában, és bebalzsamozák, és
koporsóba tevék Égyiptomban.

MÓZES MÁSODIK KÖNYVE A ZSIDÓKNAK ÉGYIPTOMBÓL KIJÖVETELÉRŐL

1. Fejezet

Ezek pedig Izráel fiainak nevei, a kik Jákóbbal Égyiptomba menének; kiki
az ő házanépével méne:

Rúben, Simeon, Lévi és Júda;

Izsakhár, Zebulon és Benjámin;

Dán és Nafthali, Gád és Áser.

Mindazok a lelkek pedig, a kik Jákób ágyékából származtak vala, hetvenen
valának. József pedig Égyiptomban vala.

És meghala József és minden ő atyjafia és az az egész nemzedék.

Izráel fiai pedig szaporák valának, szaporodának és sokasodának és
igen-igen elhatalmazának, úgy hogy megtelék velök az ország.

Azonközben új király támada Égyiptomban, a ki Józsefet nem ismerte vala.

És monda az ő népének: Ímé az Izráel fiainak népe több, és hatalmasabb
nálunknál.

Nosza bánjunk okosan vele, hogy el ne sokasodjék és az ne legyen, hogy
ha háború támad, ő is ellenségünkhöz adja magát és ellenünk harczoljon
és az országból kimenjen.

Rendelének azért föléjök robotmestereket, hogy nehéz munkákkal
sanyargassák őket. És építe a Faraónak gabonatartó városokat, Pithomot
és Ramszeszt.

De minél inkább sanyargatják vala őt, annál inkább sokasodik és annál
inkább terjeszkedik vala, s félnek vala az Izráel fiaitól.

Pedig kegyetlenűl dolgoztaták az égyiptomiak az Izráel fiait.

És kemény munkával keseríték életöket, sárcsinálással, téglavetéssel
és mindenféle mezei munkával, minden munkájokkal, melyeket kegyetlenűl
dolgoztatnak vala velök.

És szóla Égyiptom királya a héber bábáknak, a kik közűl egyiknek Sifra,
a másiknak Puá vala neve.

És monda: Mikoron héber asszonyok körűl bábálkodtok, nézzetek a
szűlőszékre: ha fiú az, azt öljétek meg, ha pedig leány az, hadd éljen.

De a bábák félék az Istent és nem cselekedének úgy a mint Égyiptom
királya parancsolta vala nékik, hanem életben hagyják vala a
gyermekeket.

Hívatá annakokáért Égyiptom királya a bábákat és mondá nékik: Miért
míveltétek azt, hogy életben hagytátok a gyermekeket?

A bábák pedig mondának a Faraónak: Mert a héber asszonyok nem olyanok,
mint az Égyiptombeliek: mert azok élet-erősek; minekelőtte a bába
hozzájok eljutna, már szűlnek.

Annakokáért jól tőn Isten a bábákkal, a nép pedig sokasodék és igen
elhatalmazék.

És lőn, hogy mivel a bábák félék az Istent: megépíté az ő házukat.

Parancsola azért a Faraó minden ő népének, mondván: Minden fiút, a ki
születik, vessetek a folyóvízbe, a leányt pedig hagyjátok mind életben.

2. Fejezet

És elméne egy Lévi nemzetségéből való férfiú és Lévi-leányt vőn
feleségűl.

És fogada méhében az asszony és fiat szűle; és látá, hogy szép az és
rejtegeté három hónapig.

De mikor tovább nem rejtegetheté, szerze annak egy gyékény-ládácskát,
és bekené azt gyantával és szurokkal s belétevé a gyermeket és letevé a
folyóvíz szélén a sás közé.

Az ő nénje pedig megáll vala távolról, hogy megtudja: mi történik vele?

És aláméne a Faraó leánya, hogy megfürödjék a folyóvízben,
szolgálóleányai pedig járkálnak vala a víz partján. És meglátá a
ládácskát a sás között s elküldé az ő szolgálóleányát és kihozatá azt.

És kinyitá és látá a gyermeket; és ímé egy síró fiú. És könyörűle rajta
és monda: A héberek gyermekei közűl való ez.

Az ő nénje pedig monda a Faraó leányának: Elmenjek-é s hívjak-é egy
szoptatós asszonyt a héber asszonyok közűl, hogy szoptassa néked a
gyermeket?

És a Faraó leánya monda néki: Eredj el. Elméne azért a leányzó, és
elhívá a gyermek anyját.

És monda néki a Faraó leánya: Vidd el ezt a gyermeket és szoptasd fel
nékem, és én megadom a te jutalmadat. És vevé az asszony a gyermeket és
szoptatá azt.

És felnevekedék a gyermek, és vivé őt a Faraó leányához, és fia gyanánt
lőn annak, és nevezé nevét Mózesnek, és mondá: Mert a vízből húztam ki
őt.

Lőn pedig azokban a napokban, mikor Mózes felnevekedék, kiméne az ő
atyjafiaihoz és látá az ő nehéz munkájokat s látá, hogy egy Égyiptombeli
férfi üt vala egy héber férfit az ő atyjafiai közűl.

Mikor ide-oda tekinte és látá hogy senki sincs, agyonüté az
Égyiptombelit és elrejté azt a homokba.

Másnap is kiméne és ímé két héber férfi veszekedik vala. És monda annak
a ki bűnös vala: Miért vered a te atyádfiát?

Az pedig monda: Kicsoda tett téged fő emberré és bíróvá mi rajtunk?
Talán engem is meg akarsz ölni, mint megöléd az égyiptomit? Mózes pedig
megfélemlék és monda: Bizony kitudódott a dolog.

A Faraó is meghallá azt a dolgot és Mózest halálra keresteti vala: de
elfuta Mózes a Faraó elől és lakozék Midián földén; leűle pedig egy
kútnál.

Midián papjának pedig hét leánya vala, és oda menének és vizet húzának
és tele merék a válúkat, hogy megitassák atyjoknak juhait.

A pásztorok is oda menének és elűzék őket. Mózes pedig felkele és
segítséggel lőn nékik és megitatá juhaikat.

Mikor atyjokhoz Réhuelhez menének, monda ez: Mi az oka, hogy ma ilyen
hamar megjöttetek?

Ők pedig mondának: Egy égyiptombeli férfi oltalmaza minket a pásztorok
ellen, annakfelette vizet is húzott nékünk, és megitatta a juhokat.

S monda leányainak: És hol van ő? miért hagytátok ott azt a férfit?
hívjátok el, hogy egyék kenyeret.

És tetszék Mózesnek, hogy ott maradjon e férfiúnál, és ez feleségül adá
Mózesnek az ő leányát, Czipporát.

És fiat szűle ez és nevezé nevét Gersomnak, mert mondá: Jövevény voltam
az idegen földön.

És lőn ama hosszú idő alatt, meghala az Égyiptom királya, Izráel fiai
pedig fohászkodnak vala a szolgaság miatt, és kiáltnak vala és feljuta a
szolgaság miatt való kiáltásuk Istenhez.

És meghallá Isten az ő fohászkodásukat és megemlékezék Isten az
Ábrahámmal, Izsákkal és Jákóbbal kötött szövetségéről.

És megtekinté Isten az Izráel fiait és gondja vala rájok Istennek.

3. Fejezet

Mózes pedig őrzi vala az ő ipának, Jethrónak a Midián papjának juhait és
hajtá a juhokat a pusztán túl és juta az Isten hegyéhez, Hórebhez.

És megjelenék néki az Úr angyala tűznek lángjában egy csipkebokor
közepéből, és látá, hogy ímé a csipkebokor ég vala; de a csipkebokor meg
nem emésztetik vala.

S monda Mózes: Oda megyek, hogy lássam e nagy csudát, miért nem ég el a
csipkebokor.

És látá az Úr, hogy oda méne megnézni, és szólítá őt Isten a
csipkebokorból, mondván: Mózes, Mózes. Ez pedig monda: Ímhol vagyok.

És monda: Ne jőjj ide közel, oldd le a te saruidat lábaidról; mert a
hely, a melyen állasz, szent föld.

És monda: Én vagyok a te atyádnak Istene, Ábrahámnak Istene, Izsáknak
Istene és Jákóbnak Istene. Mózes pedig elrejté az ő orczáját, mert fél
vala az Istenre tekinteni.

Az Úr pedig monda: Látván láttam az én népemnek nyomorúságát, a mely
Égyiptomban vagyon és meghallottam az ő sanyargatóik miatt való
kiáltásukat; sőt ismerem szenvedéseit.

Le is szállok, hogy megszabadítsam őt az Égyiptombeliek kezéből és
felvigyem őt arról a földről, jó és tágas földre, téjjel és mézzel folyó
földre, a Kananeusok, Khitteusok, Emoreusok, Perizeusok, Khivveusok és
Jebuzeusok lakóhelyére.

Mivel hát ímé feljutott hozzám az Izráel fiainak kiáltása és láttam is a
nyomorgatást, a melylyel nyomorgatják őket az Égyiptombeliek:

Most azért eredj, elküldelek téged a Faraóhoz és hozd ki az én népemet,
az Izráel fiait Égyiptomból.

Mózes pedig monda az Istennek: Kicsoda vagyok én, hogy elmenjek a
Faraóhoz és kihozzam Izráel fiait Égyiptomból?

És felele: Én veled lészek! és ez lesz a jele, hogy én küldöttelek
téged, hogy mikor kihozod a népet Égyiptomból, ezen a hegyen fogtok
szolgálni az Istennek.

Mózes pedig monda az Istennek: Ímé én elmegyek az Izráel fiaihoz és ezt
mondom nékik: A ti atyáitok Istene küldött engem ti hozzátok; ha azt
mondják nékem: Mi a neve? mit mondjak nékik?

És monda Isten Mózesnek: VAGYOK A KI VAGYOK. És monda: Így szólj az
Izráel fiaihoz: A VAGYOK küldött engem ti hozzátok.

És ismét monda Isten Mózesnek: Így szólj az Izráel fiaihoz: Az Úr, a
ti atyáitoknak Istene, Ábrahámnak Istene, Izsáknak Istene és Jákóbnak
Istene küldött engem ti hozzátok. Ez az én nevem mind örökké és ez az én
emlékezetem nemzetségről nemzetségre.

Menj el és gyűjtsd egybe az Izráel véneit és mondd ezt nékik: Az Úr, a
ti atyáitok Istene, Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak Istene megjelent
nékem, mondván: Megemlékeztem rólatok és arról a mit elkövettek rajtatok
Égyiptomban.

És mondám: Kiviszlek titeket az égyiptomi nyomorúságból a Kananeusok,
Khitteusok, Emoreusok, Perizeusok, Khivveusok és Jebuzeusok földére,
téjjel és mézzel folyó földre.

És ha hallgatnak szavadra, akkor elmégy te és az Izráel vénei Égyiptom
királyához, s így szóltok néki: Az Úr, a héberek Istene megjelent
nékünk; most azért hadd menjünk három napi útra a pusztába, hogy
áldozzunk az Úrnak a mi Istenünknek.

Én pedig tudom, hogy az égyiptomi király nem engedi meg néktek, hogy
elmenjetek, még erőhatalomra sem.

Kinyújtom azért az én kezemet és megverem Égyiptomot mindenféle
csudáimmal, melyeket véghez viszek benne; így azután elbocsát titeket.

És kedvessé tészem e népet az Égyiptombeliek előtt, és lészen, hogy
mikor kimentek, nem mentek üresen.

Kérjen azért minden asszony az ő szomszédasszonyától és háza lakó
asszonyától ezüst edényeket és arany edényeket és ruhákat; és rakjátok
azokat fiaitokra és leányaitokra, s így foszszátok ki Égyiptomot.

4. Fejezet

Felele Mózes és monda: De ők nem hisznek nékem s nem hallgatnak
szavamra, sőt azt mondják: nem jelent meg néked az Úr.

Az Úr pedig monda néki: Mi az a kezedben? S ő monda: Vessző.

Vesd azt - úgymond - a földre. És veté azt a földre és lőn kígyóvá és
Mózes elfutamodék előle.

Monda pedig az Úr Mózesnek: Nyújtsd ki kezedet és fogd meg a farkát! És
kinyújtá kezét és megragadá azt, és vesszővé lőn az ő kezében.

Hogy elhigyjék, hogy megjelent néked az Úr, az ő atyáik Istene, Ábrahám
Istene, Izsák Istene és Jákób Istene.

És ismét monda néki az Úr: Nosza dugd kebeledbe a kezed; és kebelébe
dugá kezét és kihúzá: ímé az ő keze poklos vala, olyan mint a hó.

És monda: Dugd vissza kebeledbe a kezed: és visszadugá kezét kebelébe és
kivevé azt kebeléből és ímé ismét olyanná lőn mint teste.

És ha úgy lenne, hogy nem hisznek néked és nem hallgatnak az első jel
szavára, majd hisznek a második jel szavának.

És ha úgy lenne, hogy ennek a két jelnek sem hisznek és nem hallgatnak
szavadra: akkor meríts vizet a folyóvízből és öntsd a szárazra, és a
víz, a mit a folyóvízből merítettél, vérré lesz a szárazon.

És monda Mózes az Úrnak: Kérlek, Uram, nem vagyok én ékesenszóló sem
tegnaptól, sem tegnap előttől fogva, sem azóta, hogy szólottál a te
szolgáddal; mert én nehéz ajkú és nehéz nyelvű vagyok.

Az Úr pedig monda néki: Ki adott szájat az embernek? Avagy ki tesz
némává vagy siketté, vagy látóvá vagy vakká? Nemde én, az Úr?

Most hát eredj és én lészek a te száddal, és megtanítlak téged arra, a
mit beszélned kell.

Ő pedig monda: Kérlek, Uram, csak küldd, a kit küldeni akarsz.

És felgerjede az Úr haragja Mózes ellen és monda: Nemde atyádfia néked a
Lévi nemzetségből való Áron? Tudom, hogy ő ékesenszóló és ímé ő ki is jő
elődbe + s mihelyt meglát, örvendezni fog az ő szívében.

Beszélj azért vele, és add szájába a beszédeket, és én lészek a
te száddal és az ő szájával és megtanítalak titeket arra, a mit
cselekedjetek.

És ő beszél majd helyetted a néphez és ő lesz néked száj gyanánt, te
pedig leszesz néki Isten gyanánt.

Ezt a vesszőt pedig vedd kezedbe, hogy véghez vidd vele ama jeleket.

És méne Mózes és visszatére az ő ipához Jethróhoz és monda néki: Hadd
menjek és térjek vissza az én atyámfiaihoz Égyiptomba, hogy meglássam,
ha élnek-e még? És monda Jethró Mózesnek: Eredj el békességgel.

Az Úr pedig monda Mózesnek Midiánban: Eredj, térj vissza Égyiptomba;
mert meghaltak mindazok a férfiak, kik téged halálra kerestek vala.

És felvevé Mózes az ő feleségét és az ő fiait és felülteté őket a
szamárra és visszatére Égyiptom földére. Az Isten vesszejét pedig kezébe
vevé Mózes.

És monda az Úr Mózesnek: Mikor elindulsz, hogy visszatérj Égyiptomba,
meglásd, hogy mindazokat a csudákat véghez vidd a Faraó előtt, melyeket
kezedbe adtam; én pedig megkeményítem az ő szívét, és nem bocsátja el a
népet.

Ezt mondd azért a Faraónak: Így szólt az Úr: Elsőszülött fiam az Izráel.

Ha azt mondom néked: Bocsásd el az én fiamat, hogy szolgáljon nékem és
te vonakodol elbocsátani: ímé én megölöm a te elsőszülött fiadat.

És lőn az úton, egy szálláson, eleibe álla az Úr és meg akarja vala őt
ölni.

De Czippora egy éles követ veve és lemetszé az ő fiának előbőrét és lába
elé veté mondván: Bizony, vérjegyesem vagy te nékem!

És békét hagya néki. Akkor monda: Vérjegyes a körűlmetélkedésért.

Áronnak pedig monda az Úr: Eredj Mózes eleibe a pusztába! És elméne és
találkozék vele az Isten hegyénél és megcsókolá őt.

Mózes pedig elbeszélé Áronnak az Úr mindama szavait, melyekkel őt
elküldötte vala és mindazokat a jeleket, melyeket reá bízott vala.

És méne Mózes és Áron és egybegyűjték Izráel fiainak minden véneit.

És elmondá Áron mindazokat a beszédeket, melyeket mondott vala az Úr
Mózesnek és megcselekedé a jeleket a nép szemei előtt.

És hitt a nép, és megértette, hogy meglátogatta az Úr izráel fiait és
megtekintette nyomorúságukat. És meghajták magokat és leborulának.

5. Fejezet

Annakutána pedig elmenének Mózes és Áron és mondának a Faraónak: Ezt
mondá az Úr, Izráelnek Istene: Bocsásd el az én népemet, hogy ünnepet
üljenek nékem a pusztában.

A Faraó pedig mondá: Kicsoda az Úr, hogy szavára hallgassak, és
elbocsássam izráelt? Nem ismerem az Urat és nem is bocsátom el Izráelt.

Ők pedig mondának: A héberek Istene megjelent nékünk; hadd mehessünk hát
háromnapi útra a pusztába, hogy áldozhassunk az Úrnak a mi Istenünknek,
hogy meg ne verjen minket döghalállal vagy fegyverrel.

Égyiptom királya pedig monda nékik: Mózes és Áron! miért vonjátok el a
népet az ő munkáitól? menjetek dolgotokra.

Ezt is mondja vala a Faraó: Ímé a föld népe most sok, és ti
elhagyatjátok velök az ő munkáikat.

Parancsolá azért a Faraó azon a napon a nép sarczoltatóinak és
felvigyázóinak, mondván:

Ne adjatok többé polyvát a népnek a téglavetéshez mint ennekelőtte; hadd
menjenek el ők magok és szedjenek magoknak polyvát.

De a tégla számát, mennyit ennekelőtte csináltak, vessétek ki rájok; azt
le ne szállítsátok, mert restek ők és azért kiáltoznak, mondván: Menjünk
el, áldozzunk a mi Istenünknek.

Nehezíttessék meg a szolgálat ezeken az embereken, hogy azzal legyen
dolguk és ne hajtsanak hazug szóra.

Kimenének azért a nép sarczoltatói és felvigyázói és ezt mondák a népnek
mondván: Ezt mondja a Faraó: Nem adok néktek polyvát.

Menjetek magatok, szedjetek magatoknak polyvát onnan, a hol találtok;
mert semmi sem szállíttatik le szolgálatotokból.

És elszélede a nép egész Égyiptom földén, hogy tarlót szedjen polyva
helyett.

A sarczoltatók pedig szorítják vala, mondván: Végezzétek el munkátokat,
napjában a napi munkát, mint akkor, a mikor polyva volt.

És verettetének az Izráel fiai közül való felvigyázók, a kiket a Faraó
sarczoltatói rendeltek vala föléjök, mondván: Miért nem végeztétek el a
rátok vetett téglaszámot sem tegnap, sem ma úgy, mint ennekelőtte?

És elmenének az Izráel fiai közül való felvigyázók és kiáltának a
Faraóhoz, mondván: Miért cselekszel így a te szolgáiddal?

Polyvát nem adnak a te szolgáidnak és azt mondják nékünk: Csináljatok
téglát! És ímé a te szolgáid verettetnek, a te néped pedig vétkezik.

Az pedig monda: Restek vagytok, restek, azért mondjátok: Menjünk el,
áldozzunk az Úrnak!

Most pedig menjetek, dolgozzatok, polyvát ugyan nem adnak néktek, de a
rátok vetett tégla-számot be kell adnotok.

Akkor látják vala Izráel fiainak felvigyázói, hogy bajban vannak, mivel
azt kell mondaniok: a tégla-számot le ne szállítsátok; napjában a napi
munka meglegyen.

És mikor kijövének a Faraótól, szembe találkozának Mózessel és Áronnal.

S mondának nékik: Lásson meg titeket az Úr és ítéljen meg, kik rossz
hírbe kevertetek minket a Faraó előtt és az ő szolgái előtt, fegyvert
adván azok kezébe, hogy megöljenek minket.

S visszaméne Mózes az Úrhoz és monda: Uram, miért engedsz rosszul bánni
ezzel a néppel! Miért küldél engem ide?

Mert attól fogva, hogy bemenék a Faraóhoz, hogy a te nevedben szóljak,
rosszabbul bánik e néppel; megszabadítani pedig nem szabadítád meg a te
népedet.

6. Fejezet

Az Úr pedig monda Mózesnek: Majd meglátod mit cselekszem a Faraóval;
mert hatalmas kéz miatt kell őket elbocsátani és hatalmas kéz miatt űzi
el őket az ő földéről.

Az Isten pedig szóla Mózeshez és monda néki: Én vagyok az Úr.

Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak úgy jelentem meg mint mindenható Isten,
de az én Jehova + nevemen nem voltam előttük ismeretes.

Szövetséget is kötöttem velek, hogy nékik adom a Kanaán földét, az ő
tartózkodásuk földét, a melyen tartózkodjanak.

Fohászkodását is meghallottam az Izráel fiainak a miatt, hogy az
Égyiptombeliek szolgálatra szorítják őket, megemlékeztem az én
szövetségemről.

Annakokáért mondd meg az Izráel fiainak: Én vagyok az Úr és kiviszlek
titeket Égyiptom nehéz munkái alól és megszabadítlak titeket az ő
szolgálatjoktól és megmentlek titeket kinyújtott karral és nagy büntető
ítéletek által.

És népemmé fogadlak titeket s Istentekké lészek néktek és megtudjátok,
hogy én vagyok a ti Uratok Istentek, a ki kihoztalak titeket Égyiptom
nehéz munkái alól.

És béviszlek titeket a földre, a mely felől esküre emeltem fel kezemet,
hogy Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak adom azt, és néktek adom azt
örökségül, én az Úr.

Eképen szóla Mózes az Izráel fiaihoz; de nem hallgatának Mózesre, a
kislelkűség és a kemény szolgálat miatt.

Az Úr pedig szóla Mózeshez mondván:

Eredj be, szólj a Faraónak, Égyiptom királyának, hogy bocsássa el Izráel
fiait az ő földéről.

Mózes pedig szóla az Úr előtt, mondván: Ímé Izráel fiai nem hallgatnak
reám, hogy hallgatna hát reám a Faraó, holott én nehéz ajkú vagyok?

És szóla az Úr Mózeshez és Áronhoz és rendelé őket Izráel fiaihoz és a
Faraóhoz, Égyiptom királyához, hogy hozzák ki az Izráel fiait Égyiptom
földéről.

Ezek atyáik házanépének fejei: Rúbennek, Izráel elsőszülöttének fiai:
Khanókh, Pallu, Kheczrón és Karmi. Ezek a Rúben nemzetségei.

Simeon fiai pedig: Jemúél, Jámin, Óhad, Jákin, Czohar és Saul, a
kanaánbeli asszony fiai. Ezek a Simeon nemzetségei.

Ezek pedig a Lévi fiainak nevei az ő születésök szerint: Gersón, Kehát
és Merári. Lévi életének esztendei pedig: száz harminczhét esztendő.

Gersón fiai: Libni, Simhi, az ő nemzetségeik szerint.

Kehát fiai pedig: Amrám, Jiczhár, Khebrón és Huzziél. Kehát életének
esztendei pedig: száz harminczhárom esztendő.

Merári fiai pedig Makhli és Músi. Ezek a Lévi nemzetségei az ő
születésök szerint.

Amrám pedig feleségűl vevé magának Jókébedet, atyjának húgát s ez szűlé
néki Áront és Mózest. Amrám életének esztendei pedig száz harminczhét
esztendő.

Jiczhár fiai pedig: Kórákh, Nefeg és Zikri.

Huzziél fiai pedig: Misáél, Elczáfán és Szithri.

Áron pedig feleségűl vevé magának Elisebát, Aminádáb leányát, Nakhsón
húgát s ez szűlé néki Nádábot, Abíhut, Eleázárt és Ithámárt.

Kórákh fiai pedig: Asszir, Elkánáh és Abiászáf. Ezek a Kórákh
nemzetségei.

Eleázár pedig az Áron fia, a Putiél leányai közűl vőn magának feleséget
s ez szűlé néki Fineást. Ezek a Léviták atyáinak fejei az ő nemzetségeik
szerint.

Ez Áron és Mózes, a kiknek mondá az Úr: Hozzátok ki az Izráel fiait
Égyiptom földéről, az ő seregeik szerint.

Ők azok, a kik szóltak a Faraónak Égyiptom királyának, hogy kihozhassák
az Izráel fiait Égyiptomból. Ez Mózes és Áron.

És lőn a mikor szóla az Úr Mózesnek Égyiptom földén.

Így szóla az Úr Mózesnek, mondván: Én vagyok az Úr: mondd el a Faraónak
Égyiptom királyának mindazt, a mit én szólok néked.

Mózes pedig monda az Úr előtt: Ímé én nehéz ajakú vagyok, hogy hallgatna
reám a Faraó?

7. Fejezet

Az Úr pedig monda Mózesnek: Lásd, Istenévé teszlek téged a Faraónak,
Áron pedig, a te atyádfia, szószólód lészen.

Te mondj el mindent, a mit néked parancsolok; Áron pedig, a te atyádfia
mondja meg a Faraónak, hogy bocsással el Izráel fiait az ő földéről.

Én pedig megkeményítem a Faraó szívét és megsokasítom az én jeleimet és
csudáimat Égyiptom földén.

És a Faraó nem hallgat reátok; akkor én kezemet Égyiptomra vetem, és
kihozom az én seregeimet, az én népemet, az Izráel fiait Égyiptom
földéről nagy büntető ítéletek által.

S megtudják az Égyiptombeliek, hogy én vagyok az Úr, a mikor
kinyujtándom kezemet Égyiptomra és kihozándom az Izráel fiait ő közülök.

És cselekedék Mózes és Áron, a mint parancsolta vala nékik az Úr; úgy
cselekedének.

Mózes pedig nyolczvan esztendős és Áron nyolczvanhárom esztendős vala, a
mikor a Faraóval beszéltek.

És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak mondván:

Ha szól hozzátok a Faraó mondván: tegyetek csudát; akkor mondd Áronnak:
Vedd a te vessződet és vesd a Faraó elé kígyóvá lesz.

Beméne azért Mózes és Áron a Faraóhoz, és úgy cselekedének, a mint az Úr
parancsolta vala; veté Áron az ő vesszejét a Faraó elé és az ő szolgái
elé, és kígyóvá lőn.

És előhívá a Faraó is a bölcseket és varázslókat, és azok is, Égyiptom
írástudói, úgy cselekedének az ő titkos mesterségökkel.

Elveté ugyanis mindenik az ő vesszejét és kígyókká lőnek; de az Áron
vesszeje elnyelé azok vesszejét.

És megkeményedék a Faraó szíve és nem hallgata reájok, a mint
megmondotta vala az Úr.

Az Úr pedig monda Mózesnek: Kemény a Faraó szíve, nem akarja a népet
elbocsátani.

Eredj a Faraóhoz reggel; ímé ő kimegy a vízhez, és állj eleibe a
folyóvíz partján, és a vesszőt, a mely kígyóvá változott vala, vedd
kezedbe.

És mondd néki: Az Úr, a héberek Istene küldött engem hozzád, mondván:
Bocsásd el az én népemet, hogy szolgáljanak nékem a pusztában; de ímé
mindez ideig meg nem hallgattál.

Így szólt az Úr: Erről tudod meg, hogy én vagyok az Úr: Ímé én megsujtom
a vesszővel, a mely kezemben van, a vizet, a mely a folyóban van, és
vérré változik.

És a hal, a mely a folyóvízben van, meghal, a folyóvíz pedig
megbüdösödik és irtózni fognak az Égyiptombeliek vizet inni a folyóból.

Monda azért az Úr Mózesnek: Mondd Áronnak: Vedd a te vessződet és
nyujtsd ki kezedet Égyiptom vizeire; azoknak folyóvizeire, csatornáira,
tavaira és minden vízfogóira, hogy vérré legyenek és vér legyen Égyiptom
egész földén, mind a fa-, mind a kőedényekben.

Mózes és Áron pedig úgy cselekedének, a mint az Úr parancsolta vala. És
felemelé a vesszőt és megsujtá a vizet, a mely a folyóban vala a Faraó
előtt és az ő szolgái előtt, és mind vérré változék a víz, a mely a
folyóban vala.

A hal pedig, a mely a folyóvízben vala, meghala, és megbüdösödék a
folyóvíz, és nem ihatának az Égyiptombeliek a folyónak vizéből; és vér
vala az egész Égyiptom földén.

De úgy cselekedének Égyiptom írástudói is az ő varázslásukkal, és kemény
maradt a Faraó szíve és nem hallgata reájok; a mint az Úr megmondotta
vala.

És elfordula a Faraó és haza méne és ezen sem indula meg az ő szíve.

Az Égyiptombeliek pedig mindnyájan ássák vala a folyóvíz mellékét
vízért, hogy ihassanak; mert nem ihatják vala a folyó vizét.

És hét nap telék el, a mióta az Úr megsujtotta vala a folyóvizet.

8. Fejezet

És monda az Úr Mózesnek: Menj be a Faraóhoz és mondd néki: Azt mondja az
Úr: Bocsásd el az én népemet, hogy szolgáljanak nékem.

Ha pedig te el nem akarod bocsátani, ímé én egész határodat békákkal
verem meg.

És a folyóvíz békáktól pozsog és felmennek és bemennek a te házadba és
ágyasházadba és ágyadra és a te szolgáid házába és néped közé és a te
kemenczéidbe és sütőteknőidbe.

És reád és népedre s minden te szolgáidra felmennek a békák.

És monda az Úr Mózesnek: Mondd Áronnak: Nyujtsd ki kezed a te vessződdel
a folyóvizekre, csatornákra és tavakra, és hozd fel a békákat Égyiptom
földére.

És kinyujtá kezét Áron Égyiptom vizeire, és békák jövének fel és ellepék
Égyiptom földét.

De az írástudók is úgy cselekedének az ő titkos mesterségökkel és
felhozák a békákat Égyiptom földére.

És hívatá a Faraó Mózest és Áront és monda: Könyörögjetek az Úrnak,
hogy távolítsa el rólam és az én népemről a békákat, és én elbocsátom a
népet, hogy áldozzék az Úrnak.

Mózes pedig monda a Faraónak: Parancsolj velem: mikorra könyörögjek
éretted és a te szolgáidért és a te népedért, hogy elpusztuljanak a
békák tőled és házaidtól; és csak a folyóvízben maradjanak meg.

Felele a Faraó: Holnapra. És monda Mózes: A mint kívánod, hogy megtudd,
hogy nincs hasonló a mi Urunkhoz Istenünkhöz.

És eltávoznak a békák tőled, meg a te házaidtól, szolgáidtól és a te
népedtől; csak a folyóvízben maradnak meg.

És kiméne Mózes és Áron a Faraótól és kiálta Mózes az Úrhoz a békák
felől, a melyeket a Faraóra bocsátott vala.

És az Úr Mózes beszéde szerint cselekedék és kiveszének a békák a
házakból, udvarokból és mezőkről.

És rakásokba gyűjték azokat össze és a föld megbüszhödék.

S a mint látá a Faraó, hogy baja könnyebbűl, megkeményíté az ő szívét,
és nem hallgata reájok, a mint megmondotta vala az Úr.

És szóla az Úr Mózesnek: Mondd Áronnak: Nyujtsd ki a te vessződet és
sujtsd meg a föld porát, hogy tetvekké legyen egész Égyiptom földén.

És aképen cselekedének. Áron kinyujtá kezét az ő vesszejével és megsujtá
a föld porát, és tetvek lőnek emberen és barmon; a föld minden pora
tetvekké lőn egész Égyiptom földén.

És úgy cselekedének az írástudók is az ő varázslásukkal, hogy tetveket
hozzanak elő, de nem teheték; és valának a tetvek emberen és barmon.

És mondák az írástudók a Faraónak: Az Isten ujja ez. De kemény maradt a
Faraó szíve, és nem hallgata reájok; a mint mondotta vala az Úr.

Az Úr pedig monda Mózesnek: Kelj fel reggel és állj a Faraó eleibe; ímé
kimegy a vizek felé, és mondd néki: Ezt mondja az Úr: Bocsásd el az én
népemet, hogy szolgáljanak nékem.

Mert ha el nem bocsátod az én népemet, ímé én bocsátok te reád, a te
szolgáidra és a te népedre és a te házaidra ártalmas bogarakat, és
megtelnek az Égyiptombeliek házai ártalmas bogarakkal és a föld is, a
melyen ők vannak.

De különválasztom azon a napon Gósen földét, a melyen az én népem lakik,
hogy ne legyenek ott ártalmas bogarak, azért, hogy megtudd, hogy én
vagyok az Úr ezen a földön.

És különbséget tészek az én népem között és a te néped között. Holnap
lészen e jelenség.

És aképen cselekedék az Úr; jövének ugyanis ártalmas bogarak a Faraó
házára és az ő szolgái házára, és egész Égyiptom földén pusztává lőn a
föld az ártalmas bogarak miatt.

És hívatá a Faraó Mózest és Áront és monda: Menjetek, áldozzatok a ti
Isteneteknek ezen a földön.

Mózes pedig monda: Nincs rendén, hogy úgy cselekedjünk, hogy
mi azt áldozzuk az Úrnak a mi Istenünknek, a mi utálatos az
Égyiptombeliek előtt: ímé, ha azt áldozzuk az ő szemeik előtt, a mi az
Égyiptombelieknek utálatos, nem köveznek-é meg minket?

Háromnapi járó földre megyünk a pusztába és úgy áldozunk a mi Urunknak
Istenünknek, a mint megmondja nékünk.

És monda a Faraó: Én elbocsátalak titeket, hogy áldozzatok a ti
Uratoknak Istenteknek a pusztában, csak nagyon messze ne távozzatok;
imádkozzatok érettem.

Mózes pedig monda: Ímé én kimegyek te tőled és imádkozom az Úrhoz és
eltávoznak az ártalmas bogarak a Faraótól és az ő szolgáitól és az ő
népétől holnap; csak megint el ne ámítson a Faraó, hogy el ne bocsássa a
népet áldozni az Úrnak.

És kiméne Mózes a Faraótól és imádkozék az Úrhoz

és az Úr Mózes beszéde szerint cselekedék; s eltávozának az ártalmas
bogarak a Faraótól, szolgáitól és népétől; egy sem marada.

De a Faraó ezúttal is megkeményíté az ő szívét és nem bocsátá el a
népet.

9. Fejezet

És monda az Úr Mózesnek: Menj a Faraóhoz és beszélj vele: Ezt mondja az
Úr, a héberek Istene: Bocsásd el az én népemet, hogy szolgáljanak nékem:

Mert ha nem akarod elbocsátani és tovább is tartóztatod őket:

Ímé az Úr keze lészen a te mezei barmaidon, lovakon, szamarakon,
tevéken, ökrökön és juhokon; igen nagy döghalál.

De különbséget tesz az Úr az Izráel barmai között és Égyiptom barmai
között, és mindabból, a mi Izráel fiaié, egy sem vész el.

Időt is hagya az Úr, mondván: Holnap cselekszi az Úr ezt a dolgot a
földön.

Meg is cselekedé az Úr ezt a dolgot másodnapon, és elhulla Égyiptomnak
minden barma, de az Izráel fiainak barma közül egy sem hullott el.

El is külde a Faraó, és ímé egy sem hullt vala el az Izráeliták barma
közül: de a Faraó szíve kemény maradt, és nem bocsátá el a népet.

Az Úr pedig monda Mózesnek és Áronnak: Vegyétek tele markaitokat
kemenczehamuval, és szórja azt Mózes az ég felé a Faraó szeme láttára.

Hogy porrá legyen Égyiptomnak egész földén, s emberen és barmon
hólyagosan fakadó fekéllyé legyen Égyiptomnak egész földén.

Vevének azért kemenczehamut és a Faraó elé állának, és Mózes az ég felé
szórá azt; és lőn az emberen és barmon hólyagosan fakadó fekély.

És az írástudók nem állhatnak vala Mózes előtt a fekély miatt; mert
fekély vala az írástudókon s mind az Égyiptombelieken.

De az Úr megkeményíté a Faraó szívét, és nem hallgata reájok, a mint
megmondotta vala az Úr Mózesnek.

És monda az Úr Mózesnek: Kelj fel reggel és állj a Faraó eleibe és mondd
néki: Ezt mondja az Úr, a héberek Istene: Bocsásd el az én népemet, hogy
szolgáljanak nékem.

Mert ezúttal minden csapásomat reá bocsátom a te szívedre, a te
szolgáidra és a te népedre azért, hogy megtudd, hogy nincs én hozzám
hasonló az egész földön.

Mert ha most kinyujtanám kezemet és megvernélek téged és a te népedet
döghalállal, akkor kivágattatnál a földről.

Ámde azért tartottalak fenn tégedet, hogy megmutassam néked az én
hatalmamat, és hogy hirdessék az én nevemet az egész földön.

Ha tovább is feltartóztatod az én népemet és nem bocsátod el őket:

Ímé holnap ilyenkor igen nagy jégesőt bocsátok, a melyhez hasonló nem
volt Égyiptomban az napságtól fogva hogy fundáltatott, mind ez ideig.

Most annakokáért küldj el, hajtasd be barmaidat és mindenedet, valamid a
mezőn van; minden ember és barom, a mely a mezőn találtatik és házba nem
hajtatik, - jégeső szakad arra, és meghal.

A ki a Faraó szolgái közűl az Úr beszédétől megfélemedék, szolgáit és
barmait házakba futtatá.

A ki pedig nem törődék az Úr beszédével, szolgáit és barmát a mezőn
hagyá.

Az Úr pedig monda Mózesnek: Nyújtsd ki kezedet az égre, hogy legyen
jégeső Égyiptom egész földén az emberre, baromra és a mező minden
fűvére, Égyiptom földén.

Kinyujtá azért Mózes az ő vesszejét az égre, az Úr pedig mennydörgést
támaszta és jégesőt, és tűz szálla le a földre, és jégesőt bocsáta az Úr
Égyiptom földére.

És lőn jégeső, és a tűz egymást éré az igen nagy jégeső közt, a melyhez
hasonló nem volt az egész Égyiptom földén, mióta nép lakja.

És elveré a jégeső egész Égyiptom földén mindazt, a mi a mezőn vala,
embertől baromig; a mező minden fűvét is elveré a jégeső és a mező
minden fáját is egybe rontá.

Csak a Gósen földén, hol Izráel fiai valának, nem volt jégeső.

A Faraó pedig elkülde és hívatá Mózest és Áront, és monda nékik:
Vétkeztem ezúttal; az Úr az igaz; én pedig és az én népem gonoszok
vagyunk.

Imádkozzatok az Úrhoz, hogy legyen elég a mennydörgés és jégeső, és
akkor elbocsátlak titeket és nem maradtok tovább.

Mózes pedig monda néki: Mihelyt kimegyek a városból, felemelem kezeimet
az Úrhoz; megszűnnek a mennydörgések és nem lesz többé jégeső, hogy
megtudd, hogy az Úré a föld.

De tudom, hogy te és a te szolgáid még nem féltek az Úr Istentől.

A len pedig és az árpa elvereték, mert az árpa kalászos, a len pedig
bimbós vala.

De a búza és a tönköly nem vereték el, mert azok késeiek.

És kiméne Mózes a Faraótól a városból és felemelé kezeit az Úrhoz, és
megszűnének a mennydörgések s a jégeső és eső sem ömlik vala a földre.

Amint látá a Faraó, hogy megszűnék az eső, meg a jégeső és a
mennydörgés, ismét vétkezék és megkeményíté szívét ő és az ő szolgái.

És kemény maradt a Faraó szíve, és nem bocsátá el az Izráel fiait, a
mint megmondotta vala az Úr Mózes által.

10. Fejezet

És monda az Úr Mózesnek: Menj be a Faraóhoz, mert én keményítettem meg
az ő szívét és az ő szolgáinak szívét, azért hogy ezeket az én jeleimet
megtegyem közöttök.

És azért, hogy elbeszéljed azt a te fiadnak és fiad fiának hallatára, a
mit Égyiptomban cselekedtem, és jeleimet, a melyeket rajtok tettem, hogy
megtudjátok, hogy én vagyok az Úr.

És beméne Mózes és Áron a Faraóhoz és mondának néki: Ezt mondja az Úr,
a héberek Istene: Meddig nem akarod még magadat megalázni én előttem?
Bocsásd el az én népemet, hogy szolgáljanak nékem.

Mert ha te nem akarod az én népemet elbocsátani, ímé én holnap sáskát
hozok a te határodra.

És elborítja a földnek színét, úgy hogy nem lesz látható a föld, és
megemészti a megmenekedett maradékot, a mi megmaradt néktek a jégeső
után, és megemészt minden fát, mely néktek sarjadzik a mezőn.

És betöltik a te házaidat, és minden szolgáidnak házát és minden
Égyiptombelinek házát, a mit nem láttak a te atyáid, sem a te atyáid
atyjai, a mióta e földön vannak mind e mai napig. És megfordula s kiméne
a Faraó elől.

A Faraó szolgái pedig mondának őnéki: Meddig lesz még ez mi nékünk
romlásunkra? Bocsásd el azokat az embereket, hogy szolgáljanak az Úrnak
az ő Istenöknek. Még sem veszed-é eszedbe, hogy elvész Égyiptom?

És visszahozák Mózest és Áront a Faraóhoz s monda ez nékik: Menjetek el,
szolgáljatok az Úrnak a ti Istenteknek. Kik s kik azok, a kik elmennek?

Mózes pedig monda: A mi gyermekeinkkel és véneinkkel megyünk, a mi
fiainkkal és leányainkkal, juhainkkal és barmainkkal megyünk, mert az
Úrnak innepet kell szentelnünk.

Monda azért nékik: Úgy legyen veletek az Úr, a mint elbocsátlak titeket
és gyermekeiteket! Vigyázzatok, mert gonoszra igyekeztek.

Nem úgy! menjetek el ti férfiak és szolgáljatok az Úrnak, mert ti is ezt
kívántátok. És elűzék őket a Faraó színe elől.

És monda az Úr Mózesnek: Nyújtsd ki a te kezedet Égyiptom földére a
sáskáért, hogy jőjjön fel Égyiptom földére és emészsze meg a földnek
minden fűvét; mindazt a mit a jégeső meghagyott.

Kinyujtá azért Mózes az ő vesszejét Égyiptom földére, és az Úr egész
nap és egész éjjel keleti szelet támaszta a földre. Mire reggel lőn, a
keleti szél felhozá a sáskát.

És feljöve a sáska egész Égyiptom földére s nagy sokasággal szálla le
Égyiptom egész határára. Annak előtte sem volt olyan sáska s ezután sem
lesz olyan.

És elborítá az egész föld színét, és a föld elsötétedék, és megemészté
a földnek minden fűvét és a fának minden gyümölcsét, a mit a jégeső
meghagyott vala, és semmi zöld sem marada a fán, sem a mezőnek fűvén
egész Égyiptom földén.

Akkor a Faraó siete hívatni Mózest és Áront és monda: Vétkeztem az Úr
ellen, a ti Istenetek ellen és ti ellenetek.

Most annakokáért bocsásd meg csak ez egyszer az én vétkemet és
imádkozzatok az Úrhoz a ti Istentekhez, hogy csak ezt a halált fordítsa
el én tőlem.

És kiméne a Faraó elől és imádkozék az Úrhoz.

És fordíta az Úr igen erős nyugoti szelet, és felkapá a sáskát és veté
azokat a veres tengerbe; egy sáska sem marada egész Égyiptom határán.

De az Úr megkeményíté a Faraó szívét, és nem bocsátá el az Izráel fiait.

És monda az Úr Mózesnek: Nyujtsd ki a te kezedet az ég felé, hogy legyen
setétség Égyiptom földén és pedig tapintható setétség.

És kinyujtá Mózes az ő kezét az ég felé, és lőn sűrű setétség egész
Égyiptom földén három napig.

Nem látták egymást, és senki sem kelt fel az ő helyéből három napig; de
Izráel minden fiának világosság vala az ő lakhelyében.

Akkor hívatá a Faraó Mózest és monda: Menjetek el, szolgáljatok az
Úrnak, csak juhaitok és barmaitok maradjanak; gyermekeitek is elmehetnek
véletek.

Mózes pedig monda: Sőt inkább néked kell kezünkbe adnod véres áldozatra
és égő-áldozatra valókat, hogy megáldozzuk a mi Urunknak, Istenünknek.

És velünk jőnek a mi barmaink is, egy körömnyi sem marad el, mert
azokból veszünk, hogy szolgáljunk a mi Urunknak Istenünknek; magunk sem
tudjuk, mivel szolgálunk az Úrnak, míg oda nem jutunk.

De az Úr megkeményíté a Faraó szívét, és nem akará őket elbocsátani.

És monda néki a Faraó: menj el előlem; vigyázz magadra, hogy többé az én
orczámat ne lásd; mert a mely napon az én orczámat látod, meghalsz.

Mózes pedig monda: Helyesen szólál. Nem látom többé a te orczádat.

11. Fejezet

Az Úr pedig monda Mózesnek: Még egy csapást hozok a Faraóra és
Égyiptomra; azután elbocsát titeket innen; a mikor mindenestől elbocsát,
űzve hajt el titeket innen.

Szólj azért a népnek füle hallatára, hogy kérjenek a férfi az ő
férfitársától, az asszony pedig az ő asszonytársától ezüst edényeket és
arany edényeket.

Az Úr pedig kedvessé tevé a népet az Égyiptombeliek előtt. A férfiú
Mózes is igen nagy vala Égyiptom földén a Faraó szolgái előtt és a nép
előtt.

És monda Mózes: Ezt mondja az Úr: Éjfél körűl kimegyek Égyiptomba.

És meghal Égyiptom földén minden elsőszülött, a Faraónak elsőszülöttétől
fogva, a ki az ő királyi székében űl, a szolgálónak első szülöttéig, a
ki malmot hajt; a baromnak is minden első fajzása.

És nagy jajgatás lesz egész Égyiptom földén, a melyhez hasonló nem volt
és hasonló nem lesz többé.

De Izráel fiai közűl az eb sem ölti ki nyelvét senkire, az embertől
kezdve a baromig; hogy megtudjátok, hogy különbséget tett az Úr Égyiptom
között és Izráel között.

És mindezek a te szolgáid lejönnek hozzám és leborulnak előttem,
mondván: Eredj ki te és mind a nép, a mely téged követ, és csak azután
megyek el. És nagy haraggal méne ki a Faraó elől.

Az Úr pedig monda Mózesnek: Azért nem hallgat reátok a Faraó, hogy az én
csudáim sokasodjanak meg Égyiptom földén.

Mózes pedig és Áron mindezeket a csudákat megtevék a Faraó előtt; de
az Úr megkeményíté a Faraó szívét. És nem bocsátá el Izráel fiait az ő
földéről.

12. Fejezet

Szólott vala pedig az Úr Mózesnek és Áronnak Égyiptom földén, mondván:

Ez a hónap legyen néktek a hónapok elseje; első legyen ez néktek az
esztendő hónapjai között.

Szóljatok Izráel egész gyűlekezetének, mondván: E hónap tizedikén
mindenki vegyen magának egy bárányt az atyáknak háza szerint, házanként
egy bárányt.

Hogyha a háznép kevés a bárányhoz, akkor a házához közel való
szomszédjával együtt vegyen a lelkek száma szerint; kit-kit ételéhez
képest számítsatok a bárányhoz.

A bárány ép, hím, egy esztendős legyen; a juhok közűl vagy a kecskék
közűl vegyétek.

És legyen nálatok őrizet alatt e hónap tizennegyedik napjáig, és ölje
meg Izráel községének egész gyülekezete estennen.

És vegyenek a vérből, és azokban a házakban, a hol azt megeszik,
hintsenek a két ajtófélre és a szemöldökfára.

A húst pedig egyék meg azon éjjel, tűzön sütve, kovásztalan kenyérrel és
keserű fűvekkel egyék meg azt.

Ne egyetek abból nyersen, vagy vízben főtten, hanem tűzön sütve, a
fejét, lábszáraival és belsejével együtt.

És ne hagyjatok belőle reggelre, vagy a mi megmarad belőle reggelre,
tűzzel égessétek meg.

És ilyen módon egyétek azt meg: Derekaitokat felövezve, saruitok
lábaitokon és pálczáitok kezetekben, és nagy sietséggel egyétek azt;
mert az Úr páskhája az.

Mert általmégyek Égyiptom földén ezen éjszakán és megölök minden
elsőszülöttet Égyiptom földén, az embertől kezdve a baromig, és Égyiptom
minden istene felett ítéletet tartok, én, az Úr.

És a vér jelül lesz néktek a házakon, a melyekben ti lesztek, s
meglátom a vért és elmegyek mellettetek és nem lesz rajtatok a csapás
veszedelmetekre, mikor megverem Égyiptom földét.

És legyen ez a nap néktek emlékezetül, és innepnek szenteljétek azt az
Úrnak nemzetségről nemzetségre; örök rendtartás szerint ünnepeljétek
azt.

Hét napig egyetek kovásztalan kenyeret; még az első napon takarítsátok
el a kovászt házaitokból, mert valaki kovászost ejéndik az első naptól
fogva a hetedik napig, az olyan lélek irtassék ki Izráelből.

Az első napon pedig szent gyűléstek legyen és a hetedik napon is szent
gyűléstek legyen; azokon semmi munkát ne tegyetek, egyedül csak a mi
eledelére való minden embernek, azt el lehet készítenetek.

Megtartsátok a kovásztalan kenyér innepét; mert azon a napon hoztam
ki a ti seregeiteket Égyiptom földéről; tartsátok meg hát e napot
nemzetségről nemzetségre, örök rendtartás szerint.

Az első hónapban, a hónapnak tizennegyedik napján estve egyetek
kovásztalan kenyeret, a hónap huszonegyedik napjának estvéjéig.

Hét napon át ne találtassék kovász a ti házaitokban; mert valaki
kovászost ejéndik, az a lélek kiirtatik Izráel gyülekezetéből, akár
jövevény, akár az ország szülöttje legyen.

Semmi kovászost ne egyetek, minden lakóhelyeteken kovásztalan kenyeret
egyetek.

Előhívá tehát Mózes Izráel minden véneit és monda nékik: Fogjatok
és vegyetek magatoknak bárányt családaitok szerint és öljétek meg a
páskhát.

És vegyetek egy kötés izsópot és mártsátok a vérbe, a mely az edényben
van, és hintsétek meg a szemöldökfát és a két ajtófelet abból a vérből,
a mely az edényben van; ti közűletek pedig senki se menjen ki az ő
házának ajtaján reggelig.

Mikor általmegy az Úr, hogy megverje az Égyiptombelieket és meglátja a
vért a szemöldökfán és a két ajtófélen: elmegy az Úr az ajtó mellett és
nem engedi, hogy a pusztító bemenjen öldökölni a ti házaitokba.

Megtartsátok azért ezt a dolgot, rendtartás gyanánt, magadnak és
fiaidnak mindörökre.

És mikor bementek a földre, melyet az Úr ád néktek, a mint megmondotta
vala: akkor tartsátok meg ezt a szertartást.

Mikor pedig a ti fiaitok mondandjának néktek: Micsoda ez a ti
szertartástok?

Akkor mondjátok: Páskha-áldozat ez az Úrnak, a ki elment az Izráel
fiainak házai mellett Égyiptomban, mikor megverte az Égyiptombelieket, a
mi házainkat pedig megoltalmazta. És a nép meghajtá magát és leborula.

És menének és úgy cselekedének az Izráel fiai, a mint megparancsolta
vala az Úr Mózesnek és Áronnak; úgy cselekedének.

Lőn pedig éjfélkor, hogy megöle az Úr minden elsőszülöttet Égyiptomnak
földén, a Faraónak elsőszülöttétől fogva, a ki az ő királyi székiben űl
vala, a tömlöczbeli fogolynak elsőszülöttéig és a baromnak is minden
első fajzását.

És fölkele a Faraó azon az éjszakán és mind az ő szolgái és egész
Égyiptom, és lőn nagy jajgatás Égyiptomban; mert egy ház sem vala,
melyben halott ne lett volna.

És hívatá Mózest és Áront éjszaka és monda: Keljetek fel, menjetek ki az
én népem közűl, mind ti, mind Izráel fiai és menjetek, szolgáljatok az
Úrnak, a mint mondátok.

Juhaitokat is, barmaitokat is vegyétek, a mint mondátok és menjetek el
és áldjatok engem is.

És az Égyiptombeliek erősen rajta valának, hogy a népet mentül hamarább
kiküldhessék az országból; mert azt mondják vala: mindnyájan meghalunk.

És a nép az ő tésztáját, minekelőtte megkelt volna, sütőteknőivel együtt
ruhájába kötve, vállára veté.

Az Izráel fiai pedig Mózes beszéde szerint cselekedének és kérének az
Égyiptombeliektől ezüst edényeket és arany edényeket, meg ruhákat.

Az Úr pedig kedvessé tette vala a népet az Égyiptombeliek előtt, hogy
kérésökre hajlának és kifoszták az Égyiptombelieket.

És elindulának Izráel fiai Rameszeszből Szukhóthba, mintegy hatszáz
ezeren gyalog, csupán férfiak a gyermekeken kívül.

Sok elegy nép is méne fel velök; juh is, szarvasmarha is, felette sok
barom.

És sütének a tésztából, melyet Égyiptomból hoztak vala, kovásztalan
pogácsákat, mert meg nem kelhet vala mivelhogy kiűzetének Égyiptomból és
nem késhetének s még eleséget sem készítének magoknak.

Az Izráel fiainak lakása pedig, a míg Égyiptomban laknak, négyszáz
harmincz esztendő vala.

És lőn a négyszáz harmincz esztendő végén, lőn pedig ugyanazon napon,
hogy az Úrnak minden serege kijöve Égyiptomnak földéről.

Az Úr tiszteletére rendelt éjszaka ez, a melyen kihozta őket Égyiptom
földéről; az Úr tiszteletére rendelt éjszaka Izráel minden fiai előtt
nemzetségről nemzetségre.

És monda az Úr Mózesnek és Áronnak: Ez a Páskha rendtartása: Egy idegen
származású se egyék abból.

Akárkinek is pénzen vett szolgája akkor egyék abból, ha körűlmetélted.

A zsellér és a béres ne egyék abból.

Egy házban egyék meg; a házból ki ne vígy a húsból, és csontot se
törjetek össze abban.

Izráel egész gyülekezete készítse azt.

És ha jövevény tartózkodik nálad, és páskhát akarna készíteni az Úrnak:
metéltessék körűl minden férfia, és úgy foghat annak készítéséhez, és
legyen olyan, mint az országnak szülötte. Egy körűlmetéletlen se egyék
abból.

Egy törvénye legyen az ott születettnek és a jövevénynek, a ki
közöttetek tartózkodik.

És Izráel fiai mindnyájan megcselekedék; a mint parancsolta vala az Úr
Mózesnek és Áronnak, úgy cselekedének.

Ugyanazon napon hozá ki az Úr az Izráel fiait Égyiptomnak földéről, az ő
seregeik szerint.

13. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Nékem szentelj minden elsőszülöttet, valami megnyitja az ő anyjának
méhét az Izráel fiai között, akár ember, akár barom, enyim legyen az.

És monda Mózes a népnek: Megemlékezzél e napról, melyen kijöttetek
Égyiptomból, a szolgálatnak házából; mert hatalmas kézzel hozott ki
onnan titeket az Úr; azért ne egyetek kovászost.

Ma mentek ki az Abib hónapban.

És ha majd bevisz téged az Úr a Kananeusok, meg Khittheusok, meg
Emoreusok, meg Khivveusok és Jebuzeusok földére, melyről megesküdött a
ti atyáitoknak, hogy néked adja azt a téjjel és mézzel folyó földet:
akkor ebben a hónapban végezd ezt a szertartást.

Hét napon át kovásztalan kenyeret egyél, a hetedik napon pedig innepet
ülj az Úrnak.

Kovásztalan kenyeret egyél hét napon át, és ne láttassék nálad kovászos
kenyér, se kovász ne láttassék a te egész határodban.

És add tudtára a te fiadnak azon a napon, mondván: Ez a miatt van, a mit
az Úr cselekedett velem, mikor kijövék Égyiptomból.

És legyen az néked jel gyanánt a te kezeden és emlékezetül a te szemeid
előtt azért, hogy az Úr törvénye a te szádban legyen, mert hatalmas
kézzel hozott ki téged az Úr Égyiptomból.

Tartsd meg azért ezt a rendelést annak idejében esztendőről esztendőre.

Ha pedig beviénd téged az Úr a Kananeusok földére, a miképen megesküdött
néked és a te atyáidnak, és azt néked adándja:

Az Úrnak ajánld fel akkor mindazt a mi az ő anyjának méhét megnyitja, a
baromnak is, a mi néked lesz, minden méhnyitó fajzását; a hímek az Úré.

De a szamárnak minden első fajzását báránynyal váltsd meg; ha pedig meg
nem váltod, szegd meg a nyakát. Az embernek is minden elsőszülöttét
megváltsd a te fiaid közül.

És ha egykor a te fiad téged megkérdez, mondván: Micsoda ez? akkor mondd
néki: Hatalmas kézzel hozott ki minket az Úr Égyiptomból, a szolgálatnak
házából.

És lőn, mikor a Faraó megátalkodottan vonakodék minket elbocsátani:
megöle az Úr minden elsőszülöttet Égyiptom földén, az ember
elsőszülöttétől a barom első fajzásáig; azért áldozok én az Úrnak minden
hímet, mely anyja méhét megnyitja, és megváltom az én fiaimnak minden
elsőszülöttét.

Legyen azért jel gyanánt a te kezeden és homlok-kötő gyanánt a te
szemeid előtt, mert hatalmas kézzel hozott ki minket az Úr Égyiptomból.

És lőn, a mikor elbocsátá a Faraó a népet, nem vivé őket Isten a
Filiszteusok földje felé, noha közel vala az; mert monda az Isten:
Netalán mást gondol a nép, ha harczot lát, és visszatér Égyiptomba.

Kerülő úton vezeté azért Isten a népet, a veres tenger pusztájának
útján; és fölfegyverkezve jövének ki Izráel fiai Égyiptom földéről.

És Mózes elvivé magával a József tetemeit is, mert megesketvén
megeskette vala Izráel fiait, mondván: Meglátogatván meglátogat titeket
az Isten, akkor az én tetemeimet felvigyétek innen magatokkal.

És elindulának Szukhótból és táborba szállának Ethámban a puszta szélén.

Az Úr pedig megy vala előttök nappal felhőoszlopban, hogy vezérelje őket
az úton, éjjel pedig tűzoszlopban, hogy világítson nékik, hogy éjjel és
nappal mehessenek.

Nem távozott el a felhőoszlop nappal, sem a tűzoszlop éjjel a nép elől.

14. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj az Izráel fiainak, hogy forduljanak vissza és üssenek tábort
Pi-Hahiróth előtt, Migdol között és a tenger között, Baál-Czefón előtt;
ezzel átellenben üssetek tábort a tenger mellett.

Majd azt gondolja a Faraó az Izráel fiai felől: Eltévelyedtek ezek e
földön; körülfogta őket a puszta.

Én pedig megkeményítem a Faraó szívét, és űzőbe veszi őket, hogy
megdicsőíttessem a Faraó által és minden ő serege által és megtudják az
Égyiptombeliek, hogy én vagyok az Úr. És úgy cselekedének.

És hírül vivék az égyiptomi királynak, hogy elfutott a nép, és
megváltozék a Faraónak és az ő szolgáinak szíve a nép iránt és mondának:
Mit cselekedtünk, hogy elbocsátottuk Izráelt a mi szolgálatunkból!

Befogata tehát szekerébe és maga mellé vevé az ő népét.

És vőn hatszáz válogatott szekeret és Égyiptom minden egyéb szekerét és
hárman-hárman valának mindeniken.

És megkeményíté az Úr a Faraónak, az égyiptomi királynak szivét,
hogy űzőbe vegye az Izráel fiait; Izráel fiai pedig mennek vala nagy
hatalommal.

És az Égyiptombeliek utánok nyomulának és elérék őket a tenger mellett,
a hol táboroznak vala, a Faraónak minden lova, szekere, meg lovasai és
serege Pi-Hahiróth mellett, Baál-Czefón előtt.

A mint közeledék a Faraó, Izráel fiai felemelék szemeiket, és ímé az
Égyiptombeliek nyomukban vannak. És nagyon megfélemlének s az Úrhoz
kiáltának az Izráel fiai.

És mondának Mózesnek: Hát nincsenek-é Égyiptomban sírok, hogy ide a
pusztába hoztál minket meghalni? Mit cselekedél velünk, hogy kihoztál
minket Égyiptomból?

Nem ez volt-é a szó, a mit szóltunk vala hozzád Égyiptomban, mondván:
Hagyj békét nékünk, hadd szolgáljunk az Égyiptombelieknek, mert jobb
volt volna szolgálnunk az Égyiptombelieknek, hogynem mint a pusztában
hallunk meg.

Mózes pedig monda a népnek: Ne féljetek, megálljatok! és nézzétek
az Úr szabadítását, a melyet ma cselekszik veletek; mert a mely
Égyiptombelieket ma láttok, azokat soha többé nem látjátok.

Az Úr hadakozik ti érettetek; ti pedig veszteg legyetek.

És monda az Úr Mózesnek: Mit kiáltasz hozzám? Szólj Izráel fiainak, hogy
induljanak el.

Te pedig emeld fel a te pálczádat és nyújtsd ki kezedet a tengerre és
válaszd azt kétfelé, hogy Izráel fiai szárazon menjenek át a tenger
közepén.

Én pedig ímé megkeményítem az Égyiptombeliek szívét, hogy bemenjenek
utánok, és megdicsőíttetem a Faraó által és az ő egész serege által,
szekerei és lovasai által.

És megtudják az Égyiptombeliek, hogy én vagyok az Úr, ha majd
megdicsőíttetem a Faraó által, az ő szekerei és lovasai által.

Elindula azért az Istennek Angyala a ki jár vala az Izráel tábora előtt,
és méne mögéjök; a felhőoszlop is + elindula előlök s mögéjök álla.

És oda méne az Égyiptombeliek tábora és az Izráel tábora közé így lőn
a felhő és a setétség: az éjszakát pedig megvilágosítja vala. És egész
éjszaka nem közelítettek egymáshoz.

És kinyújtá Mózes az ő kezét a tengerre, az Úr pedig egész éjjel erős
keleti széllel hajtá a tengert és szárazzá tevé a tengert, és kétfelé
válának a vizek.

És szárazon menének az Izráel fiai a tenger közepébe, a vizek pedig
kőfal gyanánt valának nékik jobbkezök és balkezök felől.

Az Égyiptombeliek pedig utánok nyomulának és bemenének a Faraó minden
lovai, szekerei és lovasai a tenger közepébe.

És lőn hajnalkor, rátekinte az Úr az Égyiptombeliek táborára a tűz- és
felhőoszlopból és megzavará az Égyiptombeliek táborát.

És megállítá szekereik kerekeit és nehezen vonszoltatá azokat. És
mondának az Égyiptombeliek: Fussunk az Izráel elől, mert az Úr hadakozik
érettök Égyiptom ellen.

És szóla az Úr Mózesnek: Nyújtsd ki kezedet a tengerre, hogy a vizek
térjenek vissza az Égyiptombeliekre, az ő szekereikre s lovasaikra.

És kinyújtá Mózes az ő kezét a tengerre, és reggel felé visszatére a
tenger az ő elébbi állapotjára; az Égyiptombeliek pedig eleibe futnak
vala, és az Úr beleveszté az égyiptomiakat a tenger közepébe.

Visszatérének tehát a vizek és elboríták a szekereket és a lovasokat, a
Faraónak minden seregét, melyek utánok bementek vala a tengerbe; egy sem
marada meg közülök.

De Izráel fiai szárazon menének át a tenger közepén; a vizek pedig kőfal
gyanánt valának nékik jobb- és balkezök felől.

És megszabadítá az Úr azon a napon Izráelt az Égyiptombeliek kezéből; és
látá Izráel a megholt Égyiptombelieket a tenger partján.

És látá Izráel azt a nagy dolgot, a melyet cselekedék az Úr Égyiptomban:
félé azért a nép az Urat és hívének az Úrnak és Mózesnek, az ő
szolgájának.

15. Fejezet

Akkor éneklé Mózes és az Izráel fiai ezt az éneket az Úrnak, és szólának
mondván: Éneklek az Úrnak, mert fenséges ő, lovat lovasával tengerbe
vetett.

Erősségem az Úr és énekem, szabadítómmá lőn nekem; ez az én Istenem, őt
dicsérem, atyámnak Istene, őt magasztalom.

Vitéz harczos az Úr; az ő neve Jehova.

A Faraónak szekereit és seregét tengerbe vetette, s válogatott harczosai
belefúltak a veres tengerbe.

Elborították őket a hullámok, kő módjára merültek a mélységbe.

Jobbod, Uram, erő által dicsőül, jobbod Uram, ellenséget összetör.

Fenséged nagyságával zúzod össze támadóid, kibocsátod haragod s
megemészti az őket mint tarlót.

Orrod lehelletétől feltorlódtak a vizek. És a futó habok fal módjára
megálltak; a mélységes vizek megmerevültek a tenger szívében.

Az ellenség monda: Űzöm, utólérem őket, zsákmányt osztok, bosszúm töltöm
rajtok. Kardomat kirántom, s kiirtja őket karom.

Leheltél lehelleteddel s tenger borítá be őket: elmerültek, mint az ólom
a nagy vizekben.

Kicsoda az istenek közt olyan, mint te Uram? Kicsoda olyan, mint te,
szentséggel dicső, félelemmel dícsérendő és csudatévő?

Kinyújtottad jobbkezedet, és elnyelé őket a föld.

Kegyelmeddel vezérled te megváltott népedet, hatalmaddal viszed be te
szent lakóhelyedre.

Meghallják ezt a népek és megrendülnek; Filisztea lakóit reszketés fogja
el.

Akkor megháborodának Edom fejedelmei, Moáb hatalmasait rettegés szállja
meg, elcsügged a Kanaán egész lakossága.

Félelem és aggodalom lepi meg őket; karod hatalmától elnémulnak mint a
kő, míg átvonul néped, Uram! Míg átvonul a nép, a te szerzeményed.

Beviszed s megtelepíted őket örökséged hegyén, mely Uram, lakhelyűl
magadnak készítél, szentségedbe Uram, melyet kezed építe.

Az Úr uralkodik mind örökkön örökké.

Mert bémenének a Faraó lovai, szekereivel és lovasaival együtt a
tengerbe, és az Úr visszafordítá reájok a tenger vizét; Izráel fiai
pedig szárazon jártak a tenger közepén.

Akkor Miriám prófétaasszony, Áronnak nénje dobot vőn kezébe, és
kimenének utánna mind az asszonyok dobokkal és tánczolva.

És felele nékik Miriám: Énekeljetek az Úrnak, mert fenséges ő, lovat
lovasával tengerbe vetett.

Ennekutánna elindítá Mózes az Izráelt a veres tengertől, és menének Súr
puszta felé három napig menének a pusztában és nem találának vizet.

És eljutának Márába de nem ihatják vala a vizet Márában, mivelhogy
keserű vala. Azért is nevezék nevét Márának.

És zúgolódik vala a nép Mózes ellen, mondván: Mit igyunk?

Ez pedig az Úrhoz kiálta, és mutata néki az Úr egy fát és beveté azt a
vízbe, és a víz megédesedék. Ott ada néki rendtartást és törvényt és ott
megkísérté.

És monda: Ha a te Uradnak Istenednek szavára hűségesen hallgatsz és
azt cselekeszed, a mi kedves az ő szemei előtt és figyelmezel az ő
parancsolataira és megtartod minden rendelését: egyet sem bocsátok reád
ama betegségek közül, a melyeket Égyiptomra bocsátottam, mert én vagyok
az Úr, a te gyógyítód.

És jutának Élimbe, és ott tizenkét forrás vala és hetven pálmafa; és
tábort ütének ott a vizek mellett.

16. Fejezet

És elindulának Élimből és érkezék Izráel fiainak egész gyülekezete
a Szin pusztájába, mely Élim között és Sinai között van, a második
hónapnak tizenötödik napján, Égyiptom földéről való kijövetelök után.

És zúgolódék Izráel fiainak egész gyülekezete Mózes és Áron ellen a
pusztában.

S mondának nékik Izráel fiai: Bár megholtunk volna az Úr keze által
Égyiptom földén, a mikor a húsos fazék mellett ülünk vala, a mikor jól
lakhatunk vala kenyérrel; mert azért hoztatok ki minket ebbe a pusztába,
hogy mind e sokaságot éhséggel öljétek meg.

És monda az Úr Mózesnek: Ímé én esőképen bocsátok néktek kenyeret az
égből; menjen ki azért a nép és szedjen naponként arra a napra valót,
hogy megkísértsem: akar-é az én törvényem szerint járni, vagy nem?

A hatodik napon pedig úgy lesz, hogy mikor elkészítik a mit bevisznek,
az kétannyi lesz, mint a mennyit naponként szedegettek.

És monda Mózes és Áron Izráel minden fiainak: Estve megtudjátok, hogy az
Úr hozott ki titeket Égyiptom földéről;

Reggel pedig meglátjátok az Úr dicsőségét; mert meghallotta a ti
zúgolódástokat az Úr ellen. De mik vagyunk mi, hogy mi ellenünk
zúgolódtok?

És monda Mózes: Estve húst ád az Úr ennetek, reggel pedig kenyeret, hogy
jól lakjatok; mert hallotta az Úr a ti zúgolódástokat, melylyel ellene
zúgolódtatok. De mik vagyunk mi? Nem mi ellenünk van a ti zúgolódástok,
hanem az Úr ellen.

Áronnak pedig monda Mózes: Mondd meg az Izráel fiai egész
gyülekezetének: Járuljatok az Úr elé mert meghallotta a ti
zúgolódástokat.

És lőn, mikor beszéle Áron az Izráel fiai egész gyülekezetének, a puszta
felé fordulának, és ímé az Úr dicsősége megjelenék a felhőben.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Hallottam az Izráel fiainak zúgolódását, szólj nékik mondván: Estennen
húst esztek, reggel pedig kenyérrel laktok jól és megtudjátok, hogy én
vagyok az Úr a ti Istentek.

És lőn, hogy estve fürjek jövének fel és ellepék a tábort, reggel pedig
harmatszállás lőn a tábor körűl.

Mikor pedig a harmatszállás megszűnék, ímé a pusztának színén apró
gömbölyegek valának, aprók mint a dara a földön.

A mint megláták az Izráel fiai, mondának egymásnak: Mán ez! mert nem
tudják vala mi az. Mózes pedig monda nékik: Ez az a kenyér, melyet az Úr
adott néktek eledelül.

Az Úr parancsolata pedig ez: Szedjen abból kiki a mennyit megehetik;
fejenként egy ómert, a hozzátok tartozók száma szerint szedjen kiki azok
részére, a kik az ő sátorában vannak.

És aképen cselekedének az Izráel fiai és szedének ki többet, ki
kevesebbet.

Azután megmérik vala ómerrel, és annak a ki többet szedett, nem vala
fölöslege, és annak, a ki kevesebbet szedett, nem vala fogyatkozása:
kiki annyit szedett, a mennyit megehetik vala.

Azt is mondá nékik Mózes: Senki ne hagyjon abból reggelre.

De nem hallgatának Mózesre, mert némelyek hagyának abból reggelre; és
megférgesedék s megbüszhödék. Mózes pedig megharagudék reájok.

Szedék pedig azt reggelenként, kiki a mennyit megehetik vala, mert ha a
nap felmelegedett, elolvad vala.

A hatodik napon pedig két annyi kenyeret szednek vala, két ómerrel
egyre-egyre. Eljövének pedig a gyülekezet fejedelmei mindnyájan és
tudtára adták azt Mózesnek.

Ő pedig monda nékik: Ez az, a mit az Úr mondott: A holnap nyugalom
napja, az Úrnak szentelt szombat; a mit sütni akartok, süssétek meg,
és a mit főzni akartok, főzzétek meg; a mi pedig megmarad, azt mind
tegyétek el magatoknak reggelre.

És eltevék azt reggelre, a szerint a mint Mózes parancsolta vala, és nem
büszhödék meg s féreg sem vala benne.

És monda Mózes: Ma egyétek azt meg, mert ma az Úrnak szombatja van; ma
nem találjátok azt a mezőn.

Hat napon szedjétek azt, de a hetedik napon szombat van, akkor nem lesz.

És lőn hetednapon: kimenének a nép közül, hogy szedjenek, de nem
találának.

És monda az Úr Mózesnek: Meddig nem akarjátok megtartani az én
parancsolataimat és törvényeimet?

Lássátok meg! az Úr adta néktek a szombatot; azért ád ő néktek
hatodnapon két napra való kenyeret. Maradjatok veszteg, kiki a maga
helyén; senki se menjen ki az ő helyéből a hetedik napon.

És nyugoszik vala a nép a hetedik napon.

Az Izráel háza pedig Mánnak nevezé azt; olyan vala az mint a kóriándrom
magva, fehér; és íze, mint a mézes pogácsáé.

És monda Mózes: Ezt parancsolja az Úr: Egy teljes ómernyit tartsatok meg
abból maradékaitok számára, hogy lássák a kenyeret, a mellyel éltettelek
titeket a pusztában, mikor kihoztalak titeket Égyiptom földéről.

Áronnak pedig monda Mózes: Végy egy edényt és tégy bele egy teljes ómer
Mánt és tedd azt az Úr eleibe, hogy megtartassék maradékaitok számára.

A mint parancsolta vala az Úr Mózesnek, eltevé azt Áron a bizonyságtétel
ládája elé, hogy megtartassék.

Az Izráel fiai pedig negyven esztendőn át evék a Mánt, míg lakó földre
jutának; Mánt evének mind addig, míg a Kanaán földének határához
jutának.

Az ómer pedig az éfának tizedrésze.

17. Fejezet

És elindula Izráel fiainak egész gyülekezete a Szin pusztájából az
Úr rendeléséhez képest az ő útjok rendje szerint és tábort ütének
Refidimben. De a népnek nem vala inni való vize.

Verseng vala azért a nép Mózessel és mondák: Adjatok nékünk vizet,
hogy igyunk. És monda nékik Mózes: Miért versengtek én velem? Miért
kísértitek az Urat?

És szomjúhozik vala ott a nép a vízre és zúgolódék a nép Mózes ellen és
monda: Miért hoztál ki minket Égyiptomból? hogy szomjúsággal ölj meg
minket, gyermekeinket és barmainkat?

Mózes pedig az Úrhoz kiálta mondván: Mit cselekedjem ezzel a néppel?
Kevés hijja, hogy meg nem köveznek engemet.

És az Úr monda Mózesnek: Eredj el a nép előtt és végy magad mellé Izráel
vénei közűl; pálczádat is, melylyel a folyót + megsujtottad, vedd
kezedbe és indulj el.

Ímé én oda állok te elődbe a sziklára a Hóreben, és te sujts a sziklára,
és víz jő ki abból, hogy igyék a nép. És úgy cselekedék Mózes Izráel
vénei szeme láttára.

És nevezé annak a helynek nevét Masszának és Méribának, Izráel fiainak
versengéséért, és mert kísértették az Urat, mondván: Vajjon köztünk
van-é az Úr vagy nincsen?

Eljöve pedig Amálek és hadakozék Izráel ellen Refidimben.

És monda Mózes Józsuénak: Válaszsz nékünk férfiakat és menj el, ütközzél
meg Amálekkel. Holnap én a halom tetejére állok és az Isten pálczája
kezemben lesz.

És úgy cselekedék Józsué a mint mondotta vala néki Mózes, megütközék
Amálekkel: Mózes, Áron és Húr pedig felmenének a halom tetejére.

És lőn, mikor Mózes felemelé kezét, Izráel győz vala; mikor pedig
leereszté kezét, Amálek győz vala.

Mikor azért Mózes kezei elnehezedének, követ hozának és alája tevék,
hogy arra űljön; Áron pedig és Húr tartják vala az ő kezeit, egy
felől az egyik, más felől a másik, és felemelve maradának kezei a nap
lementéig.

Józsué pedig leveré Amáleket és az ő népét fegyver élivel.

És monda az Úr Mózesnek: Írd meg ezt emlékezetül könyvbe és add tudtára
Józsuénak, hogy mindenestől eltörlöm Amálek + emlékezetét az ég alól.

És építe Mózes oltárt és nevezé nevét Jehova-Niszszi-nek.

És monda: Megesküdött az Úr, hogy harcza lesz az Úrnak Amálek ellen
nemzetségről nemzetségre.

18. Fejezet

És meghallá Jethró, Midián papja, Mózes ipa, mindazt a mit Isten
Mózessel és Izráellel az ő népével cselekedett vala, hogy kihozta az Úr
Izráelt Égyiptomból.

És felvevé Jethró, a Mózes ipa Czipporát, a Mózes feleségét - miután
haza bocsátotta őt -

És az ő két fiát is, a kik közűl az egyiknek neve Gersom, mert azt
mondotta vala: Bujdosó valék az idegen földön;

A másiknak neve pedig Eliézer; mert: Az én atyám Istene segítségül volt
nékem és megszabadított engem a Faraó fegyverétől.

Eljuta tehát Jethró, a Mózes ipa, az ő fiaival és feleségével Mózeshez a
pusztába, a hol ő táborozott vala az Isten hegye mellett.

És megizené Mózesnek: Én Jethró a te ipad megyek te hozzád a te
feleségeddel és az ő két fia is ő vele.

Kiméne azért Mózes az ő ipa eleibe és meghajtá magát és megcsókolá őt;
és megkérdék egymást állapotuk felől és bemenének a sátorba.

És elbeszélé Mózes az ő ipának mind azt, a mit az Úr a Faraóval és az
Égyiptombeliekkel cselekedett vala Izráelért; mindazt a sok bajt, a
melyek útközben érték vala őket, és mimódon szabadította meg őket az Úr.

És örvendeze Jethró mindazon a jón, a mit az Úr az Izráellel cselekedett
vala, hogy megszabadítá őt az Égyiptombeliek kezéből.

És monda Jethró: Áldott legyen az Úr, a ki megszabadított titeket az
Égyiptombeliek kezéből és a Faraó kezéből; a ki megszabadította a népet
az Égyiptombeliek keze alól.

Most tudom már, hogy nagyobb az Úr minden istennél; mert az lett
vesztökre, a mivel ellenök vétkeztek.

És Jethró, a Mózes ipa égőáldozattal és véresáldozattal áldozék az
Istennek; Áron pedig és Izráel minden vénei jövének, hogy kenyeret
egyenek a Mózes ipával Isten előtt.

És lőn másod napon, leűle Mózes törvényt tenni a népnek; a nép pedig áll
vala Mózes előtt reggeltől estig.

S a mikor látja vala Mózes ipa mind azt, a mit ő a néppel cselekedék,
monda: Mi dolog az, a mit te a néppel cselekszel; miért űlsz te
egymagad, mind az egész nép pedig előtted áll reggeltől estig?

És monda Mózes az ő ipának: Mert a nép Isten akaratát tudakolni jön
hozzám;

Ha ügyök-bajok van, én hozzám jőnek és törvényt teszek az ember között
és felebarátja között és tudtára adom az Isten végezéseit és törvényeit.

Mózes ipa pedig monda néki: Nem jó az, a mit te cselekszel.

Felettébb kifáradsz te is, ez a nép is, a mely veled van; mert erőd
felett való dolog ez, nem végezheted azt egymagad.

Most azért hallgass az én szavamra, tanácsot adok néked és az Isten
veled lesz. Te légy a népnek szószólója az Isten előtt, és te vidd az
ügyeket Isten eleibe.

És tanítsd őket a rendeletekre és törvényekre és add tudtokra az útat, a
melyen járniok kell és a tenni valót, a melyet tenniök kell.

És szemelj ki magad az egész nép közűl derék, istenfélő férfiakat,
igazságos férfiakat, a kik gyűlölik a haszonlesést és tedd közöttük
előljárókká, ezeredesekké, századosokká, ötvenedesekké és tizedesekké.

Ezek tegyenek ítéletet a népnek minden időben, úgy hogy minden nagyobb
ügyet te elődbe hozzanak, minden csekélyebb dologban pedig ők ítéljenek;
így könnyítve lesz rajtad, ha azt veled együtt hordozzák.

Ha ezt cselekszed és az Isten is parancsolja néked: megállhatsz és az
egész nép is helyére jut békességben.

És hallgata Mózes az ő ipa szavára és mindazt megtevé, a mit mondott
vala.

És választa Mózes az egész Izráelből derék férfiakat és a nép fejeivé
tevé őket, ezeredesekké, századosokká, ötvenedesekké, és tizedesekké.

És ítélik vala a népet minden időben; a nehéz dolgokat Mózes elé viszik
vala, minden kisebb dologban pedig ők ítélnek vala.

És elbocsátá Mózes az ő ipát, és ez elméne hazájába.

19. Fejezet

A harmadik hónapban azután hogy kijöttek vala Izráel fiai Égyiptom
földéről, azon a napon érkezének a Sinai pusztába.

Refidimből elindulván, érkezének a Sinai pusztába és táborba szállának a
pusztában; a hegygyel átellenben szálla pedig ott táborba az Izráel.

Mózes pedig felméne az Istenhez, és szóla hozzá az Úr a hegyről,
mondván: Ezt mondd a Jákób házanépének és ezt add tudtára az Izráel
fiainak.

Ti láttátok, a mit Égyiptommal cselekedtem, hogy hordoztalak titeket sas
szárnyakon és magamhoz bocsátottalak titeket.

Mostan azért ha figyelmesen hallgattok szavamra és megtartjátok az én
szövetségemet, úgy ti lesztek nékem valamennyi nép közt az enyéim; mert
enyim az egész föld.

És lesztek ti nékem papok birodalma és szent nép. Ezek azok az ígék,
melyeket el kell mondanod Izráel fiainak.

Elméne azért Mózes és egybehívá a nép véneit és eleikbe adá mindazokat a
beszédeket, melyeket parancsolt vala néki az Úr.

És az egész nép egy akarattal felele és monda: Valamit rendelt az Úr,
mind megteszszük. És megvivé Mózes az Úrnak a nép beszédét.

És monda az Úr Mózesnek: Ímé én hozzád megyek a felhő homályában, hogy
hallja a nép mikor beszélek veled és higyjenek néked mindörökké. És
elmondá Mózes az Úrnak a nép beszédét.

Az Úr pedig monda Mózesnek: Eredj el a néphez és szenteld meg őket ma,
meg holnap és hogy mossák ki az ő ruháikat;

És legyenek készek harmadnapra; mert harmadnapon leszáll az Úr az egész
nép szeme láttára a Sinai hegyre.

És vess határt a népnek köröskörűl, mondván: Vigyázzatok magatokra, hogy
a hegyre fel ne menjetek s még a szélét se érintsétek; mindaz, a mi a
hegyet érinti, halállal haljon meg.

Ne érintse azt kéz, hanem kővel köveztessék meg, vagy nyillal
nyilaztassék le; akár barom, akár ember, ne éljen. Mikor a kürt hosszan
hangzik, akkor felmehetnek a hegyre.

Leszálla azért Mózes a hegyről a néphez, és megszentelé a népet, és
megmosák az ő ruháikat.

És monda a népnek: Legyetek készen harmadnapra; asszonyhoz ne
közelítsetek.

És lőn harmadnapon virradatkor, mennydörgések, villámlások és sűrű
felhő lőn a hegyen és igen erős kürtzengés; és megréműle mind az egész
táborbeli nép.

És kivezeté Mózes a népet a táborból az Isten eleibe és megállának a
hegy alatt.

Az egész Sinai hegy pedig füstölög vala, mivelhogy leszállott arra az Úr
tűzben és felmegy vala annak füstje, mint a kemenczének füstje; és az
egész hegy nagyon reng vala.

és a kürt szava mindinkább erősödik vala; Mózes beszél vala és az Isten
felel vala néki hangosan.

Leszálla tehát az Úr a Sinai hegyre, a hegy tetejére, és felhívá az Úr
Mózest a hegy tetejére, Mózes peig felméne.

És monda az Úr Mózesnek: Menj alá, intsd meg a népet, hogy ne törjön
előre az Urat látni, mert közűlök sokan elhullanak.

És a papok is, a kik az Úr eleibe járulnak, szenteljék meg magokat, hogy
reájok ne rontson az Úr.

Mózes pedig monda az Úrnak: Nem jöhet fel a nép a Sinai hegyre, mert te
magad intettél minket, mondván: Vess határt a hegy körűl, és szenteld
meg azt.

De az Úr monda néki: Eredj, menj alá, és jőjj fel te és Áron is veled;
de a papok és a nép ne törjenek előre, hogy feljőjjenek az Úrhoz; hogy
reájok ne rontson.

Aláméne azért Mózes a néphez, és megmondá nékik.

20. Fejezet

És szólá Isten mindezeket az igéket, mondván:

Én, az Úr, vagyok a te Istened, a ki kihoztalak téged Égyiptomnak
földéről, a szolgálat házából.

Ne legyenek néked idegen isteneid én előttem.

Ne csinálj magadnak faragott képet, és semmi hasonlót azokhoz, a melyek
fenn az égben, vagy a melyek alant a földön, vagy a melyek a vizekben a
föld alatt vannak.

Ne imádd és ne tiszteld azokat; mert én, az Úr a te Istened,
féltőn-szerető Isten vagyok, a ki megbüntetem az atyák vétkét a fiakban,
harmad és negyediziglen, a kik engem gyűlölnek.

De irgalmasságot cselekszem ezeriziglen azokkal, a kik engem szeretnek,
és az én parancsolataimat megtartják.

Az Úrnak a te Istenednek nevét hiába fel ne vedd; mert nem hagyja az Úr
büntetés nélkül, a ki az ő nevét hiába felveszi.

Megemlékezzél a szombatnapról, hogy megszenteljed azt.

Hat napon át munkálkodjál, és végezd minden dolgodat;

De a hetedik nap az Úrnak a te Istenednek szombatja: semmi dolgot se
tégy azon se magad, se fiad, se leányod, se szolgád, se szolgálóleányod,
se barmod, se jövevényed, a ki a te kapuidon belől van;

Mert hat napon teremté az Úr az eget és a földet, a tengert és mindent,
a mi azokban van, a hetedik napon pedig megnyugovék. Azért megáldá az Úr
a szombat napját, és megszentelé azt.

Tiszteld atyádat és anyádat, hogy hosszú ideig élj azon a földön, a
melyet az Úr a te Istened ád te néked.

Ne ölj.

Ne paráználkodjál.

Ne lopj.

Ne tégy a te felebarátod ellen hamis tanúbizonyságot.

Ne kívánd a te + felebarátodnak házát. Ne kívánd a te felebarátodnak
feleségét, se szolgáját, se szolgálóleányát, se ökrét, se szamarát, és
semmit, a mi a te felebarátodé.

Az egész nép pedig látja vala a mennydörgéseket, a villámlásokat, a kürt
zengését és a hegy füstölgését. És látja vala a nép, és megrémüle, és
hátrább álla.

És mondának Mózesnek: Te beszélj velünk, és mi hallgatunk; de az Isten
ne beszéljen velünk, hogy meg ne haljunk.

Mózes pedig monda a népnek: Ne féljetek; mert azért jött az Isten, hogy
titeket megkísértsen, és hogy az ő félelme legyen előttetek, hogy ne
vétkezzetek.

Távol álla azért a nép, Mózes pedig közelebb méne a felhőhöz, melyben az
Isten vala.

És monda az Úr Mózesnek: Ezt mondd az Izráel fiainak: Magatok láttátok,
hogy az égből beszéltem veletek.

Ne csináljatok én mellém ezüst isteneket, és arany isteneket se
csináljatok magatoknak.

Földből csinálj nékem oltárt, és azon áldozd a te égő- és
hálaáldozatodat, juhaidat és ökreidet. Valamely helyen akarom, hogy az
én nevemről megemlékezzetek, elmegyek tehozzád és megáldalak téged.

Ha pedig kövekből csinálsz nékem oltárt, ne építsd azt faragott kőből:
mert a mint faragó vasadat rávetetted, megfertőztetted azt.

Lépcsőkön se menj fel az én oltáromhoz, hogy a te szemérmed fel ne
fedeztessék azon.

21. Fejezet

Ezek pedig azok a rendeletek, a melyeket eleikbe kell terjesztened:

Ha héber szolgát vásárolsz, hat esztendeig szolgáljon, a hetedikben
pedig szabaduljon fel ingyen.

Ha egyedűl jött, egyedűl menjen el; ha feleséges ember, menjen el vele a
felesége is.

Ha az ő ura adott nékifeleséget, és ez fiakat vagy leányokat szűlt néki:
az asszony, gyermekeivel együtt legyen az ő uráé ő pedig egyedűl menjen
el.

De ha a szolga azt mondá: Szeretem az én uramat, az én feleségemet és
fiaimat, nem akarok felszabadulni:

Akkor vigye őt az ura a bírák elé, és állítsa az ajtóhoz vagy az
ajtófélhez, és az ő ura fúrja által az ő fülét árral; és szolgálja őt
mindörökké.

És ha valaki az ő leányát szolgálóul adja el, ne úgy menjen el, mint a
szolgák mennek.

Ha nem tetszik az ő urának, hogy eljegyezze őt magának, akkor váltassa
ki; arra, hogy idegen népnek eladja, nincs hatalma, mivel hűtelen volt
hozzá.

Ha pedig a fiának jegyzi el őt: a leányok törvénye szerint cselekedjék
vele.

Ha mást vesz magának: ennek ételét, ruházatát és házasságbeli igazát
alább ne szállítsa.

Ha ezt a hármat nem cselekszi vele: akkor menjen az el ingyen, fizetés
nélkűl.

A ki úgy megver valakit, hogy meghal, halállal lakoljon.

De ha nem leselkedett, hanem Isten ejtette kezébe: úgy helyet rendelek
néked, a hová meneküljön.

Ha pedig valaki szándékosan tör felebarátja ellen, hogy azt orvúl
megölje, oltáromtól is elvidd azt a halálra.

A ki megveri az ő atyját vagy anyját, halállal lakoljon.

A ki embert lop, és eladja azt, vagy kezében kapják, halállal lakoljon.

A ki szidalmazza az ő atyját vagy anyját halállal lakoljon.

És ha férfiak összevesznek, és megüti valaki az ő felebarátját kővel
vagy öklével, és nem hal meg, hanem ágyba esik:

Ha felkél, és mankóján kinn jár: ne legyen büntetve az, a ki megütötte;
csupán fekvéséért fizessen és gyógyíttassa meg.

Ha pedig valaki úgy üti meg szolgáját vagy szolgálóját bottal, hogy az
meghal keze alatt, büntettessék meg.

De ha egy vagy két nap életben marad, ne büntettessék meg, mert pénze
ára az.

Ha férfiak veszekednek és meglöknek valamely terhes asszonyt, úgy hogy
idő előtt szűl, de egyéb veszedelem nem történik: bírságot fizessen
a szerint, a mint az asszony férje azt reá kiveti, de bírák előtt
fizessen.

De ha veszedelem történik: akkor életért életet adj.

Szemet szemért, fogat fogért, kezet kézért, lábat lábért;

Égetést égetésért, sebet sebért, kéket kékért.

Ha valaki az ő szolgájának szemét, vagy szolgálójának szemét úgy üti
meg, hogy elpusztul, bocsássa azt szabadon az ő szeméért.

Ha pedig szolgájának fogát, vagy szolgálójának fogát üti ki, bocsássa
azt szabadon az ő fogáért.

Ha férfit vagy asszonyt öklel meg egy ökör, úgy hogy meghal: kővel
köveztessék meg az ökör, és húsát meg ne egyék; de az ökörnek ura
ártatlan.

De ha az ökör azelőtt is öklelős volt, és annak urát megintették, és még
sem őrizte azt, és férfit vagy asszonyt ölt meg: az ökör köveztessék
meg, és az ura is halállal lakoljon.

Ha pénzváltságot vetnek reá, fizessen lelke váltságáért annyit, a
mennyit reá kivetnek.

Akár fiút ökleljen meg, akár leányt ökleljen meg: e szerint a rendelet
szerint kell cselekedni.

Ha szolgát öklel meg az ökör vagy szolgálót: adassék azok urának
harmincz ezüst siklus, az ökör pedig köveztessék meg.

Ha pedig valaki vermet nyit meg, vagy ha valaki vermet ás, és nem fedi
azt be, és ökör vagy szamár esik bele:

A verem ura fizessen; pénzül térítse meg azok urának, a hulla pedig
legyen az övé.

És ha valakinek ökre megdöfi az ő felebarátja ökrét, úgy hogy az
elpusztul: adják el az eleven ökröt, és az árát osszák meg, és a hullát
is osszák el.

Vagy ha tudták, hogy az ökör már azelőtt öklelős volt, és nem őrizte azt
annak ura: fizessen ökröt az ökörért, a hulla pedig az övé legyen.

22. Fejezet

Ha valaki ökröt vagy bárányt lop, és levágja vagy eladja azt: öt barmot
fizessen egy ökörért, és négy juhot egy bárányért.

Ha ház-fölverésen kapják a tolvajt, és úgy megverik, hogy meghal, nincs
vérbűn miatta.

Ha reá sütött a nap, vérbűn van miatta: fizessen; ha nincs néki: adassék
el tolvajságáért.

Ha elevenen kapják kezében a lopott jószágot, akár ökör, akár szamár,
akár juh: két annyit fizessen érette.

Ha valaki mezőt vagy szőlőt étet le, úgy hogy barmát elereszti, és az a
más mezején legel: mezejének javából és szőlőjének javából fizesse meg a
kárt.

Ha tűz támad, és tövisbe kap, és megég az asztag, vagy a lábon álló
gabona, vagy a mező: fizesse meg a kárt, a ki a tüzet gyujtotta.

Ha valaki pénzt vagy edényeket ád felebarátjának megőrzés végett, és
ellopják annak a férfiúnak házából: ha megtalálják a tolvajt, fizessen
kétannyit.

Ha nem találják meg a tolvajt, a ház urát vigyék a bírák eleibe; hogy
nem nyújtotta-é ki kezét az ő felebarátja vagyonára.

Akármi bűn dolgában, akár ökör, akár szamár, akár juh, akár ruha, akármi
elveszett jószág az, a miről azt mondja: ez az; mindkettőjük ügye a
bírák eleibe menjen, és a kit a bírák bűnösnek mondanak, fizessen két
annyit az ő felebarátjának.

Ha valaki szamarat vagy ökröt, vagy bárányt, vagy akármiféle barmot ád
az ő felebarátja gondviselése alá, és az elhull, vagy megsérül, vagy
elhajtatik, úgy hogy senki sem látta:

Az Úrra való esküvés legyen kettejök közt, hogy nem nyújtotta-é ki kezét
felebarátja vagyonára; és ezt fogadja el annak ura, és az semmit se
fizessen.

Ha pedig ellopták tőle: megfizessen az urának.

Ha széttépetett, hozza el azt bizonyságul; a széttépettet nem fizeti
meg.

Ha pedig valaki kölcsön kér az ő felebarátjától, és az megsérül vagy
elhull urának távollétében: fizesse meg a kárt.

Ha ura vele van, nem fizet; ha bérbe adatott, bérébe megy.

Ha valaki hajadont csábít el, a ki nincs eljegyezve, és vele hál:
jegyajándékkal jegyezze azt el magának feleségül.

Ha annak atyja nem akarja azt néki adni: annyi pénzt adjon, a mennyi a
hajadonok jegyajándéka.

Varázsló asszonyt ne hagyj életben.

A ki barommal közösül, halállal lakoljon.

A ki isteneknek áldozik, nem csupán az Úrnak, megölettessék.

A jövevényen ne hatalmaskodjál, és ne nyomorgasd azt, mert jövevények
voltatok Égyiptom földén.

Egy özvegyet vagy árvát se nyomorítsatok meg.

Ha nyomorgatod azt, és hozzám kiált, meghallgatom az ő kiáltását.

És felgerjed haragom, és megöllek titeket fegyverrel, és a ti
feleségeitek özvegyekké lésznek, a ti fiaitok pedig árvákká.

Ha pénzt adsz kölcsön az én népemnek, a szegénynek a ki veled van; ne
légy hozzá olyan, mint a hitelező ne vessetek reá uzsorát.

Ha zálogba veszed a te felebarátod felső ruháját: naplemente előtt
visszaadd azt néki:

Mert egyetlen takarója, testének ruhája az: miben háljon? Bizony, ha én
hozzám kiált, meghallgatom; mert én irgalmas vagyok.

A bírákat ne szidalmazd, és néped fejedelmét ne átkozd.

Gabonáddal és boroddal ne késlekedjél; fiaid elsőszülöttét nékem add.

Hasonlóképen cselekedjél ökröddel, juhoddal; hét napig legyen az ő
anyjával, a nyolczadik napon nékem add azt.

És szent emberek legyetek én előttem; a mezőn széttépett húst meg ne
egyétek; az ebnek vessétek azt.

23. Fejezet

Hazug hírt ne hordj; ne fogj kezet a gonoszszal, hogy hamis tanú ne
légy.

Ne indulj a sokaság után a gonoszra, és peres ügyben ne vallj a
sokasággal tartva, annak elfordítására.

Szegénynek se kedvezz az ő peres ügyében.

Ha előltalálod ellenséged eltévedt ökrét vagy szamarát: hajtsd vissza
néki.

Ha látod, hogy annak a szamara, a ki téged gyűlöl, a teher alatt
fekszik, vigyázz, rajta ne hagyd; oldd le azt ő vele együtt.

A te szegényednek igazságát el ne fordítsd az ő perében.

A hazug beszédtől távol tartsd magad, és az ártatlant s az igazat meg ne
öld; mert én nem adok igazat a gonosznak.

Ajándékot el ne végy: mert az ajándék megvakítja a szemeseket, és
elfordítja az igazak ügyét.

A jövevényt ne nyomorgasd; hiszen ti ismeritek a jövevény + életét,
mivelhogy jövevények voltatok Égyiptom földén.

Hat esztendeig vesd be a te földedet és takard be annak termését;

A hetedikben pedig pihentesd azt, és hagyd úgy, hogy egyék meg a te
néped szegényei; a mi pedig ezektől megmarad, egye meg a mezei vad. E
képen cselekedjél szőlőddel és olajfáddal is.

Hat napon át végezd dolgaidat, a hetedik napon pedig nyúgodjál, hogy
nyúgodjék a te ökröd és szamarad, és megpihenjen + a te szolgálód fia és
a jövevény.

Mindazt, a mit néktek mondtam, megtartsátok, és idegen istenek nevét ne
emlegessétek; ne hallassék az a te szádból.

Háromszor szentelj nékem innepet esztendőnként.

A kovásztalan kenyér innepét tartsd meg; hét nap egyél kovásztalan
kenyeret, a mint megparancsoltam néked, az Abib hónap ideje alatt; mert
akkor jöttél ki Égyiptomból: és + üres kézzel senki se jelenjék meg
színem előtt.

És az aratás innepét, munkád zsengéjét, a melyet elvetettél a mezőn; és
a takarodás innepét az esztendő végén, a mikor termésedet betakarítod a
mezőről.

Esztendőnként háromszor jelenjék meg minden férfiad az Úr Isten színe
előtt.

Ne ontsd ki az én áldozatom vérét kovászos kenyér mellett, és ünnepi
áldozatom kövére meg ne maradjon reggelig.

A te földed zsengéjének elsejét vidd el a te Uradnak Istenednek házába.
Ne főzd meg a gödölyét az ő anyjának tejében.

Ímé én Angyalt bocsátok el te előtted, hogy megőrízzen téged az útban,
és bevigyen téged arra a helyre, a melyet elkészítettem.

Vigyázz magadra előtte, és hallgass az ő szavára; meg ne bosszantsd
őt, mert nem szenvedi el a ti gonoszságaitokat; mert az én nevem van ő
benne.

Mert ha hallgatándasz az ő szavára; és mindazt megcselekedénded, a mit
mondok: akkor ellensége lészek a te ellenségeidnek, és szorongatom a te
szorongatóidat.

Mert az én Angyalom te előtted megyen és beviszen téged az Emoreusok,
Khitteusok, Perizeusok, Kananeusok, Khivveusok és Jebuzeusok közé, és
kiirtom azokat.

Ne imádd azoknak isteneit és ne tiszteld azokat, és ne cselekedjél az ő
cselekedeteik szerint; hanem inkább döntögesd le azokat és tördeld össze
bálványaikat.

És szolgáljátok az Urat a ti Istenteket, akkor megáldja a te kenyeredet
és vizedet; és eltávolítom ti közűletek a nyavalyát.

El sem vetél, meddő sem lesz a te földeden semmi; napjaid számát
teljessé teszem.

Az én rettentésemet bocsátom el előtted, és minden népet megrettentek, a
mely közé mégy, és minden ellenségedet elfutamtatom előtted.

Darazsat is bocsátok el előtted és kiűzi előled a Khivveust, Kananeust
és Khitteust.

De nem egy esztendőben űzöm őt ki előled, hogy a föld pusztává ne
legyen, és meg ne sokasodjék ellened a mezei vad.

Lassan-lassan űzöm őt ki előled, míg megszaporodol és bírhatod a földet.

És határodat a veres tengertől a Filiszteusok tengeréig vetem és a
pusztától fogva a folyóvízig; mert kezeitekbe adom annak a földnek
lakosait, és kiűzöd azokat előled.

Ne köss szövetséget se azokkal, se az ő isteneikkel.

Ne lakjanak a te földeden, hogy bűnbe ne ejtsenek téged ellenem: mert ha
az ő isteneiket szolgálnád, vesztedre lenne az néked.

24. Fejezet

És monda Mózesnek: Jőjj fel az Úrhoz te és Áron, Nádáb és Abihu, és az
Izráel vénei közül hetvenen, és hajtsátok meg magatokat előtte távolról.

És csak Mózes közeledjék az Úrhoz, amazok pedig ne közeledjenek, és a
nép se jőjjön fel vele.

Elméne azért Mózes, és elbeszélé a népnek az Úr minden beszédét és
minden rendelését; az egész nép pedig egyező szóval felele, mondván:
Mindazokat a dolgokat, a melyeket az Úr parancsolt, megcselekeszszük.

Mózes pedig felírá az Úrnak minden beszédét, és felkele reggel és oltárt
építe a hegy alatt, és tizenkét oszlopot, az Izráel tizenkét nemzetsége
szerint.

Azután elküldé az Izráel fiainak ifjait, és áldozának égő áldozatokat,
és hálaáldozaul tulkokat ölének az Úrnak.

Mózes pedig vevé a vérnek felét, és tölté a medenczékbe: a vérnek másik
felét pedig az oltárra hinté.

Azután vevé a szövetség könyvét, és elolvasá a nép hallatára; azok
pedig mondának: Mindent megteszünk, a mit az Úr parancsolt, és
engedelmeskedünk.

Mózes pedig vevé a vért, és ráhinté a népre, és monda: Ímé a
szövetségnek vére, melyet az Úr kötött ti veletek, mindama beszédek
szerint.

Azután felméne Mózes és Áron, Nádáb és Abihu, és az Izráel vénei közül
hetvenen;

És láták az Izráel Istenét, és annak lábai alatt valami zafir fényű
tárgy vala, és olyan tiszta, mint maga az ég.

És Izráel fiainak e választottjaira nem bocsátá kezét: jóllehet látták
az Istent, mindazáltal ettek és ittak is.

És szóla az Úr Mózesnek: Jőjj fel én hozzám a hegyre és maradj ott. És
átadom néked a kőtáblákat, és a törvényt és a parancsolatot, a melyeket
írtam, hogy azokra megtaníttassanak.

Felkele azért Mózes és az ő szolgája Józsué, és felméne Mózes az Isten
hegyére.

A véneknek pedig monda: Várjatok itt reánk, míg visszatérünk hozzátok:
Ímé Áron és Húr veletek vannak; a kinek valami ügye van, ő hozzájok
menjen.

Akkor felméne Mózes a hegyre; és felhő borítá el a hegyet.

És az Úr dicsősége szálla alá a Sinai hegyre, és felhő borítá azt hat
napon át; a hetedik napon pedig szólítá Mózest a felhő közepéből.

Az Úr dicsőségének jelensége pedig olyan vala az Izráel fiainak szeme
előtt, mint emésztő tűz, a hegy tetején.

És beméne Mózes a felhő közepébe, és felméne a hegyre, és negyven nap és
negyven éjjel vala Mózes a hegyen.

25. Fejezet

És szóla az Úr Mózeshez, mondván:

Szólj az Izráel fiainak, hogy szedjenek nékem ajándékokat; minden
embertől, a kit szíve hajt arra, szedjetek nékem ajándékokat.

Ez pedig az az ajándék, a mit tőlök szedjetek: arany és ezüst és réz.

És kék, és bíborpiros, és karmazsinszinű fonal, meg len fonal, és
kecskeszőr.

És veresre festett kosbőrök, és borzbőrök, és sittim-fa.

Mécsbe való olaj, kenet-olajhoz való arómák, és füstöléshez való
fűszerek.

Ónix-kövek és foglalni való kövek, az efódhoz és a hósenhez.

És készítsenek nékem szent hajlékot, hogy ő közöttök lakozzam.

Mindenestől úgy csináljátok, a mint én megmutatom néked a hajléknak
formáját, és annak minden edényeinek formáját.

És csináljanak egy ládát sittim-fából; harmadfél sing hosszút, másfél
sing széleset, és másfél sing magasat.

Borítsd meg azt tiszta aranynyal, belől is kivül is megborítsd azt, és
csinálj reá köröskörűl arany pártázatot.

És önts ahhoz négy arany karikát, és illeszd azokat a négy szegeletére;
az egyik oldalára is két karikát, a másik oldalára is két karikát.

Csinálj rúdakat is sittim-fából, és azokat is megborítsd arannyal.

És a rúdakat dugd a láda oldalain lévő karikákba, hogy azokon hordozzák
a ládát.

A rúdak álljanak a láda karikáiban; ne vegyék ki azokból.

És a bizonyságot, a melyet néked adok, tedd a ládába.

Csinálj fedelet is tiszta aranyból: harmadfél sing hosszút és másfél
sing széleset.

Csinálj két Kérubot is aranyból, vert aranyból csináld azokat a fedélnek
két végére.

Az egyik Kérubot csináld az egyik végére innen, a másik Kérubot a másik
végére onnan: a fedélből csináljátok ki a Kérubokat annak két végén.

A Kérubok pedig terjeszszék ki szárnyaikat fölfelé, betakarva
szárnyaikkal a fedelet; arczaik egymásfelé legyenek; a Kérubok arczai a
fedél felé forduljanak.

A fedelet pedig helyezd a ládára felül, a ládába pedig tedd a
bizonyságot, a melyet adok néked.

Ott jelenek meg néked és szólok hozzád a fedél tetejéről, a két Kérub
közül, melyek a bizonyság ládája felett vannak, mindazokról, a miket
általad parancsolok az Izráel fiainak.

Csinálj asztalt is sittim-fából, két sing hosszút, egy sing széleset, és
mésfél sing magasat.

És borítsd be azt tiszta aranynyal, és csinálj reá köröskörül arany
pártázatot.

Csinálj reá köröskörűl egy tenyérnyi karájt, karajára pedig csinálj
köröskörűl arany pártázatot.

Négy arany karikát csinálj hozzá, és illeszd a karikákat a négy lábának
négy szegletére.

A karáj mellett legyenek a karikák rúdtartókul, hogy hordozhassák az
asztalt.

Azokat a rúdakat is sittim-fából csináld és aranynyal borítsd be, és
azokon hordozzák az asztalt.

Készítsd el tálait is, csészéit is, kancsóit is, kelyheit is, a
melyekkel italáldozatot áldoznak; tiszta aranyból csináld azokat.

És tégy az asztalra szent kenyeret, mely mindenkor előttem legyen.

Csinálj gyertyatartót is tiszta aranyból; ver aranyból készüljön a
gyertyatartó annak szára, ága csészéi, gombjai és virágai ugyanabból
legyenek.

Hat ág jőjjön ki oldalaiból; három gyertyatartó-ág az egyik oldalból, és
három gyertyatartó-ág a másik oldalból.

Mandolavirág formájú három csésze az egyik ágon, gombbal és virággal; és
mandolavirág formájú három csésze a másik ágon is, gombbal és virággal;
így legyen a gyertyatartóból kijövő mind a hat ágon.

A gyertyatartón pedig négy mandolvirág formájú csésze legyen, gombjaival
és virágaival.

Gomb legyen a belőle kijövő két ág alatt; ismét gomb a belőle kijövő
két ág alatt, és ismét gomb a belőle kijövő két ág alatt: így a
gyertyatartóból kijövő mind a hat ág alatt.

Gombjaik és ágaik magából legyenek; egy darab tiszta aranyból legyen
verve az egész.

Csinálj hozzá hét mécset is, és úgy rakják fel mécseit, hogy előre
világítsanak.

Hamvvevői és hamutartói is tiszta aranyból legyenek.

Egy tálentom tiszta aranyból csinálják azt, mindezeket az eszközöket.

Vigyázz, hogy arra a formára csináld, a mely a hegyen mutattatott néked.

26. Fejezet

A hajlékot pedig tíz kárpitból csináld: sodrott lenből, és kék, és
bíborpiros és karmazsin színűből, Kérubokkal, mestermunkával készítsd
azokat.

Egy-egy kárpit hossza huszonnyolcz sing legyen, egy-egy kárpit
szélessége pedig négy sing; egy mértéke legyen mindenik kárpitnak.

Öt kárpit legyen egymással egybefoglalva, ismét öt kárpit egymással
egybefoglalva.

És csinálj hurkokat kék lenből az egyik kárpit szélén, a mely az
egybefoglaltak között szélről van; ugyanezt csináld a szélső kárpit
szélével a másik egybefoglalásban is.

Ötven hurkot csinálj az egyik kárpiton; ötven hurkot csinálj ama kárpit
szélén is, a mely a másik egybefoglalásban van; egyik hurok a másiknak
általellenében legyen.

Csinálj ötven arany horgocskát is, és e horgocskákkal foglald össze
egyik kárpitot a másikkal, hogy a hajlék egygyé legyen.

Ezután csinálj kecskeszőr kárpitokat sátorul a hajlék fölé tizenegy
kárpitot csinálj ilyet.

Egy kárpit hossza harmincz sing legyen, szélessége pedig egy kárpitnak
négy sing; egy mértéke legyen a tizenegy kárpitnak.

És foglald egybe az öt kárpitot külön, és a hat kárpitot külön; a
hatodik kárpitot pedig kétrét hajtsd a sátor elejére.

És csinálj ötven hurkot az egyik kárpit szélén, a mely az egybefoglaltak
között szélről van; és ötven hurkot a kárpit szélén a másik
egybefoglalásban is.

Csinálj ötven rézhorgocskát is, és akaszd a horgocskákat a hurkokba, és
foglald egybe a sátort, hogy egygyé legyen.

A sátor kárpitjának fölösleges része, a fölösleges kárpitnak fele
csüggjön alá a hajlék hátulján.

Egy singnyi pedig egyfelől, és egy singnyi másfelől, abból, a mi a sátor
kárpitjainak hosszában fölösleges, bocsáttassék alá a hajlékok oldalain
egyfelől is, másfelől is, hogy befedje azt.

Csinálj a sátornak takarót is veresre festett kosbőrökből, és e fölé is
egy takarót borzbőrökből.

Csinálj a hajlékhoz deszkákat is sittim-fából, felállogatva.

A deszka hossza tíz sing legyen; egy-egy deszka szélessége pedig másfél
sing.

Egy-egy deszkának két csapja legyen, egyik a másiknak megfelelő így
csináld a hajlék minden deszkáját.

A deszkákat pedig így csináld a hajlékhoz: húsz deszkát a déli oldalra,
délfelé.

A húsz deszka alá pedig negyven ezüst talpat csinálj, két talpat egy-egy
deszka alá, annak két csapjához képest; megint két talpat egy-egy deszka
alá, a két csapjához képest.

A hajlék másik oldalául is, észak felől húsz deszkát.

És azokhoz is negyven ezüst talpat; két talpat egy deszka alá, megint
két talpat egy deszka alá.

A hajlék nyugoti oldalául pedig csinálj hat deszkát.

A hajlék szegleteiül is csinálj két deszkát a két oldalon.

Kettősen legyenek alólról kezdve, felül pedig együtt legyenek egy
karikába foglalva; ilyen legyen mindkettő a két szeglet számára
legyenek.

Legyen azért nyolcz deszka, és azokhoz tizenhat ezüst talp; két talp egy
deszka alatt, megint két talp egy deszka alatt.

Csinálj reteszrúdakat is sittim-fából; ötöt a hajlék egyik oldalának
deszkáihoz.

És öt reteszrúdat a hajlék másik oldalának deszkáihoz; és a hajlék
nyugoti oldalának deszkáihoz is öt reteszrúdat hátulról.

A középső reteszrúd pedig a deszkák közepén az egyik végtől a másik
végig érjen.

A deszkákat pedig borítsd meg aranynyal, és karikákat is aranyból
csinálj azokhoz a reteszrúdak tartói gyanánt; reteszrúdakat is
megborítsd aranynyal.

A hajlékot pedig azon a módon állítsd fel a mint néked a hegyen
mutattatott.

És csinálj függönyt, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű, és sodrott
lenből; Kérubokkal, mestermunkával készítsétek azt.

És tedd azt sittim-fából való, aranynyal borított négy oszlopra, a
melyeknek horgai aranyból legyenek, négy ezüst talpon.

És tedd a függönyt a horgok alá, és vidd oda a függöny mögé a bizonyság
ládáját és az a függöny válaszsza el néktek a szent helyet a szentek
szentjétől.

Azután tedd rá a fedelet a bizonyság ládájára a szentek szentjébe.

Az asztalt pedig helyezd a függönyön kívül, és a gyertyatartót az asztal
ellenébe, a hajlék déli oldalába; az asztalt pedig tedd az északi
oldalba.

És csinálj leplet a sátor nyilására is, kék, és bíborpiros, és
karmazsinszínű, és sodrott lenből, hímzőmunkával.

A lepelhez pedig csinálj öt oszlopot sittim-fából, és borítsd meg
azokat aranynyal; azoknak horgai aranyból legyenek, és önts azokhoz öt
réztalpat.

27. Fejezet

És csináld az oltárt sittimfából, öt sing a hossza, és öt sing a
szélessége; négyszögű legyen az oltár, és magassága három sing.

Szarvakat is csinálj a négy szegletére, szarvai magából legyenek, és
borítsd meg azt rézzel.

Csinálj ahhoz fazekakat is a hamujának, hozzá való lapátokat,
medenczéket, villákat és serpenyőket; minden hozzá való edényt rézből
csinálj.

Csinálj ahhoz háló forma rostélyt is rézből, és csinálj a hálóra négy
rézkarikát, a négy szegletére.

És tedd azt az oltár párkányzata alá alulról, úgy hogy a háló az oltár
közepéig érjen.

Csinálj az oltárhoz rúdakat is, sittim-fa rúdakat, és borítsd meg azokat
rézzel.

És dugják a rúdakat a karikákba, és legyenek azok a rúdak az oltár két
oldalán, mikor azt hordozzák.

Üresre csináld azt, deszkákból; a mint néked a hegyen mutattatott, úgy
csinálják.

Pitvart is csinálj a hajléknak; a déli oldalon a pitvarhoz szőnyegeket,
sodrott lenből; száz sing legyen a hossza egy oldalnak.

Ahhoz húsz oszlopot, húsz réz talpat, és az oszlopok horgait, és
átalkötőit ezüstből.

Épen úgy az északi oldalon, hoszszában, száz sing hosszú szőnyeget;
ahhoz húsz oszlopot, ezekhez húsz réztalpat, és az oszlopok horgait és
átalkötőit ezüstből.

A pitvar szélességéhez pedig nyugot felől ötven sing szőnyeget; ahhoz
tíz oszlopot és ezekhez tíz talpat.

A pitvarnak szélessége kelet felől is ötven sing.

És tizenöt sing szőnyeg legyen egyik oldalról, ehhez három oszlop,
ezekhez pedig három talp.

A másik oldalról is tizenöt sing szőnyeg, ehhez három oszlop és ezekhez
három talp.

A pitvar kapujában pedig húsz sing lepel legyen, kék, és bíborpiros,
és karmazsinszínű és sodrott lenből, himzőmunkával; ehhez négy oszlop,
ezekhez pedig négy talp.

A pitvar minden oszlopát ezüst átalkötők vegyék körűl, horgaik ezüstből,
talpaik pedig rézből legyenek.

A pitvar hossza száz sing, és szélessége ötven-ötven, magassága pedig öt
sing; leplei sodrott lenből, talpai pedig rézből legyenek.

A hajlék minden edénye, az ahhoz való mindennemű szolgálatban, és minden
szege, és a pitvarnak is minden szege rézből legyen.

Te pedig parancsold meg az Izráel fiainak, hogy hozzanak néked tiszta
faolajat a melyet a világításhoz sajtoltak, hogy szünet nélkül égő
lámpát gyujthassanak.

A gyülekezet sátorában a függönyön kivül, a mely a bizonyság előtt van,
készítsék el azt Áron és az ő fiai, estvétől fogva reggelig az Úr előtt.
Örök rendtartás legyen ez az ő nemzetségöknél Izráel fiai között.

28. Fejezet

Te pedig hívasd magadhoz a te atyádfiát Áront, és az ő fiait ő vele az
Izráel fiai közűl, hogy papjaim legyenek: Áron, Nádáb, Abihu, Eleázár,
Ithamár, Áronnak fiai.

És csinálj szent ruhákat Áronnak a te atyádfiának, dicsőségére és
ékességére.

És szólj minden bölcs szívűeknek, a kiket betöltöttem a bölcseség
lelkével, hogy csinálják meg az Áron ruháit, az ő felszentelésére, hogy
papom legyen.

Ezek pedig a ruhák, a melyeket készítsenek: hósen, efód, palást,
koczkás köntös, süveg és öv. És csináljanak szent ruhákat Áronnak a te
atyádfiának, és az ő fiainak, hogy papjaim legyenek.

Vegyék hát ők elő az aranyat, és a kék, és a bíborpiros, és a
karmazsinszínű fonalat és a lenfonalat.

És csinálják az efódot aranyból, kék és bíborpiros, karmazsinszínű és
sodrott lenből, mestermunkával.

Két vállkötő is legyen hozzá kapcsolva a két végéhez, hogy
összekapcsoltathassék.

Átkötő öve pedig, a mely rajta van, ugyanolyan mívű és abból való
legyen; aranyból, kék, és bíborpiros, és karmazsinszinű, és sodrott
lenből.

Annakutána végy két ónix-követ, és mesd fel azokra az Izráel fiainak
neveit.

Hatnak nevét az egyik kőre, a másik hatnak nevét pedig a másik kőre, az
ő születésök szerint.

Kőmetsző munkával, a mint a pecsétet metszik, úgy metszesd e két követ
az Izráel fiainak neveére; köröskörűl arany boglárokba csináld azokat.

És tedd e két követ az efód vállkötőire, az Izráel fiaira való
emlékeztetés kövei gyanánt, hogy emlékeztetőül hordozza Áron azoknak
neveit az ő két vállán az Úr előtt.

Csinálj annakokáért arany boglárokat,

És két lánczot tiszta aranyból; fonatékosan csináld azokat; sodrott
mívűek legyenek, és tedd rá a sodrott lánczokat a boglárokra.

Azután csináld meg az ítéletnek hósenét mestermunkával; úgy csináld mint
az efódot csináltad: aranyból, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű, és
sodrott lenből csináld azt.

Négyszögű legyen, kétrétű, egy arasznyi hosszú és egy arasznyi széles.

És foglalj abba befoglalni való köveket; négy sor követ, ilyen sorban:
szárdiusz, topáz és smaragd; ez az első sor.

A második sor pedig: karbunkulus, zafir és gyémánt.

A harmadik sor: jáczint, agát és amethiszt.

A negyedik sor: krizolith, ónix és jáspis; arany boglárokba legyenek
foglalva.

A kövek tehát az Izráel fiainak nevei szerint legyenek, tizenkettő
legyen az ő nevök szerint; mint a pecsét, úgy legyen metszve, mindenik a
reá való névvel, a tizenkét nemzetség szerint.

A hósenre pedig csinálj fonatékos lánczokat, sodrott mívűeket, tiszta
aranyból.

És csinálj a hósenre két arany karikát, és tedd a két karikát a hósen
két szegletére.

És a két arany fonatékot fűzd a hósen két szegletén levő karikákba.

A két fonatéknak két végét pedig foglald a két boglárhoz, és tűzd az
efódnak vállkötőihez, annak előrészére.

Csinálj még két arany karikát, és tedd azokat a hósen két szegletére,
azon a szélen, amely befelé van az efód felől.

És csinálj még két arany karikát, és tedd azokat az efód két
vállkötőjére alól, annak előrésze felől egybefoglalásához közel, az efód
öve felett.

És csatolják a hósent az ő karikáinál fogva az efód karikáihoz, kék
zsinórral, hogy az efód öve felett legyen, és el ne váljék a hósen az
efódtól.

És viselje Áron az Izráel fiainak neveit az ítélet hósenén, az ő
szíve felett, a mikor bemegy a szenthelyre, emlékeztetőűl az Úr előtt
szüntelen.

Azután tedd az ítéletnek hósenébe az Urimot és Thummimot, hogy legyenek
azok az Áron szíve felett, a mikor bemegy az Úr eleibe, és hordozza Áron
az Izráel fiainak ítéletét az ő szívén az Úr színe előtt szüntelen.

És csináld az efód palástját egészen kék lenből.

Közepén legyen nyílás a fejének; a nyílásnak szegése legyen köröskörűl,
takácsmunka, olyan legyen, mint a pánczél nyílása, hogy el ne szakadjon.

És ennek alsó peremére csinálj gránátalmákat kék, és bíborpiros, és
karmazsinszínű lenből, a peremére köröskörűl, és ezek közé arany
csengettyűket is köröskörűl.

Arany csengettyű, meg gránátalma, arany csengettyű, meg gránátalma
legyen a palást peremén köröskörül.

És legyen az Áronon, a mikor szolgál, hogy hallassék annak csengése, a
mikor bemegy a szenthelybe az Úr eleibe, és mikor kijön, hogy meg ne
haljon.

Csinálj egy lapot is tiszta aranyból, és mesd ki arra, mint a pecsétet
metszik: Szentség az Úrnak.

És kösd azt kék zsinórra, hogy legyen az a süvegen; a süvegnek előrészén
legyen az.

És legyen az az Áronnak homlokán, hogy Áron viselje a szent áldozatok
körűl elkövetett vétket, a melyeket az Izráel fiai mindenféle szent
adományaikban szentelnek. Legyen azért szüntelen a homlokán, hogy
kedvesekké tegye őket az Úr előtt.

A lenköntöst pedig koczkásan készítsd, és a süveget lenből csináld, az
övét meg hímző munkával készítsd.

Az Áron fiainak csinálj köntösöket, és csinálj nékik öveket is, meg
süvegeket is csinálj nékik, dicsőségökre, és ékességökre.

És öldöztesd fel azokba Áront a te atyádfiát, és az ő fiait vele együtt,
és kend fel őket, iktasd be őket tisztjökbe, és szenteld fel őket, hogy
papjaimmá legyenek.

Csinálj nékik lábravalókat is gyolcsból, hogy befödjék azoknak mezítelen
testét, és az ágyéktól a tomporig érjenek.

És legyenek azok Áronon és az ő fiain, a mikor bemennek a gyülekezet
sátorába, vagy a mikor az oltárhoz járulnak, a szenthelyen való
szolgálattételre, hogy bűnt ne vigyenek oda és meg ne haljanak.
Örökkévaló rendtartás ez Áronnak és az ő magvának ő utána.

29. Fejezet

Ez az, a mit ő velök cselekedjél, az ő felszentelésökre, hogy az én
papjaim legyenek: Végy egy tulkot, fiatal marhát, és hiba nélkül való
két kost.

És kovásztalan kenyeret, és olajjal elegyített kovásztalan kalácsokat,
meg olajjal kent kovásztalan lepényeket is; búzalisztlángból készítsd
azokat.

És tedd azokat egy kosárba, és vidd fel azokat a kosárban, a tulokkal és
a két kossal együtt.

Áront pedig és az ő fiait állítsd a gyülekezet sátorának ajtaja elé, és
mosd meg őket vízzel.

És vedd a ruhákat, és öltöztesd fel Áront a köntösbe, az efódhoz való
palástba, és az efódba, meg a hósenbe és övezd fel őt az efód övével.

Tedd a süveget is fejére, és a szent koronát tedd a süvegre.

És vedd a kenetnek olaját, és töltsd az ő fejére, így kend fel őt.

Fiait is állítsd elő, és öltöztesd fel őket a köntösökbe.

És övezd körűl őket övvel, Áront és az ő fiait, és tégy a fejökre
süvegeket is, hogy övék legyen a papság örök rendelés szerint. Így
iktasd be tisztökbe Áront és fiait.

Azután állíttasd a tulkot a gyülekezet sátora elé, és Áron és az ő fiai
tegyék kezeiket a tulok fejére.

És vágd le a tulkot az Úr előtt a gyülekezet sátorának ajtajánál.

Azután végy a tulok véréből, és hintsd az ujjaiddal az oltár szarvaira;
a többi vért pedig töltsd mind az oltár aljára.

És vedd a kövéréből mindazt, a mi a belet fedi, és a májon lévő hártyát,
és a két vesét a rajtok lévő kövérrel együtt, és füstölögtesd el az
oltáron.

A tulok húsát, bőrét és ganéját pedig égesd el a táboron kívül: bűnért
való áldozat az.

Vedd az egyik kost is, és Áron és az ő fiai tegyék kezeiket a kos
fejére.

Azután vágd le a kost, és vedd annak vérét, és hintsd azt az oltárra
köröskörűl.

A kost pedig vagdald tagjaira, és mosd meg a belét és lábszárait, és
tedd rá tagjaira és fejére.

Azután füstölögtesd el az egész kost az oltáron: égőáldozat az az Úrnak,
kedves illatú tűzáldozat az Úrnak.

Vedd a másik kost is, és Áron és az ő fiai tegyék kezeiket a kos fejére.

Azután vágd le a kost, és végy annak véréből, és hintsd meg azzal Áron
füle czimpáját és az ő fiai jobb fülének czimpáját, és az ő jobb kezök
hüvelykét és jobb lábok hövelykét; a többi vért pedig hintsd az oltárra
köröskörül.

Azután végy a vérből, mely az oltáron van, és a kenetnek olajából, és
hintsd Áronra és az ő ruháira, s vele együtt az ő fiaira és az ő fiainak
ruháira, hogy szent legyen ő és az ő ruhái, s vele együtt az ő fiai és
az ő fiainak ruhái.

Azután vedd a kosból a kövérét, a farkát, s a belet borító kövéret, meg
a máj hártyáját, meg a két veséjét a rajtok levő kövérével, és a jobb
lapoczkát; mert felavatási kos ez.

Meg egy kenyeret és egy olajos kalácsot és egy lepényt a kovásztalan
kenyérnek kosarából, mely az Úr előtt van;

És rakd mindezeket az Áron kezeire és az Áron fiainak kezeire, és
lóbáltasd meg azokat az Úr előtt.

Azután vedd le azokat kezükről, és füstölögtesd el az oltáron az
égőáldozat felett kedves illatul az Úr előtt; az Úrnak tűzáldozata ez.

Vedd az Áron felavatási kosának szegyét is, és lóbbáld meg azt az Úr
előtt; azután legyen az a te részed.

Így szenteld meg a meglóbbált szegyet és a felemelt lapoczkát, a melyet
meglóbbáltak és a melyet felemeltek, Áronnak és az ő fiainak felavatási
kosából.

És legyen ez Áronnak és az ő fiainak része örökké az Izráel fiaitól:
mert felmutatott adomány ez, és felmutatott adomány legyen Izráel fiai
részéről az ő hálaáldozataikból; az Úrnak felmutatott adomány.

A szent öltözetek pedig, a melyek az Áronéi, legyenek ő utána az
ő fiaié, hogy azokban kenettessenek fel, és azokban állíttassanak
tisztökbe.

Hét napon öltözzék azokba, a ki az ő fiai közül ő utána pap lesz, a ki
bemenendő lesz a gyülekezet sátorába, hogy a szent helyen szolgáljon.

A felavatási kost pedig vedd, és főzd meg annak húsát szent helyen.

És a kosnak húsát és a kenyeret, mely a kosárban van, a gyülekezet
sátorának ajtajánál egye meg Áron és az ő fiai.

Ők egyék meg azokat, a mik által az engesztelés történt, hogy tisztökbe
állíttassanak és felszenteltessenek. De idegen ne egyék azokból, mert
szentek azok.

Ha pedig valami megmarad az avatási húsból vagy a kenyérből reggelig,
tűzzel égesd meg a maradékot; meg ne egyék, mert szent az.

Áronnak tehát és az ő fiaival akképen cselekedjél, a mint
megparancsoltam néked; hét napon át állítsd őket tisztökbe.

És naponként készítsd bűnáldozati tulkot engesztelésül, és tisztítsd meg
az oltárt, mikor engesztelő áldozatot végzesz rajta, és kend meg azt,
hogy megszenteltessék.

Hét napon tégy engesztelő áldozatot az oltáron; és szenteld meg azt,
hogy felette igen szentséges legyen az oltár. Valami illeti az oltárt,
szent legyen.

Ez pedig az, a mit áldoznod kell az oltáron: Esztendős két bárányt
mindennap szüntelen.

Az egyik bárányt reggel áldozd meg, a másik bárányt pedig áldozd meg
estennen.

És az egyik bárányhoz végy egy tized lisztlángot, egy negyed hin-nyi
sajtot olajjal vegyítve; italáldozatul pedig egy negyed hin-nyi bort.

A másik bárányt estennen áldozd meg, ugyanazzal az étel- és
italáldozattal készítsd azt, mint reggel; kedves illatul, tűzáldozatul
az Úrnak.

Szüntelen égőáldozat legyen az a ti nemzetségeitek között a gyülekezet
sátorának ajtajánál az Úr előtt, a hol megjelenek néktek, hogy veled ott
szóljak.

Ott jelenek meg az Izráel fiainak, és megszenteltetik az én dicsőségem
által.

És megszentelem a gyülekezetnek sátorát és az oltárt; Áront és az ő
fiait is megszentelem, hogy papjaim legyenek.

És az Izráel fiai között lakozom, és nékik Istenök lészek.

És megtudják, hogy én, az Úr vagyok az ő Istenök, a ki kihoztam őket
Égyiptom földéről, hogy közöttök lakozhassam, én, az Úr az ő Istenök.

30. Fejezet

Csinálj oltárt a füstölő szerek füstölgésére is, sittim-fából csináld
azt.

Egy sing hosszú, egy sing széles, négyszögű és két sing magas legyen,
ugyanabból legyenek a szarvai is.

És borítsd meg azt tiszta aranynyal, a tetejét és oldalait köröskörül,
és szarvait is; arany pártázatot is csinálj hozzá köröskörül.

Csinálj hozzá két arany karikát is, pártázata alá a két oldalán, mindkét
oldalára csináld, hogy legyenek rúdtartókul, hogy azokon hordozzák azt.

És a rúdakat csináld sittim-fából, és borítsd meg azokat aranynyal.

És tedd azt a függöny elé, a mely a bizonyság ládája mellett, a
bizonyság fedele előtt van, a hol megjelenek néked.

Áron pedig füstölögtessen rajta minden reggel jó illatú füstölő szert;
mikor a mécseket rendbe szedi, akkor füstölögtesse azt.

És a mikor Áron estennen felrakja a mécseket, füstölögtesse azt.
Szüntelen való illattétel legyen ez az Úr előtt nemzetségről
nemzetségre.

Ne áldozzatok azon idegen füstölőszerekkel, se égőáldozattal, se
ételáldozattal; italáldozatot se öntsetek reá.

És egyszer egy esztendőben engesztelést végezzen Áron annak szarvainál
az engesztelő napi áldozat véréből; egy esztendőben egyszer végezzen
engesztelést azon, nemzetségről nemzetségre. Szentségek szentsége ez az
Úrnak.

Azután szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Mikor Izráel fiait fejenként számba veszed, adja meg kiki életének
váltságát az Úrnak az ő megszámláltatásakor, hogy csapás ne legyen
rajtok az ő megszámláltatásuk miatt.

Ezt adja mindaz, a ki átesik a számláláson: fél siklust a szent siklus
szerint (egy siklus húsz gera); a siklusnak fele áldozat az Úrnak.

Mindaz, a ki átesik a számláláson, húsz esztendőstől fogva felfelé, adja
meg az áldozatot az Úrnak.

A gazdag ne adjon többet, és a szegény ne adjon kevesebbet fél
siklusnál, a mikor megadják az áldozatot az Úrnak engesztelésül a ti
lelketekért.

És szedd be az engesztelési pénzt az Izráel fiaitól, és add azt a
gyülekezet sátorának szolgálatjára, hogy az Izráel fiainak emlékezetéül
legyen az az Úr előtt, engesztelésül a ti lelketekért.

Azután szóla az Úr Mózesnek, mondván:

És csinálj rézmedenczét, lábát is rézből, mosakodásra; és tedd azt a
gyülekezet sátora közé és az oltár közé, és tölts bele vizet;

Hogy Áron és az ő fiai abból mossák meg kezeiket és lábaikat.

A mikor a gyülekezet sátorába mennek, mosakodjanak meg vízben, hogy
meg ne haljanak; vagy mikor az oltárhoz járulnak, hogy szolgáljanak és
tűzáldozatot füstölögtessenek az Úrnak.

Kezeiket is, lábaikat is mossák meg, hogy meg ne haljanak. És örökkévaló
rendtartásuk lesz ez nékik, néki és az ő magvának nemzetségről
nemzetségre.

Ismét szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Te pedig végy drága fűszereket, híg mirhát, ötszáz siklusért, jóillatú
fahéjat fél ennyit, kétszáz ötvenért, és illatos kalmust is kétszáz
ötvenért.

Kásiát pedig ötszázért, a szent siklus szerint, és egy hin faolajt.

És csinálj abból szent kenetnek olaját, elegyített kenetet, a
kenetkészítők mestersége szerint. Legyen az szent kenő olaj.

És kend meg azzal a gyülekezet sátorát és a bizonyság ládáját.

Az asztalt is és annak minden edényét, a gyertyatartót és annak
edényeit, és a füstölő oltárt.

Az egészen égőáldozatnak oltárát is, és annak minden edényit, a
mosdómedenczét és annak lábát.

Így szenteld meg azokat, hogy szentségek szentségévé legyenek: Valami
illeti azokat, szent legyen.

Kend fel Áront is és az ő fiait is, így szenteld fel őket papjaimmá.

Az Izráel fiainak pedig így szólj: Szent kenetnek olaja legyen ez nékem,
a ti nemzetségeiteknél is.

Ember testét azzal meg ne kenjék, se ahhoz hasonlót, annak mértékei
szerint ne csináljatok: szent az; szent legyen előttetek is.

Valaki ahhoz hasonló kenetet csinál, vagy azzal idegent ken meg,
kitöröltessék az ő népe közül.

Monda ismét az Úr Mózesnek: Végy fűszereket, csepegő gyantát, onyxot,
galbánt, e fűszereket és tiszta temjént, egyenlő mértékkel.

És csinálj belőlök füstölő szert, a fűszercsináló elegyítése szerint;
tiszta és szent legyen az.

És abból törj apróra, és tégy belőle a bizonyság ládája elé a gyülekezet
sátorában, a hol megjelenek néked. Szentségek szentsége legyen ez
előttetek.

És a füstölő szer, a melyet készítesz, az Úrnak szentelt legyen előtted;
annak mértéke szerint magatoknak ne csináljatok.

Mindaz, a ki hasonló füstölőt csinál ehhez, hogy azt illatoztassa,
irtassék ki az ő népe közül.

31. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek mondván:

Ímé, név szerint meghívtam Bésaléelt, a Húr fiának Urinak fiát a Júda
nemzetségéből.

És betöltöttem őt Istennek lelkével, bölcsességgel, értelemmel és
tudománynyal minden mesterséghez.

Hogy tudjon kigondolni mindent, a mit aranyból, ezüstből, rézből kell
csinálni.

És foglaló köveket metszeni, fát faragni, és mindenféle munkákat
végezni.

És ímé Aholiábot is, Akhiszamáknak fiát a Dán nemzetségéből, mellé
adtam; és adtam minden értelmesnek szivébe bölcseséget, hogy elkészítsék
mind azt, a mit néked megparancsoltam.

A gyülekezet sátorát, a bizonyság ládáját, a fölibe való fedelet, és a
sátornak minden edényét.

Az asztalt és annak edényit, a tiszta gyertyatartót, és minden
hozzávalót, és a füstölő oltárt.

Az egészen égőáldozat oltárát és annak minden edényit, a mosdómedenczét
és annak lábát.

A szolgálathoz való ruhákat, Áron papnak szent öltözetit, és az ő
fiainak öltözetit, a papi szolgálatra.

A kenetnek olaját, és a jó illatú füstölő szert a szentséghez. Mindent
úgy csináljanak, a mint néked parancsoltam.

Azután szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Te szólj az Izráel fiainak, mondván: Az én szombatimat bizony
megtartsátok; mert jel az én közöttem és ti köztetek nemzetségről
nemzetségre, hogy megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, a ki titeket
megszentellek.

Megtartsátok azért a szombatot; mert szent az ti néktek. A ki azt
megrontja halállal lakoljon. Mert valaki munkát végez azon, annak lelke
írtassék ki az ő népe közül.

Hat napon munkálkodjanak, a hetedik nap pedig nyugodalomnak szombatja az
Úrnak szentelt nap: valaki szombatnapon munkálkodik, megölettessék.

Megtartsák azért az Izráel fiai a szombatot, megszentelvén a szombatot
nemzetségről nemzetségre, örök szövetségül.

Legyen közöttem és az Izráel fiai között örök jel ez; mert hat napon
teremtette az Úr a mennyet és a földet, hetednapon pedig megszünt és
megnyugodott.

Mikor pedig elvégezte vele való beszédét a Sinai hegyen, által adá
Mózesnek a bizonyság két tábláját, az Isten ujjával írt kőtáblákat.

32. Fejezet

Mikor látá a nép, hogy Mózes késik a hegyről leszállani, egybegyűle
a nép Áron ellen és mondá néki: Kelj fel, csinálj nékünk isteneket,
kik előttünk járjanak; mert nem tudjuk mint lőn dolga ama férfiúnak
Mózesnek, a ki minket Égyiptom földéről kihozott.

És monda nékik Áron: Szedjétek le az aranyfüggőket, a melyek
feleségeitek, fiaitok és leányaitok fülein vannak, és hozzátok én
hozzám.

Leszedé azért mind az egész nép az aranyfüggőket füleiről, és elvivék
Áronhoz.

És elvevé kezökből, és alakítá azt vésővel; így csinála abból öntött
borjút. És szóltak: Ezek a te isteneid Izráel, a kik kihoztak téged
Égyiptom földéről.

Mikor látta ezt Áron, oltárt építe az előtt, és kiálta Áron, mondván:
Holnap az Úrnak innepe lesz!

Felkelvén azért másnapon jó reggel, áldozának égőáldozattal és
hálaáldozattal is; azután leüle a nép enni és inni; azután felkelének
játszani.

Szóla pedig az Úr Mózesnek: Eredj menj alá mert megromlott a te néped, a
melyet kihoztál Égyiptom földéből.

Hamar letértek az útról, a melyet parancsoltam nékik, borjúképet
öntöttek magoknak, azt tisztelik és annak áldoznak, és azt mondják: Ezek
a te isteneid Izráel, a kik téged kihoztak Égyiptom földéből.

Monda ismét az Úr Mózesnek: Látom ezt a népet, bizony keménynyakú nép.

Azért hagyj békét nékem, hadd gerjedjen fel haragom ellenök, és törűljem
el őket: Téged azonban nagy néppé teszlek.

De Mózes esedezék az Úrnak, az ő Istenének színe előtt, mondván: Miért
gerjedne Uram a te haragod néped ellen, a melyet nagy erővel és hatalmas
kézzel hoztál vala ki Égyiptomnak földéről?

Miért mondanák az égyiptomiak, mondván: Vesztökre vivé ki őket, hogy
elveszítse a hegyek között, és eltörülje őket a föld színéről? Múljék el
a te haragod tüze és hagyd abba azt a néped ellen való veszedelmet.

Emlékezzél meg Ábrahámról, Izsákról és Izráelről a te szolgáidról,
kiknek megesküdtél te magadra, mondván nékik: Megsokasítom a ti
magotokat mint az égnek csillagait; és azt az egész földet, melyről
szóltam, a ti magotoknak adom, és örökségül bírják azt örökké.

És abba hagyá az Úr azt a veszedelmet, melyet akart vala bocsátani az ő
népére.

Megfordula azért és megindula Mózes a hegyről, kezében a bizonyság két
táblája; mindkét oldalukon beírt táblák, mind egy felől, mind más felől
beírva.

A táblák pedig Isten kezének csinálmányai valának, az írás is Isten
írása vala, kimetszve a táblákra.

Józsué pedig hallván a nép rivalgását, monda Mózesnek: Harczkiáltás van
a táborban.

Az pedig felele: Nem diadalmasoknak, sem meggyőzetteknek kiáltása ez,
éneklés hangját hallom én.

És mikor közeledett volna a táborhoz, látá a borjút és a tánczolást, és
felgerjede Mózesnek haragja, és elveté kezéből a táblákat, és összetöré
azokat a hegy alatt.

Azután fogá a borjút, a melyet csináltak vala, tűzben megégeté, és
apróra töré mígnem porrá lett, és a vízbe hintvén, itatá azt az Izráel
fiaival.

És monda Mózes Áronnak: Mit tett néked e nép, hogy ilyen nagy bűnbe
keverted?

Felele Áron: Ne gerjedjen fel uram haragja: ismered e népet, hogy
gonosz.

Mert azt mondák nékem: Csinálj nékünk isteneket, a kik előttünk
járjanak; mert ama férfiúnak Mózesnek, ki minket Égyiptom földéről
kihozott, nem tudjuk mi lőn dolga.

Én pedig felelék: Kinek van aranya? Szedjétek le; és nékem ide adák, én
pedig a tűzbe vetettem, és e borjú formáltaték.

És látván Mózes, hogy a nép megvadula, mert Áron megvadítá vala őket,
ellenségeik csúfjára.

Megálla Mózes a tábor kapujában, és monda: A ki az Úré, ide hozzám! és
gyűlének ő hozzá mind a Lévi fiai.

És szóla nékik: Ezt mondja az Úr, Izráel Istene: Kössön mindenitek
kardot az oldalára, menjetek által és vissza a táboron, egyik kaputól a
másik kapuig, és kiki ölje meg az ő attyafiát, barátját és rokonságát.

A Lévi fiai pedig a Mózes beszéde szerint cselekedének, és elhulla azon
a napon a népből úgymint háromezer férfiú.

És mondá Mózes: Ma szenteljétek kezeiteket az Úrnak, kiki az ő fia és
attyafia ellen, hogy áldása szálljon ma reátok.

És másnap monda Mózes a népnek: Nagy bűnt követtetek el, most azért
felmegyek az Úrhoz, talán kegyelmet nyerhetek a ti bűneiteknek.

Megtére azért Mózes az Úrhoz, és monda: Kérlek! Ez a nép nagy bűnt
követett el: mert aranyból csinált magának isteneket.

De most bocsásd meg bűnöket; ha pedig nem: törölj ki engem a te
könyvedből, a melyet írtál.

És monda az Úr Mózesnek: A ki vétkezett ellenem, azt törlöm ki az én
könyvemből.

Most azért eredj: vezesd a népet a hová mondottam néked: Ímé, Angyalom
megy előtted; és az én látogatásom napján ezt az ő bűnöket is
meglátogatom.

És megverte az Úr a népet ezért is, a mit cselekedtek a borjúval, melyet
Áron készített vala.

33. Fejezet

Szóla azután az Úr Mózesnek: Eredj, menj fel innen, te és a nép, a
melyet kihoztál Égyiptom földéről, a földre, a melyről megesküdtem
Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak mondván: A te magodnak adom azt.

És bocsátok előtted Angyalt, és kiűzöm a Kananeusokat, Emoreusokat,
Khittheusokat, Perizeusokat, Khivveusokat és Jebuzeusokat:

A tejjel és mézzel folyó földre; de én nem megyek fel köztetek, mert te
keménynyakú nép vagy, hogy meg ne emészszelek az úton.

Mikor meghallá a nép ezt a kemény beszédet, gyászba borula, és senki nem
tevé fel az ékszereit.

Megmondotta vala az Úr Mózesnek: Mondd meg az Izráel fiainak:
Keménynyakú nép vagy te, egy szempillantásban, ha közéd mennék,
megemésztenélek. Azért most vesd le a te ékességeidet magadról, azután
meglátom mit cselekedjem veled.

És lerakták magokról az Izráel fiai az ő ékességeket, a Hóreb hegyétől
fogva.

Mózes pedig vevé a sátort, és felvoná azt a táboron kívül, messze a
tábortól, és nevezé azt gyülekezet sátorának, és lőn, hogy mind a ki az
Urat keresi, ki kelle mennie a gyülekezet sátorához, a táboron kívül.

És lőn, hogy mikor Mózes kiméne a sátorhoz, az egész nép felkele, és
kiki mind az ő sátorának ajtajában álla; nézvén Mózes után míg a sátorba
beméne.

És lőn, mikor Mózes beméne a sátorba, hogy felhő-oszlop szálla alá, és
megálla a sátor ajtajában, és beszéle Mózessel.

És látá az egész nép, hogy a felhő-oszlop a sátornak ajtaján áll, és
felkele az egész nép, és kiki meghajlék az ő sátorának ajtajában.

Az Úr pedig beszéle Mózessel színről színre, a mint szokott ember
szólani barátjával; és mikor Mózes a táborba visszatére, az ő szolgája
az ifjú Józsué, Núnnak + fia, nem távozék el a sátorból.

És monda Mózes az Úrnak: Lásd, te azt mondod nékem, vidd el ezt a népet,
de nem mutattad meg nékem kit küldesz velem; pedig azt mondtad nékem:
név szerint ismerlek téged, és kedvet találtál szemeim előtt.

Most azért ha kedvet találtam szemeid előtt, mutasd meg nékem a te
útadat, hogy ismerjelek meg téged, hogy kedvet találhassak előtted. És
gondold meg, hogy e nép a te néped.

És monda: Az én orczám menjen-é veletek, hogy megnyugtassalak?

Monda néki Mózes: Ha a te orczád nem jár velünk, ne vígy ki minket
innen.

Mert miről ismerhetjük meg, hogy én és a te néped kedvet találtunk
előtted? Nem arról-é, ha velünk jársz? Így vagyunk megkülönböztetve, én
és a te néped minden néptől, a mely e földnek színén van.

Monda azért az Úr Mózesnek: Megteszem ezt is a mit kívántál; mert kedvet
találtál szemeim előtt, és név szerint ismerlek téged.

És mondá Mózes: Kérlek, mutasd meg nékem a te dicsőségedet.

És monda az Úr: Megteszem, hogy az én dicsőségem a te orczád előtt
menjen el, és kiáltom előtted az Úr nevét: És könyörülök, a kin
könyörülök, kegyelmezek a kinek kegyelmezek.

Orczámat azonban, mondá, nem láthatod; mert nem láthat engem ember,
élvén.

És monda az Úr: Ímé van hely én nálam; állj a kősziklára.

És mikor átmegy előtted az én dicsőségem, a kőszikla hasadékába állatlak
téged, és kezemmel betakarlak téged, míg átvonulok.

Azután kezemet elveszem rólad, és hátulról meglátsz engemet, de orczámat
nem láthatod.

34. Fejezet

És monda az Úr Mózesnek: Vágj két kőtáblát, hasonlókat az előbbiekhez,
hogy írjam fel azokra azokat a szavakat, a melyek az előbbi táblákon
voltak, a melyeket széttörtél.

És légy készen reggelre, és jöjj fel reggel a Sinai hegyre, és állj ott
előmbe a hegy tetején.

De senki veled fel ne jöjjön, és senki ne mutatkozzék az egész hegyen;
juhok és barmok se legeljenek a hegy környékén.

Vágott azért két kőtáblát, az előbbiekhez hasonlókat, és felkelvén
reggel, felméne Mózes a Sinai hegyre, a mint az Úr parancsolta néki, és
kezébe vevé a két kőtáblát.

Az Úr pedig leszálla felhőben, és ott álla ő vele, és nevén kiáltá az
Urat:

És az Úr elvonula ő előtte és kiálta: Az Úr, az Úr, irgalmas és
kegyelmes Isten, késedelmes a haragra, nagy irgalmasságú és igazságú.

A ki irgalmas marad ezeríziglen; megbocsát hamisságot, vétket és bűnt:
de nem hagyja a bűnöst + büntetlenül, megbünteti az atyák álnokságát a
fiakban, és a fiak fiaiban harmad és negyedíziglen.

És Mózes nagy sietséggel földre borula, és lehajtá fejét.

És monda: Uram, ha előtted kedvet találtam, kérlek járjon az Úr velünk;
mert keménynyakú nép ez! Kegyelmezz a mi vétkeinknek és gonoszságunknak,
és fogadj minket örökségeddé.

Ő pedig monda: Ímé szövetséget kötök; a te egész néped előtt csudákat
teszek, a milyenek nem voltak az egész földön, sem a népek között, és
meglátja az egész nép, a mely között te vagy, az Úrnak cselekedeteit;
mert csudálatos az, a mit én cselekszem veled.

Jegyezd meg magadnak a mit ma parancsolok néked. Ímé kiűzöm előled az
Emoreust, Kananeust, Khittheust, Perizeust, Khivveust, Jebuzeust.

Vigyázz magadra, nehogy szövetséget köss annak a földnek lakosaival, a
melybe bemégy, hogy botránkozásra ne legyen közötted.

Hanem oltáraikat rontsátok el, törjétek össze bálványaikat, és vágjátok
ki berkeiket.

Mert nem szabad imádnod más istent; mert az Úr, a kinek neve féltőn
szerető, féltőn szerető Isten ő.

Hogy valamiképen szövetséget ne köss annak a földnek lakosaival, hogy a
mikor isteneiket követvén paráználkodnak, és áldoznak az ő isteneiknek,
és meghívnak téged, egyél az ő áldozatukból.

És feleséget ne végy az ő leányaik közül a te fiaidnak, hogy mikor
paráználkodnak az ő leányaik isteneiket követvén, a te fiaidat is
paráználkodásra vigyék, az ő isteneiket követvén.

Ne csinálj magadnak öntött isteneket.

A kovásztalan kenyér innepét megtartsad: hét nap egyél kovásztalan
kenyeret, a mint megparancsoltam néked, az Abib hónap ideje alatt; mert
Abib hónapban jöttél ki Égyiptomból.

Mindaz a mi az anyja méhét megnyitja, enyém legyen, és minden hímbarmod
is, a mely a te tehenednek vagy juhodnak első fajzása.

De a szamárnak első vemhét juhon váltsd meg; ha pedig nem váltod, szegd
nyakát. Fiaid közül minden elsőszülöttet megválts, és ne jöjjön üresen +
előmbe senki.

Hat napon munkálkodjál, a hetedik napon pedig pihenj; szántás és aratás
idején is pihenj.

A hetek innepét is megtartsd a búza zsengének aratásakor; meg a
betakarás innepét is az esztendő végén.

Háromszor esztendőnként minden férfiú jelenjen meg az Úrnak, Izráel Ura
Istenének színe előtt.

Mert kiűzöm a népeket előled, és kiszélesítem határodat, és senki nem
kívánja meg a te földedet, mikor felmégy, hogy a te Urad Istened előtt
megjelenjél, esztendőnként háromszor.

Áldozatom vérét ne ontsd ki kovász mellett, és a husvét innepének
áldozatja ne maradjon meg reggelig.

Földed zsengéiből az elsőt vidd fel az Úrnak a te Istenednek házába. Ne
+ főzz gödölyét az anyja tejében.

És monda az Úr Mózesnek: Írd fel ezeket a szavakat; mert ezeknek a
szavaknak értelme szerint kötöttem szövetséget veled és Izráellel.

És ott vala az Úrral negyven nap és negyven éjjel: kenyeret nem evett,
vizet sem ivott. És felírá a + táblákra a szövetség szavait, a tíz
parancsolatot.

És lőn, a mikor Mózes a Sinai hegyről leszálla, (a Mózes kezében vala a
bizonyság két táblája, mikor a hegyről leszálla) Mózes nem tudta, hogy
az ő orczájának bőre sugárzik, mivelhogy Ővele szólott.

És a mint Áron és Izráel minden fiai meglátták Mózest, hogy az ő
orczájának bőre sugárzik: féltek közelíteni hozzá.

Mózes pedig megszólítá őket, és Áron és a gyülekezetnek fejei mind hozzá
menének, és szóla velük Mózes.

Azután az Izráel fiai is mind hozzá járulának, és megparancsolá nékik
mind azt, a mit az Úr mondott néki a Sinai hegyen.

Mikor pedig elvégezte Mózes velök a beszédet, leplet tőn orczájára.

És mikor Mózes az Úr elébe méne, hogy vele szóljon, levevé a leplet, míg
kijőne. Kijövén pedig, elmondá az Izráel fiainak, a mi parancsot kapott.

És az Izráel fiai láták a Mózes orczáját, hogy sugárzik a Mózes
orczájának bőre; és Mózes a leplet ismét orczájára borítá, mígnem
beméne, hogy Ő vele szóljon.

35. Fejezet

És egybegyűjté Mózes az Izráel fiainak egész gyülekezetét, és
monda nékik: Ezek azok a dolgok, a melyeket parancsolt az Úr, hogy
cselekedjetek:

Hat napon át munkálkodjatok; a hetedik nap pedig szent legyen előttetek,
az Úr nyugodalmának szombatja. Valaki azon munkálkodik, megölettessék.

Ne gerjeszszetek tüzet a ti házaitokban szombatnapon.

És szóla Mózes az Izráel fiai egész gyülekezetének, mondván: Ez az, a
mit az Úr parancsolt, mondván:

Szedjetek magatok közt ajándékot az Úrnak, mind, a kinek szíve önként
hajlandó arra, hozzon ajándékot az Úrnak, aranyat, és ezüstöt, és rezet.

Kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű, és lenfonalat, és kecskeszőrt.

Veresre festett kosbőröket, és borzbőröket és sittim-fát.

Világító olajat, arómákat a kenet olajához, és fűszereket a füstöléshez.

Ónix köveket és foglalni való köveket az efódhoz és a hósenhez.

És a kik ti köztetek ahhoz értők, jőjjenek elő, hogy csinálják meg
mindazt, a mit az Úr parancsolt:

A hajlékot, annak sátorát és takaróját, horgait, deszkáit,
reteszrúdjait, oszlopait és talpait.

A ládát és annak rúdjait, a fedéllel egybe, és a takaró függönyt.

Az asztalt és annak rúdjait, és minden edényét, és a szent kenyerekhez
valókat.

A világító gyertyatartót és a hozzá való eszközöket, mécseit, és
világító olajt.

A füstölő oltárt és rúdjait, a kenetnek olaját, és a jó illatú füstölőt,
a hajlék ajtajára ajtótakarót.

Az egészen égőáldozat oltárát, annak réz rostélyát, rúdjait és minden
eszközeit, a mosdómedenczét és annak lábát.

A pitvar szőnyegeit, oszlopait, talpait, és a pitvar kapujának leplét.

A hajlék szegeit, a pitvar szegeit, és azoknak köteleit.

A szolgálati ruhákat, a szent hajlékban való szolgálathoz, a szent
ruhákat Áron papnak, és az ő fiainak ruháit, a papi szolgálatra.

Azután kiméne az Izráel fiainak egész gyülekezete Mózes elől.

És eljöve mindenki, a kit a szíve indíta, és a kit lelke hajt vala, és
hozának áldozatot az Úrnak, a gyülekezet hajlékának készítéséhez, és
annak minden szolgálatához, és a szent ruhákhoz valókat.

És jövének férfiak és asszonyok együtt, mind, a kit szíve indított,
hozának kapcsokat, függőket, gyűrűket, karpereczet, mindenféle arany
eszközöket; a férfiak is, mind a kik aranyból hoztak áldozatot az Úrnak.

És minden ember, kinek a mije vala, hozott kék, bíborpiros, és
karmazsinszínű, és lenfonalat, kecskeszőrt, veresre festett kosbőröket
és borzbőröket.

Minden, a ki ezüstöt vagy rezet vihetett, felhozá azt áldozatul
az Úrnak, és a kiknél sittim-fa találtaték a szolgálat különböző
szükségeire, felhozák azt.

Az asszonyok közűl pedig mind, a kik ahhoz értettek, saját kezeikkel
fonának, és felvivék azt a mit fontak, a kék, és a bíborpiros, és a
karmazsinszínű, és a lenfonalat.

Azok az asszonyok pedig, a kik ahhoz értettek, fonának kecskeszőrt.

A főemberek pedig hozának ónix köveket, foglalni való köveket az efódhoz
és a hósenhez.

Illatozó szert is és olajat, a mécsbe és a kenethez, és fűszereket a
füstöléshez.

Minden férfi és asszony, a kit szíve önként indíta, hogy áldozzon
az egész munkára, melyet az Úr parancsolt Mózes által, hogy véghez
vigyenek: mind önként hoztak ajándékot az Úrnak az Izráel fiai.

És monda Mózes az Izráel fiainak: Ímé az Úr név szerint hívta el
Bésaléelt, a Húr fiának Urinak fiát, a Júda nemzetségéből.

És betöltötte őt Istennek lelkével, bölcseséggel, értelemmel és
tudománynyal minden mesterségben:

Hogy tudjon kigondolni mindent a mit aranyból, ezüstből és rézből kell
csinálni;

És foglalásra való köveket metszeni, és fát faragni; és minden
mesterséges munkát végezni.

Azontúl alkalmatossá tette arra is, hogy tanítson, mind ő, mind Aholiáb
az Akhiszamák fia, a Dán nemzetségből.

Betöltötte őket bölcseség lelkével, hogy tudjanak mindenféle faragó,
és kötő, és hímző munkát készíteni, kék és bíborpiros, karmazsinszínű
és lenfonalból, és takácsmunkát, a kik készítenek ilyenféle munkát és
kigondolnak mesterműveket.

Azért Bésaléel és Aholiáb, és mindazok a bölcs férfiak, kiknek az Úr
bölcseséget és értelmet adott, hogy meg tudják csinálni a szent hajlék
szolgálatához való minden eszközöket: csinálják meg egészen úgy, a mint
az Úr parancsolta.

36. Fejezet

Elhívá azért Mózes Bésaléelt. és Aholiábot, és mindazokat a bölcs
férfiakat, a kiknek elméjébe tudományt adott vala az Úr, és mind a kit
szíve arra indíta, hogy járuljon annak a munkának végrehajtásához.

És átvevék Mózestől mind azt az ajándékot, a mit az Izráel fiai hoztak
vala, a szent hajlék felépítésének szolgálatára. Azontúl is minden
reggel önkéntes ajándékot is hoztak.

Eljövének azért mind azok a bölcsek, kik a szent hajlék minden munkáján
dolgoztak, kiki a maga munkájától, a melyen dolgozott.

és ezt mondák Mózesnek: Többet hord a nép ajándékba, mint a mennyi kell
a munka elkészítésére, a melyet parancsolt az Úr, hogy csináljunk.

Parancsola azért Mózes, és hírré tevék a táborban: Se férfi, se asszony
ezután ne készítsen ajándékot a szent munkára. És megszünék a nép
hordani.

És az egész munka elvégzésére elég volt az adomány, még felesleges is.

És mind a bölcs szívű férfiak, kik munkálkodának, készíték a hajlékot,
tíz kárpittal: sodrott lenből, kék, és bíborpiros és karmazsinszinűből,
Kérubokkal, mestermunkával készítik azokat.

Egy-egy kárpit hossza huszonnyolcz sing, szélessége egy-egy kárpitnak
négy sing vala; egy mértéke vala minden kárpitnak.

És öt kárpitot foglalának egybe, és ismét a más öt kárpitot is
egybefoglalák, egyiket a másikkal.

És csinálának kék hurkokat az első kárpitnak szélére, a mely szélről
vala az egybefoglalásban; hasonlót csinálának a külső kárpit szélére, a
másik egybefoglalásban is.

Az egyik kárpiton ötven hurkot csinálának, és ötven hurkot csinálának
a másik kárpit szélén is, a mely a második egybefoglalásban vala; a
hurkokat egymás ellenébe.

Csinálának ötven arany horgocskát is, és összefoglalák a kárpitokat a
horgocskákkal, egyiket a másikkal, és egygyé lőn a hajlék.

Csinálának kárpitokat kecskeszőrből is, sátornak a hajlékra; tizenegy
kárpitot csinálának ilyent.

Egy kárpit hossza harmincz sing, és egy kárpit szélessége négy sing; egy
mértéke vala a tizenegy kárpitnak.

És egybefoglalák az öt kárpitot külön, és a hat kárpitot külön.

Csinálának ötven hurkot is a kárpit szélére, a mely szélről vala az
egybefoglalásban; ötven hurkot csinálának a kárpit szélére a másik
egybefoglalásban is.

Csinálának ötven rézhorgocskát is a sátor egybefoglalására, hogy egygyé
legyen.

Csinálának takarót is a sátorra, veresre festett kosbőrökből, és azon
felül egy takarót borzbőrökből.

És megcsinálák a deszkákat is a hajlékhoz sittim-fából, felállogatva.

Tíz sing a deszkának hossza, másfél sing pedig egy deszkának szélessége.

Egy deszkának két csapja vala, egyik a másiknak megfelelő így csinálták
a hajlék összes deszkáit.

A deszkákat pedig így rendezék a hajlékhoz: húsz deszkát déli oldalon,
délfelé.

És a húsz deszka alá negyven ezüsttalpat készítének; az egyik deszka alá
két talpat, az ő két csapja szerint, a másik deszka alá is két talpat,
az ő két csapja szerint.

A hajlék másik oldalául, az északi oldalon, szintén húsz deszkát
csinálának.

És negyven ezüsttalpat azok alá, két talpat az egyik deszka alá, a másik
deszka alá is két talpat.

A hajlék napnyugoti oldalául hat deszkát csinálának.

A hajlék szegleteiül pedig a két oldalra, két deszkát csinálának.

És alólról kezdve kettősök valának, felűl pedig egybe valának foglalva
egy karikával; így cselekedének mind a kettővel, a két szegleten.

Nyolcz deszka vala tehát, és azoknak tizenhat ezüsttalpa, két-két talp
egy-egy deszka alatt.

Csinálának reteszrúdakat is sittim-fából, ötöt a hajlék egyik oldalának
deszkáihoz.

És öt reteszrúdat a hajlék másik oldalának deszkáihoz, és öt reteszrúdat
a hajlék nyugoti oldalának deszkáihoz hátulról.

És megcsinálák a középső reteszrúdat is, hogy fusson a deszkák közepén,
végtől-végig.

A deszkákat pedig aranynyal boríták be; a karikáikat aranyból csinálák,
gyűrűk gyanánt a reteszrúdakhoz, és a reteszrúdakat is beboríták
aranynyal.

Megcsinálák a függönyt is, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű, és
sodrott lenből, mestermunkával csinálák azt, Kérubokkal.

És csinálának ahhoz négy oszlopot sittim-fából, és beboríták azokat
aranynyal, horgaik aranyból; és öntének azokhoz négy ezüsttalpat.

És csinálának a sátor nyílására leplet kék, és bíborpiros, és
karmazsinszínű, és sodrott lenből, hímzőmunkával.

És ahhoz öt oszlopot, horgaikkal együtt; és beboríták azoknak fejeit és
átalkötőit aranynyal; öt talpuk pedig rézből vala.

37. Fejezet

És megcsinálá Bésaléel a ládát sittim-fából; harmadfél sing a hossza,
szélessége másfél sing, magassága is másfél sing.

És beborítá azt tiszta aranynyal, mind belől, mind kivül, és csinála reá
arany pártázatot köröskörül.

És önte annak négy arany karikát a négy szegletére; egyik oldalára is
kettőt, másikra is kettőt.

Csinála rúdakat is sittim-fából, és beborítá azokat aranynyal.

És betolá a rúdakat a láda oldalán levő karikákba, hogy a láda
hordozható legyen.

Csinála fedelet is tiszta aranyból; harmadfél sing a hossza, másfél sing
a szélessége.

Csinála két Kérubot is aranyból, vert aranyból csinálá azokat, a fedél
két végére.

Az egyik Kérubot az egyik végére innen, a másik Kérubot a másik végére
onnan; a fedélből veré ki a Kérubokat, a két végére.

A Kérubok pedig kiterjeszték szárnyaikat felfelé, betakarva szárnyaikkal
a fedelet, és arczaik egymással szembe valának; a fedél felé valának a
Kérubok arczai.

Megcsinálá az asztalt is sittim-fából: két sing a hossza, a szélessége
egy sing, magassága másfél sing.

És beborítá azt tiszta arannyal, és csinála reá köröskörül arany
pártázatot.

Csinála egy tenyérnyi széles karájt is köröskörül; és a karjához csinála
arany pártázatot köröskörül.

Azután önte hozzá négy arany karikát, és a karikákat ráilleszté a négy
láb négy szegletére.

A karikák a karáj mellett valának rúdtartókul, hogy az asztalt
hordozhassák.

Megcsinálá a rúdakat is sittim-fából, és azokat beborítá aranynyal, hogy
hordozhassák az asztalt.

Megcsinálá az asztalra való edényeket is: tálait, csészéit, kelyheit és
kancsóit, a melyekkel italáldozatot áldoznak, tiszta aranyból.

Megcsinálá a gyertyatartót is tiszta aranyból, vert aranyból csinálá
a gyertyatartót; szára, ága, csészéi, gombjai és virágai ő magából
valának.

És hat ág jöve ki oldalaiból; egyik oldalról is három gyertyatartó-ág,
másik oldalról is három gyertyatartó-ág.

Három mandolavirágformájú csésze vala az egyik ágon, gombbal és
virággal; így a másik ágon is három mandolavirágformájú csésze vala
gombbal és virággal; így vala mind a hat ágon, a melyek kijövének a
gyertyatartóból.

A gyertyatartón pedig négy mandolavirágformájú csésze vala, gombjaikkal
és virágaikkal.

És gomb vala a két ág alatt ő magából, és gomb vala a két ág alatt ő
magából, és gomb vala a két ág alatt ő magából, a hat ág szerint, a mely
belőle jöve ki.

Gombjaik és ágaik belőle valának; az egész egy vert munka vala, tiszta
aranyból.

És megcsinálá hét mécsét is, és azoknak hamvvevőit és hamutartóit,
tiszta aranyból.

Egy talentom tiszta aranyból csinálá azt meg hozzá tartozó eszközeit is
mind.

Megcsinálá a füstölő oltárt is sittim-fából; hossza egy sing, szélessége
is egy sing, négyszögű magassága pedig két sing; ő magából valának
szarvai.

És beborítá azt tiszta aranynyal, tetejét és oldalait köröskörül, és a
szarvait is; és csinála hozzá arany pártázatot köröskörül.

És két arany karikát csinála hozzá, a pártázata alá, a két oldalán,
mindkét oldalára, hogy legyenek rúdtartókul, hogy azokon hordozhassák
azt.

A rúdakat is sittim-fából csinálá meg, és azokat is beborítá aranynyal.

A szent kenetnek olaját is megcsinálá, és a tiszta fűszerekből való
füstölőt a kenetkészítő mestersége szerint.

38. Fejezet

És megcsinálá azután az egészen égőáldozat oltárát sittim-fából; öt sing
a hossza, öt sing a szélessége; négyszögű és három sing magas.

És csinála hozzá szarvakat is, a négy szegletére; ő magából voltak a
szarvai, és beborítá azt rézzel.

Azután minden edényét is megcsinálá: a fazekakat, a lapátokat, a
medenczéket, a villákat és a szenes serpenyőket; minden edényeit rézből
csinálá.

Csinála az oltárhoz hálóforma rostélyt is rézből, annak párkányzata alá,
alulról a közepéig.

Önte négy karikát is rézrostélynak négy szegletére, rúdtartókul.

A rúdakat sittim-fából csinálá meg, és rézzel borítá be.

És a rúdakat betolá az oltár oldalain lévő karikákba, hogy azokon
hordozhassák azt; deszkákból, üresre csinálá azt.

Megcsinálá a mosdómedenczét is rézből, és annak lábát is rézből, a
szolgálattevő asszonyok tükreiből, a kik a gyülekezet sátorának nyílása
elől szolgáltak.

A pitvart is megcsinálá dél felől; a déli oldalon a pitvar szőnyege száz
singnyi vala sodrott lenből.

Azoknak húsz oszlopa, és húsz talpa rézből vala; az oszlopok horgai, és
azoknak általkötői ezüstből.

Észak felől is száz singnyi. Azoknak húsz oszlopa és húsz talpa rézből;
az oszlopok horgai és általkötői ezüstből valának.

Napnyugot felől pedig ötven sing szőnyeg vala. Azoknak tíz oszlopa és
tíz talpa; az oszlopok horgai és általkötői ezüstből valának.

A napkeleti oldalon is ötven singnyi.

Egy felől tizenöt sing szőnyeg vala; három oszlopa és azoknak három
talpa.

És a másik felől is: a pitvar kapujától jobbra is, balra is tizenöt sing
szőnyeg, és azoknak három oszlopa, három talpa.

A pitvarnak minden szőnyege köröskörül sodrott lenből vala.

Az oszlopok talpai rézből, az oszlopok horgai és általkötői pedig
ezüstből valának, azoknak fejei ezüsttel beborítva. A pitvar oszlopait
is mind ezüst általkötők övezték.

A pitvar kapujának leple hímzőmunka vala, aranyból, kék, és bíborpiros,
és karmazsinszínű, és sodrott lenből; hossza húsz sing volt, magassága
pedig szélességében öt sing, a pitvar szőnyegeinek megfelelőleg.

Azoknak négy oszlopa és négy talpa rézből, horgai ezüstből valának;
fejeiknek borítása, és általkötőik is ezüstből.

A hajléknak és a pitvarnak szegei pedig köröskörűl mind rézből valának.

Ezek a hajléknak, a bizonyság hajlékának részei, a mint megszámláltattak
a Mózes meghagyásából, a Léviták szolgálatára, Ithamár, az Áron pap fiai
által.

Bésaléel a Húr fiának, Urinak fia a Júda nemzetségéből, csinálta mind
azt, a mit az Úr parancsolt vala Mózesnek.

És vele együtt Aholiáb, Akhiszamák fia, Dán nemzetségéből a ki mester
vala a faragásban, a kötő és hímzőmunkában, kék, és bíborpiros, és
karmazsinszínű, és lenfonállal.

Mind az az arany, a mely a munkára, a szenthelynek összes munkáira
feldolgoztaték, ez az áldozati arany: huszonkilencz talentom, és hétszáz
harmincz siklus vala, a szent siklus szerint.

Az ezüst pedig, a gyülekezet megszámlált tagjaitól, száz talentom, és
ezer hétszáz hetvenöt siklus, a szent siklus szerint.

Fejenként egy beka, vagy is fél siklus, a szent siklus szerint,
mindenkitől, a ki átesett a megszámláltatáson, húsz esztendőstől
fölfelé, a kik hatszáz háromezeren és ötszázötvenen valának.

A száz talentom ezüstből megönték a szent helyhez való talpakat, és
a függöny oszlopainak talpait; száz talpat száz talentomból, egy
talentomból egy talpat.

Az ezer hétszáz hetvenöt siklusból csinálák az oszlopok horgait, és
beboríták azoknak fejeit, és általfogák azokat.

Az áldozati réz pedig hetven talentom, és kétezer négyszáz siklus vala.

Abból csinálák a talpakat a gyülekezet sátorának nyílásához, és a réz
oltárt, az ahhoz való réz rostélyt, és az oltérnak minden edényeit.

A pitvar talpait is köröskörül, és a pitvar kapujához való talpakat, meg
a hajlék összes szegeit, és a pitvar összes szegeit köröskörül.

39. Fejezet

A kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű fonálból pedig csinálának
szolgálati ruhákat a szenthelyen való szolgálatra. Áronnak is úgy
készíték a szent ruhákat, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Az efódot csinálák aranyból, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű,
sodrott lenből.

És aranyból vékony lapokat verének, és azokat fonalakká metélék, hogy
feldolgozzák a kék, és a bíborpiros, és a karmazsinszínű, és a lenfonál
közé, mestermunkával.

Csinálának hozzá összekötött vállkötőket: a két végükön kapcsolák össze.

Az átkötő öv is, a mely rajta vala, abból való, ugyanolyan mívű vala,
mint az efód: aranyból, kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű, és
sodrott lenből, a mint az Úr parancsolta Mózesnek.

Megcsinálák azután az ónix köveket is, arany boglárokba foglalva,
kimetszve pecsétmetszés módjára, az Izráel fiainak neveire.

És rátették azokat az efód vállkötőire, az Izráel fiaira való
emlékeztetés kövei gyanánt, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Megcsinálák a hósent is mestermunkával, mint az efódot, aranyból, kék,
és bíborpiros, és karmazsinszínű, és sodrott lenből.

Négyszögű vala a hósen, és kétrétűre készíték azt; egy arasz vala
hossza, egy arasz a szélessége is két rétben.

És négy sor követ foglalának abba, ily sorban: szárdiusz, topáz,
smaragd; az első sor.

A második sor: karbunkulus, zafir és gyémánt.

A A harmadik sor: jáczint, agát és amethiszt.

A negyedik sor: krizolith, ónix és jáspis, a melyek mind arany
boglárokba foglaltattak a magok helyén.

A kövek pedig Izráel fiainak nevei szerint valának, tizenkettő vala az ő
nevök szerint, és pecsét módjára metszve, mindenik a reá való névvel, a
tizenkét nemzetség szerint.

És csinálának a hósenre sodrott mívű fonatékot is tiszta aranyból.

Azután csinálának két arany boglárt, és két arany karikát; és a két
arany karikát rá tevék a hósen két szegletére.

A két arany fonatékot pedig a hósen két szegletén levő két karikába
fűzték.

És a két fonaték másik két végét oda foglalák a két boglárhoz, és azokat
az efód vállkötőihez tűzék, annak előrészére.

Csinálának más két arany karikát is, és oda tevék azokat a hósen két
szegletére, azon a szélén, a mely befelé vala az efód felől.

És csinálának még két arany karikát, és azokat az efód két vállkötőjére
tevék, alól, annak előrésze felől, az összefoglalás mellett, az efód
övén felül.

És a hósent az ő karikáinál fogva odacsatolák az efód karikáihoz, kék
zsinórral, hogy az efódnak öve felett legyen, és el ne váljék a hósen az
efódtól; a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

És megcsinálák az efód palástját takácsmunkával, egészen kék lenből.

És a palást közepén levő nyílás olyan vala, mint a pánczélnak nyílása;
szegése vala a nyílásnak köröskörül, hogy el ne szakadjon.

És a palást alsó peremére csinálának gránátalmákat, kék, és bíborpiros,
és karmazsinszinű, és sodrott fonálból.

Csinálának csengettyűket is tiszta aranyból, és tevék a csengettyűket a
gránátalmák közé, a palást peremére köröskörül a gránátalmák közé.

Csengettyű meg gránátalma, csengettyű meg gránátalma a palást peremén
köröskörül, hogy abban szolgáljanak, a mint az Úr parancsolta vala
Mózesnek.

Megcsinálák a a len köntösöket is takácsmunkával, Áronnak és az ő
fiainak.

A len süveget is a süveg ékességeit is lenből, és a gyolcs lábravalókat
sodrott lenből.

Az övet is sodrott lenből, és kék, és bíborpiros, és karmazsinszínű
fonálból hímzőmunkával, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

A szent koronához való lapot is megcsinálák tiszta aranyból, és felírák
rá a pecsétmetsző módjára: Szentség az Úrnak.

És kötének reá kék zsinort, hogy felkössék azzal a süvegre, a mint az Úr
parancsolta vala Mózesnek.

Így végezteték el a gyülekezet sátora hajlékának egész munkája; és
az Izráel fiai egészen úgy csinálák, a mint az Úr parancsolta vala
Mózesnek, úgy csinálták.

És vivék a hajlékot Mózeshez: a sátort és annak minden eszközét,
horgait, deszkáit, reteszrúdait, oszlopait, és talpait.

A veresre festett kosbőrökből készült takarót is, és a borzbőrökből
készült takarót, és a takarófüggönyt.

A bizonyság ládáját, annak rúdait, és a fedelet.

Az asztalt és annak minden edényét, és a szent kenyeret.

A tiszta gyertyatartót: annak mécseit, a felszereléshez való mécseket s
minden hozzávalót, a világító olajjal együtt.

Az arany oltárt, a kenetnek olaját, a fűszerekből való füstölőt, és a
sátor nyílására való leplet.

A réz oltárt és annak réz rostélyát, rúdait és minden edényeit, a
mosdómedenczét és annak lábát.

A pitvar szőnyegeit, oszlopait, talpait: és a pitvar kapujára való
leplet, annak köteleit, szegeit, és a hajlék szolgálatjára való minden
eszközt a gyülekezet sátoránál.

A szolgálati ruhákat, a szenthelyen való szolgálatra, a szent ruhákat
Áron papnak, és fiainak ruháit a papi tisztre.

A mint parancsolta vala az Úr Mózesnek, egészen úgy csinálának Izráel
fiai minden munkát.

És megtekinte Mózes minden munkát, és ímé elkészítik azt, úgy készíték
el, a mint az Úr parancsolta vala, és megáldá őket Mózes.

40. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Az első hónapban, a hónap első napján, állítsd fel a gyülekezet
sátorának hajlékát.

És tedd oda a bizonyság ládáját, és fedd be a ládát a fedéllel.

Azután vidd be az asztalt, és hozd azt rendbe a reávalókkal. Vidd be a
gyertyatartót is, és gyújtsd meg annak mécseit.

És helyheztesd a füstölő áldozat arany oltárát a bizonyság ládája elé,
tedd fel a leplet a hajlék nyílására.

Azután helyheztesd az egészen égőáldozat oltárát a gyülekezet sátora
hajlékának nyílása elé.

A mosdómedenczét pedig helyheztesd a gyülekezet sátora közé és az oltár
közé, és önts belé vizet.

Azután állítsd fel köröskörül a pitvart, és a pitvar kapujára tedd rá a
leplet.

Azután vedd a kenetnek olaját, és kend meg a hajlékot és mind azt a mi
benne van: így szenteld meg azt, és minden edényét, hogy szent legyen.

Kend meg az egészen égőáldozat oltárát is és annak minden edényét; így
szenteld meg az oltárt, hogy az oltár legyen szentséges.

A mosdómedenczét és lábát is kend meg; így szenteld meg azt.

Azután állítsd Áront és az ő fiait a gyülekezet sátorának nyílásához, és
mosd meg őket vízzel.

És öltöztesd fel Áront a szent ruhákba, és kend fel őt; így szenteld
fel, és legyen papom.

Fiait is állítsd elő és öltöztesd fel őket köntösökbe;

És kend fel őket, a mint az ő atyjokat felkenéd, hogy legyenek papjaim,
és lészen az ő megkenetésök nékik örökös papság, az ő nemzetségökben.

És egészen úgy cselekedék Mózes, a mint az Úr parancsolta néki, úgy
cselekedék.

Lőn azért a második év első hónapjában, a hónap első napján, hogy
felállíták a hajlékot.

Mózes tehát felállítá a hajlékot, és letevé annak talpait, a deszkáit is
felállítá, beilleszté a reteszrúdakat, és felállítá annak oszlopait.

Azután kifeszíté a hajlékra a sátort, és a sátor takaróját is reá teríté
felülről, a mint parancsolta vala az Úr Mózesnek.

És vevé és betevé a bizonyságot is a ládába, a rúdakat pedig ládára
tevé, és a ládára felül helyezteté a fedelet.

Azután bevivé a ládát a hajlékba, és feltevé a takaró függönyt, és
elfedezé a bizonyság ládáját, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Az asztalt is bevivé a gyülekezet sátorába, a hajléknak északi oldalába,
a függönyön kivül.

És rakott arra kenyereket sorban az Úr előtt, a mint az Úr parancsolta
vala Mózesnek.

És a gyertyatartót helyhezteté a gyülekezet sátorába az asztal ellenébe,
a hajléknak déli oldalán.

És meggyújtá a mécseket az Úr előtt, a mint az Úr parancsolta vala
Mózesnek.

Az arany oltárt pedig helyhezteté a gyülekezet sátorába a függöny elébe.

És füstölögtete rajta fűszerekből való füstölőt, a mint az Úr
parancsolta vala Mózesnek.

A hajlék nyílására a leplet is felvoná.

Az egészen égőáldozat oltárát pedig helyhezteté a gyülekezet sátora
hajlékának nyílása elé, és áldozék azon egészen égőáldozattal és
ételáldozattal, a mint parancsolta vala az Úr Mózesnek.

A mosdómedenczét pedig helyhezteté a gyülekezet sátora közé és az oltár
közé, és önte abba vizet a mosdásra.

És megmosák abból Mózes és Áron és az ő fiai kezeiket és lábaikat.

Mikor a gyülekezet sátorába menének, és mikor az oltárhoz járulának,
megmosdának, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Azután felállítá a pitvart a hajlék és az oltár körül, és a pitvar
kapujára feltevé a leplet. Így végezé el Mózes a munkát.

És a felhő befedezé a gyülekezet sátorát, és az Úrnak dicsősége betölté
a hajlékot.

És Mózes nem mehete be a gyülekezet sátorába, mert a felhő rajta
nyugovék, és az Úrnak dicsősége tölté be a hajlékot.

És mikor a felhő felszáll vala a hajlékról, az Izráel fiai elindulának;
így lőn egész utazásuk alatt.

Ha pedig a felhő nem szálla fel, ők sem indulának el, míg csak fel nem
szálla.

Mert az Úrnak felhője vala a hajlékon nappal, éjjel pedig tűz vala azon,
az Izráel egész háznépének láttára, egész utazásuk alatt.

MÓZES HARMADIK KÖNYVE A LÉVITÁK EGYHÁZI SZOLGÁLATÁRÓL

1. Fejezet

Szólítá Mózest és beszéle vele az Úr a gyülekezet sátorából, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Ha valaki közületek áldozni
akar az Úrnak: barmokból, tulok- és juhfélékből áldozzatok.

Ha tulokféléből áldozik egészen égőáldozattal: hímmel és éppel áldozzék.
A gyülekezet sátorának ajtajához vigye azt, hogy kedvessé legyen az Úr
előtt.

És tegye kezét az égőáldozat fejére, hogy kedves legyen ő érette, hogy
engesztelést szerezzen az ő számára.

És ölje meg a tulkot az Úr előtt, az Áron fiai pedig, a papok, vigyék
köröskörűl az oltárra, a mely a gyülekezet sátorának nyílásánál van.

Azután vonja le az égőáldozat bőrét, azt pedig vagdalja el tagjaira.

És az Áron pap fiai gerjeszszenek tüzet az oltáron, és rakjanak fát a
tűzre.

Azután rakják az Áron fiai, a papok, a tagokat: a fejet és a kövérjét a
fára, a mely az oltáron lévő tűzön van.

A belét pedig és lábszárait mossa meg vízben, és füstölögtesse el a
pap az egészet az oltáron egészen égőáldozatul. Ez a tűzáldozat kedves
illatú az Úrnak.

Ha pedig a juhfélékből: bárányokból vagy kecskékből akar valaki áldozni
égőáldozatul, hímmel és éppel áldozzék.

És ölje meg azt az oltár északi oldalánál az Úr előtt, az Áron fiai
pedig, a papok, hintsék annak vérét az oltárra köröskörül.

Azután vagdalja el azt tagjaira, a fejével és kövérjével együtt, a pap
pedig rakja azokat a fára, a mely az oltáron lévő tűzön van.

A belet és a lábszárakat mossa meg vízben, a pap pedig áldozza meg az
egészet és füstölögtesse el az oltáron égőáldozatul. Ez a tűzáldozat
kedves illatú az Úrnak.

Ha pedig madárféléből akar áldozni égőáldozatul az Úrnak, gerliczékből
vagy galambfiakból áldozzék.

És vigye azt a pap az oltárhoz, és tekerje ki annak a fejét, és
füstölögtesse el az oltáron, a vérét pedig bocsássa ki az oltár falára.

A begyét pedig rútságával egyben vegye ki, és vesse azt az oltár keleti
oldalára, a hamu helyére.

És hasítsa meg azt a szárnyain, de el ne szakaszsza egymástól, és
füstölögtesse el azt a pap az oltáron a fán, a mely a tűzőn van,
égőáldozatul. Tűzáldozat ez, kedves illatú az Úrnak.

2. Fejezet

Mikor valaki ételáldozatot akar áldozni az Úrnak, lisztlángból áldozzék,
és öntsön arra olajat, és temjént is tegyen arra.

És vigye azt az Áron fiaihoz, a papokhoz, és vegyen ki abból egy tele
marokkal; annak lisztlángjából és olajából, az egész temjénével együtt,
és füstölögtesse el a pap az oltáron annak emlékeztető részéül. Ez a
tűzáldozat kedves illatú az Úrnak.

A mi pedig megmarad az ételáldozatból, Ároné és az ő fiaié legyen;
szentséges áldozat ez az Úrnak tűzáldozatai között.

Hogyha pedig ételáldozatot kemenczében sültből akar áldozni valaki
lisztlángból, olajjal elegyített kovásztalan lepényei, vagy olajjal
megkent kovásztalan pogácsái legyenek.

Ha pedig a te áldozatod serpenyőben sült ételáldozat, olajjal elegyített
kovásztalan lisztlángból legyen.

Darabold azt el, és önts reá olajat, ételáldozat ez.

Ha pedig a te ételáldozatod rostélyon sült, lisztlángból, olajjal
készíttessék.

És vidd el az ételáldozatot, a mi ezekből készült, az Úrnak, és azt a
papnak bemutatván, az vigye azt el az oltárhoz.

És vegyen a pap az ételáldozatból emlékeztető részt, és füstölögtesse el
az oltáron; tűzáldozat ez, kedves illatú az Úrnak.

A mi pedig megmarad az ételáldozatból, Ároné és az ő fiaié legyen;
szentséges áldozat ez az Úrnak tűzáldozatai között.

Semmi ételáldozat, a mit az Úrnak áldoztok, kovászszal ne készüljön;
mert kovászból és mézből semmit se füstölögtethettek az Úrnak a
tűzáldozatok között.

Zsengeáldozatul felvihetitek azokat az Úrnak, de az oltárra nem
juthatnak fel kedves illatul.

Minden te ételáldozatodat pedig sózd meg sóval, és a te ételáldozatodból
soha el ne maradjon a te Istened szövetségének sója; minden te
áldozatodhoz sót adj.

Ha zsengékből való ételáldozatot áldozol az Úrnak, tűznél pergelt
kalászból, és zsenge gabona-darából áldozzad a te zsengéidnek áldozatát.

Adj hozzá olajat, és tégy reá tömjént; ételáldozat ez.

A pap pedig füstölögtesse el annak emlékeztető részét a darából és
olajból, az egész tömjénnel együtt. Tűzáldozat ez az Úrnak.

3. Fejezet

Hogyha hálaáldozattal áldozik valaki, ha tulokféléből, akár hímmel, akár
nősténynyel áldozik: ép barmot vigyen az Úr elé.

És tegye a kezét az ő áldozatjának fejére, és ölje meg azt a gyülekezet
sátorának nyílásánál, és Áron fiai, a papok, öntsék a vért köröskörül az
oltárra.

Azután vigyen a hálaáldozatból tűzáldozatot az Úrnak: a kövérjét, a mely
a belet takarja, és mindazt a kövérjét, a mely a belek között van.

A két vesét is, és a rajtuk lévő kövérséget, a mely a véknyaknál van, és
a májon lévő hártyát a vesékkel együtt vegye el.

És füstölögtessék el azt Áron fiai az oltáron az égőáldozattal együtt a
tűzön lévő fán: tűzáldozat ez, kedves illatú az Úrnak.

Hogyha pedig valaki juhféléből áldozik hálaáldozatot az Úrnak, akár hím,
akár nőstény legyen az, épekkel áldozzék.

Ha bárányt visz ő az ő áldozatául, vigye azt az Úr elébe.

És tegye a kezét az ő áldozatjának fejére, azután ölje meg azt a
gyülekezet sátora előtt, és az Áron fiai öntsék a vérét az oltárra
köröskörül.

Azután áldozzék az Úrnak e hálaáldozatból tűzáldozatot: a kövérjét, a
farkát egészen, a melyet a hátagerézdi végénél vágjon el, és a belét
takaró kövérjét, és minden kövérjét, a mely a belek közt van.

És a két vesét is, és a rajtuk lévő kövérséget, a mely a véknyaknál van,
és a májon lévő hártyát a vesékkel együtt vegye el.

És füstölögtesse el azt a pap az oltáron: tűzáldozati eledel ez az
Úrnak.

Hogyha kecskével áldozik valaki, azt is az Úr elé vigye.

És tegye kezét annak fejére, és ölje meg azt a gyülekezetnek sátora
előtt, és öntsék Áron fiai annak vérét az oltárra körül.

És áldozzék abból tűzáldozatot az Úrnak: a kövérjét, a mely betakarja a
belet, és mindazt a kövérjét, a mely a belek között van.

A két vesét is, és a rajtuk lévő kövérséget, a mely a véknyaknál van, és
a májon lévő hártyát a vesékkel együtt vegye el.

És füstölögtesse el azokat a pap az oltáron tűzáldozati eledelül, kedves
illatul. A kövérje mind az Úré legyen.

Örökkévaló rendtartás legyen a ti nemzetségeiteknél minden ti
lakhelyeteken: semmi kövért és semmi vért meg ne egyetek!

4. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj az Izráel fiainak, mondván: Ha valaki tévedésből vétkezik az Úrnak
valamely parancsolata ellen, úgy a mint nem kellene cselekednie, és a
parancsolatok közül valamelyiknek ellene cselekszik:

Ha a felkent pap vétkezik, a népnek romlására: hozzon az ő bűnéért, a
melyet elkövetett, egy tulkot, fiatal ép marhát az Úrnak bűnáldozatul.

És vigye a tulkot a gyülekezet sátorának nyílásához, az Úr elé, és tegye
a kezét a tuloknak fejére, és a tulkot ölje meg az Úr előtt.

És vegyen a felkent pap a tuloknak véréből, és vigye azt a gyülekezet
sátrába.

És mártsa be a pap az ő újját a vérbe, és hintsen a vérből hétszer az Úr
előtt a szent hajléknak függönye felé.

És tegyen a pap a vérből az Úr előtt a fűszerekből való füstölő oltár
szarvaira, a mely ott van a gyülekezet sátorában; a tulok vérét pedig
mind öntse az egészen égőáldozat oltárának aljára, a mely a gyülekezet
sátorának nyílásánál van.

Azután a tuloknak, a mely bűnáldozatra való, minden kövérjét szedje ki
belőle: azt a kövérjét, amely betakarja a belet, és mindazt a kövérjét,
a mi a belek között van.

A két vesét is, és a rajtuk lévő kövérséget, a mely a véknyaknál van, és
a májon lévő hártyát a vesékkel együtt vegye el,

A miképen kiszedik a hálaáldozatra való tulokból; és füstölögtesse el
azokat a pap az égőáldozatnak oltárán.

A tuloknak pedig bőrét és minden húsát, fejével és lábszáraival együtt,
bélit és ganéját,

És mind az egész tulkot vigye ki a táboron kivül tiszta helyre, a hová a
hamut öntik: és égesse el azt a fán, tűzben; ott égessék meg, a hová a
hamut öntik.

Hogyha pedig az Izráel fiainak egész közönsége megtéved, és a gyülekezet
előtt rejtve marad e dolog; és valami olyat cselekesznek az Úrnak
valamelyik parancsolatja ellen, a mit nem kellett volna cselekedni, és
bűnösökké lesznek:

Mikor kitudódik a bűn, a melyet elkövettek: akkor áldozzék a gyülekezet
egy tulkot, fiatal marhát a bűnért, és vigye azt a gyülekezetnek sátora
elé.

És a gyülekezet vénei tegyék kezeiket a tuloknak fejére az Úr előtt, és
ölje meg a tulkot a pap az Úr előtt.

Azután vigyen be a felkent pap a tulok véréből a gyülekezet sátorába.

És mártsa be a pap az ő újját a vérbe, és hintsen abból hétszer az Úr
előtt a függöny felé.

És tegyen a vérből az oltár szarvaira is, a mely az Úr előtt, a
gyülekezet sátorában van; a vért pedig mind öntse az egészen égőáldozat
oltárának aljára, a mely a gyülekezet sátorának nyílása előtt van.

Minden kövérjét pedig szedje ki belőle, és füstölögtesse el az oltáron.

És úgy cselekedjék azzal a tulokkal, mint a bűnért való tulokkal
cselekvék, úgy cselekedjék vele, és engesztelést szerez számukra a pap,
és megbocsáttatik nékik.

És vigye ki a tulkot a táboron kivül, és égesse el azt, miképen elégette
az első tulkot. A gyülekezet bűnéért való áldozat ez.

Ha fejedelem vétkezik, és cselekeszik valamit az Úrnak, az ő Istenének
parancsolata ellen, a mit nem kellett volna cselekedni, és bűnössé lesz
tévedésből:

Ha tudtára esik néki a bűne, a melyet elkövetett, akkor vigyen áldozatul
egy ép kecskebakot,

És tegye kezét a baknak fejére, és ölje meg azt azon a helyen, a hol
megölik az egész égőáldozatot, az Úr előtt; bűnért való áldozat ez.

És vegyen a pap bűnért való áldozatnak véréből az ő újjával, és tegyen
az égőáldozat oltárának szarvaira; a vérét pedig öntse az égőáldozatok
oltárának aljára.

A kövérjét pedig mind füstölögtesse el az oltáron, mint a hálaáldozatnak
kövérjét. Így szerezzen néki a pap engesztelést az ő bűnéért, és
megbocsáttatik néki.

Ha pedig a föld népe közül vétkezik valaki tévedésből, mivelhogy az
Úrnak valamelyik parancsolatja ellen olyat cselekeszik, a mit nem
kellett volna cselekedni, és bűnössé lesz;

Ha tudtára esik néki az ő bűne, a melyet elkövetett; vigyen áldozatul az
ő bűnéért, a melyet elkövetett, egy ép nőstény kecskét.

És tegye a kezét a bűnért való áldozat fejére, és ölje meg a bűnért való
áldozatot az egészen égőáldozat helyén.

És vegyen a pap annak véréből az újjával, és tegyen az égőáldozat
oltárának szarvaira, a vérét pedig mind öntse az oltárnak aljára.

Azután vegye el minden kövérjét, a mint elveszik a hálaáldozatnak
kövérjét: és füstölögtesse el a pap az oltáron, kedves illatul az Úrnak.
Ekképen szerezzen néki engesztelést a pap, és megbocsáttatik annak.

Ha pedig bárányt visz az ő bűnért való áldozatául, nőstényt és épet
vigyen.

És tegye a kezét annak a bűnért való áldozatnak fejére, és ölje meg
azt bűnért való áldozatul azon a helyen, a hol megölik az egészen
égőáldozatot.

És vegyen a pap a bűnért való áldozat véréből az újjával, és tegyen az
égőáldozat oltárának szarvaira; a vért pedig mind öntse az oltárnak
aljára.

Azután vegye el minden kövérjét, a mint elveszik a hálaáldozatra való
báránynak kövérjét, és füstölögtesse el azokat a pap az oltáron az Úrnak
tűzáldozataival. Ekképen szerezzen néki engesztelést a pap az ő bűnéért,
a melyet elkövetett, és megbocsáttatik néki.

5. Fejezet

Ha azzal vétkezik valaki, hogy hallotta a káromló beszédet, és bizonyság
lehetne, hogy látta, vagy tudja: ha meg nem jelenti azt, de hordozza az
ő vétségének terhét;

Vagy ha valaki illet akármely tisztátalan dolgot, akár tisztátalan
vadnak, akár tisztátalan baromnak, akár tisztátalan féregnek holttestét,
és nem tud arról, hogy tisztátalanná lesz és vétkezik;

Vagy ha illeti az ember tisztátalanságát, akármi tisztátalanságát, a
mely tisztátalanná tesz, és nem tudta azt, hanem azután értette meg,
hogy vétkezett;

Vagy ha valaki hitetlenkedve tesz esküt az ő ajkaival rosszra vagy jóra,
vagy akármi az, a mire hirtelenkedve esküszik az ember, ha nem tudott
arról, de azután megértette, hogy azok közül valamelyikben vétkezett:

Akkor, mivelhogy vétkezett ezek közül valamelyikben, vallja meg, hogy mi
az, a miben bűnössé lett;

És vigyen az ő vétkéért az Úrnak, az ő bűnéért, a melyet elkövetett, egy
nőstény bárányt vagy kecskét a nyájból, bűnért való áldozatul. Ekképen
szerezzen néki engesztelést a pap az ő bűnéért.

Ha pedig nincsen egy bárányhoz való módja: vigyen az ő vétkéért való
áldozatra két gerliczét vagy két galambfiat az Úrnak, az egyiket a
bűnért való áldozatul, a másikat egészen égőáldozatul.

És vigye azokat a paphoz; az pedig áldozza meg először azt, a mely
bűnért való áldozat, és tekerje ki annak fejét nyakcsigájánál, úgy, hogy
el ne szakaszsza.

És hintsen a bűnért való áldozat véréből az oltár oldalára, a többi vért
pedig nyomják ki az oltár aljára; bűnért való áldozat ez.

A másikat készítse el egészen égőáldozatul, úgy, a mint szokás; ekképen
szerez néki engesztelést a pap az ő bűnéért, a melyet elkövetett, és
megbocsáttatik néki.

Ha pedig nincs módja két gerliczéhez vagy két galambfihoz sem: vigyen
áldozatul az, a ki vétkezett, egy efa lánglisztnek tizedrészét bűnért
való áldozatul; ne tegyen ahhoz olajat, és ne adjon ahhoz tömjént, mert
bűnért való áldozat ez.

És vigye azt a paphoz, és markolja ki abból a pap teli marokkal
az emlékeztető részét, és füstölögtesse el az oltáron az Úrnak
tűzáldozataival. Bűnért való áldozat az.

Így szerezzen néki engesztelést a pap az ő bűnéért, a melyet elkövetett
valamivel ama bűnök közül, és megbocsáttatik néki. És legyen a papé,
mint az ételáldozat.

Azután szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Ha valaki hűtlenséget követ el, és tévedésből vétkesen elvesz az Úrnak
szentelt dolgokból: vigyen az ő vétkéért való áldozatot az Úrnak, egy ép
kost a nyájból, a mint te becsülöd, ezüst siklusokban, a szent siklus
szerint, vétekért való áldozatul.

És a mit vétkesen elvett a szent dologból, azt fizesse meg, és tegye
hozzá az ötödrészét, és adja azt a papnak. Így szerez néki engesztelést
a pap a vétekért való áldozat kosával, és megbocsáttatik néki.

Hogyha vétkezik valaki, és cselekszik valamit az Úrnak valamely
parancsolata ellen, a mit nem kell cselekedni, ha nem tudta is: vétkessé
lesz, és hordozza az ő vétségének terhét;

Vigyen azért a nyájból egy ép kost a paphoz, a te becslésed szerint,
bűnért való áldozatul, és szerezzen néki engesztelést a pap az ő
tévedéséért, a melylyel tudatlanságból tévedett, és megbocsáttatik néki.

Bűnért való áldozat ez, mivelhogy bűnt követett el az Úr ellen.

6. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Mikor vétkezik valaki, és hűtlenséget követ el az Úr ellen, tudniillik
eltagadja felebarátjának reábízott vagy kezébe adott holmiját, vagy
megrabolja vagy zsarolja felebarátját;

Vagy ha elveszett holmit talált, és eltagadja, vagy valami miatt hamisan
esküszik, akármi is az, a mit az ember úgy cselekszik, hogy vétkezik
vele:

Mivelhogy azért bűnössé lett és vétkezett, térítse vissza az
elrablottat, a mit rabolt, vagy a zsaroltat, a mit zsarolt, vagy a reá
bízottat, a mi reá bízatott, vagy az elveszettet, a mit megtalált;

Vagy akármi legyen, a mire hamisan esküdött, fizesse meg azt teljes
értéke szerint, és hozzátoldva az ötödrészét, adja azt annak, a kié
volt, bűnbevallásának napján.

Az ő bűnéért pedig vigyen az Úrnak a nyájból egy ép kost a paphoz, a te
becslésed szerint, bűnért való áldozatul.

Így szerezzen néki engesztelést a pap az Úr előtt, és megbocsáttatik
néki mindaz, a mit cselekedett, és a miben vétkezett.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Parancsolj Áronnak és az ő fiainak, mondván: Ez az egészen égőáldozat
törvénye: Legyen az egészen égőáldozat az oltáron levő tüzelőhelyen
egész éjszaka, mind reggelig, és az oltárnak tüze égve maradjon azon.

A pap öltse fel az ő gyolcs ruháját, és a gyolcs lábravalót is öltse fel
az ő testére, és szedje el a hamut, a mivé égette a tűz az égőáldozatot
az oltáron, és töltse azt az oltár mellé.

Azután vesse le azt a ruháját, és öltözzék más ruhába, és vigye ki a
hamut a táboron kivül, tiszta helyre.

Az oltáron lévő tűz pedig égve maradjon azon, el ne aludjék, hanem
égessen fát rajta a pap minden reggel, és rakja reá az egészen
égőáldozatot, és azon füstölögtesse el a hálaáldozat kövérjét is.

A tűz szüntelen égve maradjon az oltáron, és el ne aludjék.

Ez pedig az ételáldozatnak törvénye: az Áron fiai áldozzák azt az Úr
előtt az oltáron.

És vegyen valaki közülök az ételáldozat lisztlángjából egy marokkal és
annak olajából is, a tömjént pedig, a mely az ételáldozathoz való, mind;
és égesse el az oltáron; annak emlékeztető része kedves illat az Úr
előtt.

A mi pedig megmarad belőle, egyék meg Áron és az ő fiai, kovásztalanul
egyék meg szenthelyen, a gyülekezet sátorának pitvarában egyék meg azt.

Ne süssék azt kovászszal, mert nékik adtam azt, részökül az én
tűzáldozataimból; igen szentséges az, mint a bűnért és vétekért való
áldozat.

Az Áron fiai közül minden férfiú egye azt. Örökkévaló rendtartás legyen
ez a ti nemzetségeiteknél az Úrnak tűzáldozatai felől. Valaki illeti
azokat, szent legyem.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Ez Áronnak és az ő fiainak áldozatjok, a melyet az Úrnak áldozzanak,
mikor felkenik őket: Egy efa lisztlángnak tizedrésze mindenkor
ételáldozatul, fele reggel, fele pedig estve.

Serpenyőben készíttessék, olajjal összegyúrva vidd el azt, az
ételáldozati süteményeket darabokban áldozd az Úrnak kedves illatul.

A mely pap az ő helyébe kenetik fel az ő fiai közül, az mívelje ezt.
Örökkévaló rendtartás ez, az Úrnak mindenestől füstölögtessék el.

Mert a pap minden ételáldozatának mindenestől meg kell égettetni, nem
kell abból semmit megenni.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak és az ő fiainak, mondván: Ez a bűnért való áldozat
törvénye: a mely helyen meg szokták ölni az egészen égőáldozatot, azon
a helyen öljék meg a bűnért való áldozatot az Úr előtt; igen szentséges
az.

A mely pap megáldozza azt a bűnért, az egye meg azt, szent helyen egye
meg, a gyülekezet sátorának pitvarában.

Valami annak a húsát érinti, szent legyen, és ha annak véréből valami a
ruhájára esik valakinek, azt, a mire a vér esett, mosd meg szenthelyen.

És a cserépedényt, a melyben azt főzték, törjék el; hogyha pedig
érczfazékban főzték, súrolják meg, és mossák meg vízzel.

A papok között minden férfiú eheti azt; igen szentséges az.

Valamely bűnért való áldozat véréből bevisznek a gyülekezet sátorába, a
szenthelyen való engesztelés végett, az meg nem ehető tűzzel égettessék
meg.

7. Fejezet

Ez pedig a vétekért való áldozatnak törvénye; igen szentséges az.

A mely helyen megölik az egészen égőáldozatot, ott öljék meg a vétekért
való áldozatot is, és a vérét hintsék az oltárra köröskörül.

A kövérjét pedig áldozzák meg mind, a farkát is, és a mely kövér a belet
takarja.

A két veséjét és a rajtuk lévő kövérséget, a mely a véknyaknál van,
úgyszintén a májon lévő hártyát a vesékkel együtt szedje ki.

És füstölögtesse el azokat a pap az oltáron tűzáldozatul az Úrnak.
Vétekért való áldozat ez.

A papok között minden férfiú eheti azt, szenthelyen egyék meg; igen
szentséges az.

A milyen a bűnért való áldozat, olyan a vétekért való áldozat is, egy
törvényök van nékik. Azé a papé az, a ki engesztelést szerez vele.

Ha a pap egészen égőáldozatot áldoz valakiért, az égőáldozat bőre, a
melyet megáldoz, azé a papé legyen.

Minden ételáldozat is, a melyet kemenczében sütnek és minden, a mit
rostélyon vagy serpenyőben készítenek, a papé legyen, a ki azt áldozta.

Az olajjal elegyített és száraz ételáldozat is mind az Áron fiaié legyen
közösen, egyiké úgy, mint a másiké.

Ez pedig a hálaáldozat törvénye, a melyet áldoznak az Úrnak.

Ha dicsőítésül áldozza azt valaki, a dicsőítés áldozatjával együtt
áldozzék olajjal elegyített kovásztalan lepényeket, és olajjal megkent
kovásztalan pogácsákat, és lisztlángból gyúrt, olajjal elegyített
lepényeket.

A lepényeken kivül kovászos kenyeret is vigyen áldozatául, dicsőítő
hálaáldozatjával együtt.

És mindezekből az áldozatokból áldozzék egyet-egyet az Úrnak felmutatott
áldozatul; és legyen azé a papé, a ki a hálaáldozatnak vérét elhinti.

És az ő dicsőítő hálaáldozatjának húsát, az ő áldozásának napján egyék
meg; ne hagyjon abból reggelig.

Hogyha fogadásból vagy szabadakaratból áldozza valaki az ő áldozatát,
a mely napon áldozza azt, azon a napon egyék meg az ő áldozatát; a mi
pedig megmarad abból, másnap egyék meg.

A mi pedig annak az áldozatnak húsából tovább is megmarad, harmadnapon
tűzzel égettessék meg.

Mert ha az ő hálaadó áldozatának húsából harmadnapon eszik valaki, nem
lesz az kedves; a ki áldozta azt, annak nem számíttatik az ő javára, sőt
útálatos lesz; és valaki eszik abból, hordozza az ő vétségének terhét.

Azt a húst pedig, a mely valami tisztátalanhoz ér, meg ne egyék, hanem
tűzzel égessék meg. A mi különben a húst illeti, mindenki ehetik húst, a
ki tiszta;

De az, a ki eszik a békeáldozatnak húsából, a mely az Úré, noha az ő
tisztátalansága rajta van, az ilyen ember gyomláltassék ki az ő népe
közül.

Ha valaki akármi tisztátalanhoz ér, tisztátalan emberhez, vagy
tisztátalan baromhoz, vagy akármihez, a mi tisztátalan útálatosság, és
eszik a hálaadó áldozatnak húsából, a mely az Úré, gyomláltassék ki az
az ember az ő népe közül.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj az Izráel fiainak, mondván: Az ökörnek, a báránynak és a kecskének
semmi kövérjét meg ne egyétek.

A hullott állatnak kövérje, és a vadtól megszaggatottnak kövérje, akármi
munkához felhasználható, de enni meg ne egyétek!

Mert akárki egyék is az aféle állatoknak kövérjéből, a melyekből
tűzáldozatot visznek az Úrnak, az az ember a ki ilyet eszik,
gyomláltassék ki az ő népe közül.

És semmi vért se egyetek meg bármely lakhelyeteken: se madárnak, se
baromnak vérét.

Valaki megeszik valami féle vért, az az ember gyomláltassék ki az ő népe
közül.

Szóla ismét az Úr Mózesnek és monda:

Szólj az Izráel fiainak, mondván: A ki hálaáldozattal áldozik az Úrnak,
maga vigye az Úrnak az ő áldozatát az ő hálaáldozatából.

A maga keze vigye az Úrnak tűzáldozatát: a kövérjét a szegyével együtt
vigye el, a szegyét azért, hogy meglóbálják azt az Úr előtt.

A pap pedig füstölögtesse el azt a kövért az oltáron, a szegye pedig
legyen Ároné és az ő fiaié.

A jobblapoczkát is a papnak adjátok a hálaadó áldozatból, hogy azt
felmutassa.

A ki Áron fiai közül a hálaáldozat vérét és kövérjét megáldozza, a
jobblapoczka annak része legyen.

Mert a meglóbált szegyet és a felmutatott lapoczkát elveszem Izráel
fiaitól az ő hálaadó áldozataikból, és adom azokat Áron papnak és az ő
fiainak, örökre kiszabott részül, az Izráel fiaitól.

Ez az Áron felkenetési része, és az ő fiainak felkenetési része az Úrnak
tűzáldozataiból, a naptól fogva, a melyen előállítá őket, hogy papi
szolgálatot tegyenek az Úrnak;

A melyet parancsolt az Úr, hogy adják nékik az Izráel fiai, a mely napon
felkente őket, örökre kiszabott részül az ő nemzetségökben.

Ez az egészen égőáldozatnak, az ételáldozatnak, a bűnért és a vétekért
való áldozatnak, a felavatási áldozatnak és a hálaáldozatnak törvénye,

A melyet parancsolt az Úr Mózesnek a Sinai hegyen, a mely napon
parancsolta az Izráel fiainak a Sinai pusztában, hogy áldozzanak az
Úrnak.

8. Fejezet

Szóla továbbá az Úr Mózesnek, mondván:

Vegyed Áront és az ő fiait is vele, és az öltözeteket, a kenetnek
olaját, és bűnért való áldozati tulkot, két kost és egy kosár
kovásztalan kenyeret.

És az egész gyülekezetet gyűjtsd egybe a gyülekezet sátorának
nyílásához.

És a képen cselekedék Mózes, a mint az Úr parancsolta vala néki, és
egybe gyűle a gyülekezet a gyülekezet sátorának nyílásához.

Akkor monda Mózes a gyülekezetnek: Ez a dolog, a mit az Úr parancsolt
cselekedni.

És előállatá Mózes Áront és az ő fiait, és megmosá őket vízzel.

És reá adá Áronra a köntöst, és felövezé őt az övvel, és reáveté a
palástot, az efódot is reáadá, és felövezé az efód övével, és megerősíté
azt rajta.

És feltevé arra a hósent, és betevé a hósenbe az Urimot és a Thummimot.

Azután feltevé fejére a süveget, és elől odatevé a süvegre az arany
lapot, a szent koronát, a mint parancsolta vala az Úr Mózesnek.

Vevé Mózes a kenetnek olaját is, és megkené a hajlékot minden
bennevalóval egybe, és felszentelé azokat.

És hinte abból az oltárra is hétszer, és felkené az oltárt és annak
minden edényét, a mosdómedenczét is a lábával együtt, hogy azokat
megszentelje.

Az Áron fejére is tölte a kenetnek olajából, és megkené őt, hogy
felszentelje őt.

És előállatá Mózes az Áron fiait is, és felöltözteté azokat is az ő
köntöseikbe, és felövezé őket övvel, felköté nékik a süvegeket is, a
mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Azután előhoza egy tulkot a bűnért való áldozatra, és Áron az ő fiaival
egybe a bűnért való áldozat tulkának fejére tevé az ő kezét.

És miután megölték azt, vőn Mózes annak véréből, és tőn az újjával az
oltárnak szarvaira köröskörül, és megtisztítá az oltárt, a többi vért
pedig önté az oltárnak aljára; és felszentelte azt, hogy engesztelést
szerezzen rajta.

Azután vevé mindazt a kövérséget, a mely annak a bélin vala, és a máj
hártyáját, és a két veséjét és azoknak kövérségét, és elfüstölögteté
Mózes azokat az oltáron.

A tulkot pedig, azaz annak bőrét, húsát és ganéját megégeté tűzzel a
táboron kivül, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Azután előállatá az égőáldozatra való kost, és Áron és az ő fiai rátevék
kezeiket a kos fejére.

És megölék azt; Mózes pedig elhinté a vért az oltárra köröskörül.

És a kost tagjaira vagdalák, és Mózes elfüstölögteté annak a fejét, a
tagjait és a kövérjét.

A beleket pedig és a lábszárakat megmosta vízben, és elfüstölögteté
Mózes az egész kost az oltáron. Kedves illatú égőáldozat ez, tűzáldozat
ez az Úrnak, a mint megparancsolta vala az Úr Mózesnek.

Azután előállatá a másik kost, és rátevék Áron és az ő fiai kezeiket a
kos fejére.

És megölék azt; Mózes pedig vőn annak véréből, és tőn abból az Áron
jobb fülének czimpáján, és jobb kezének hüvelykére és jobb lábának
hüvelykére.

Előállatá az Áron fiait is, és tőn Mózes a vérből azok jobb fülének
czimpájára, és jobb kezöknek hüvelykére és jobb láboknak hüvelykére;
azután oda tölté Mózes a vért az oltárra köröskörül.

És vevé a kövérjét és a farkát és mindazt a kövérjét, a mely a bélen
van, továbbá a máj hártyáját, és a két vesét azoknak kövérjével egybe,
és a jobb lapoczkát;

És a kovásztalan kenyerek kosarából, a mely az Úr előtt vala, vőn egy
kovásztalan lepényt, egy olajos kalácsot, és egy pogácsát, és raká
azokat a kövérségekre és a jobb lapoczkára;

És tevé mindezeket az Áron kezeire és az ő fiainak kezeire, és
meglóbáltatá azokat az Úr előtt.

Azután elvevé azokat Mózes az ő kezeikből, és elfüstölögteté az oltáron
az egészen égőáldozattal egybe. Felavatási áldozatok ezek, kedves illatú
tűzáldozat ez az Úrnak.

Elvevé pedig Mózes a szegyet és meglóbálá azt az Úr előtt; a felavatási
kosból a Mózes része lőn ez, a mint megparancsolta az Úr Mózesnek.

Azután vőn Mózes a kenetnek olajából és a vérből, a mely az oltáron
vala, és meghinté Áront és az ő ruháit, az ő fiait és az ő fiainak
ruháit ő vele együtt, és megszentelé Áront és az ő ruháit, és az ő fiait
és az ő fiainak ruháit ő vele együtt.

És monda Mózes Áronnak és az ő fiainak: Főzzétek meg a húst a gyülekezet
sátorának nyílásánál, és ott egyétek meg azt és a kenyeret, a mely a
felavatási áldozat kosarában van, a miképen megparancsoltam, mondván:
Áron és az ő fiai egyék meg azt.

A mi pedig megmarad a húsból és kenyérből, tűzzel égessétek meg.

De a gyülekezet sátorának nyílásán ki ne menjetek hét napig, addig a
napig, a melyen betelnek a ti felavatástoknak napjai, mert hét nap avat
fel benneteket az Úr.

A miképen e napon cselekedett, úgy parancsolta az Úr hogy cselekedjünk,
hogy néktek engesztelést szerezzünk.

A gyülekezet sátorának nyílásánál maradjatok éjjel és nappal hét napig,
és tartsátok meg, a mit megtartani rendelt az Úr, hogy meg ne haljatok;
mert így parancsolta vala nékem.

Áron azért és az ő fiai mind akképen cselekedének, a mint megparancsolta
vala nékik az Úr Mózes által.

9. Fejezet

És lőn a nyolczadik napon, hogy szólítá Mózes Áront és az ő fiait, és
Izráelnek véneit.

És monda Áronnak: Végy egy borjút, fiatal bikát bűnért való áldozatul,
és egy kost egészen égőáldozatul, épek legyenek, és vidd az Úr elé.

Szólj Izráel fiainak is mondván: Vegyetek egy kecskebakot bűnért való
áldozatul, és egy esztendős borjút és bárányt, épek legyenek, egészen
égőáldozatul.

És egy ökröt és egy kost hálaáldozatul, hogy megáldozzátok az Úr előtt,
és olajjal elegyített ételáldozatot; mert ma az Úr megjelenik néktek.

Elvivék azért, a miket Mózes parancsolt vala, a gyülekezet sátora elé,
és odajárula az egész gyülekezet, és megálla ott az Úr előtt.

És monda Mózes: Ez a dolog, a melyet az Úr parancsolt, cselekedjétek
meg; és megjelenik néktek az Úr dicsősége.

Áronnak pedig monda Mózes: Járulj az oltárhoz, és készítsd el a
te bűnért való áldozatodat és egészen égőáldozatodat, és végezz
engesztelést magadért és a népért. Késyítsd el a nép áldozatatát is, és
végezz engesztelést érettök is a mint megparancsolta az Úr.

Járula azért Áron az oltárhoz, és megölé a borjút, a mely az övé, bűnért
való áldozatul.

Áron fiai pedig odavivék ő hozzá a vért, és ő bemártá az újját a vérbe,
és tőn abból az oltár szarvaira, a többi vért pedig kiönté az oltár
aljához.

A kövérjét pedig és a veséket és a máj hártyáját elfüstölögteté a bűnért
való áldozatból az oltáron, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

A húst pedig és a bőrt tűzzel égeté meg a táboron kivül.

Azután megölé az egészen égőáldozatot, Áron fiai pedig odavivék ő hozzá
a vért, és ő elhinté azt az oltáron köröskörül.

Az egészen égőáldozatot is odavivék hozzá darabonként, a fejével együtt,
és elfüstölögteté az oltáron.

És megmosá a belet és a lábszárakat, és elfüstölögteté az oltáron az
egészen égőáldozattal egybe.

Azután megáldozá a nép áldozatát; véve ugyanis a bűnért való áldozat
bakját, a mely a népé, és megölé azt, és megáldozá azt bűnért való
áldozatul, mint az előbbit.

Azután előhozá az egészen égőáldozatot, és elkészíté azt szokás szerint.

Előhozá az ételáldozatot is, és vőn abból egy teli marokkal, és
elfüstölögteté az oltáron a reggeli egészen égőáldozaton kivül.

Azután megölé az ökröt és a kost hálaadó áldozatul a népért, és Áron
fiai odavivék ő hozzá a vért, és elhinté azt az oltáron köröskörül.

Az ökörből és a kosból való kövérségeket pedig, a farkat, a béltakarót,
a veséket és a máj hártyáját;

Odahelyezték e kövérségeket a szegyekre, és elfüstölögteté e
kövérségeket az oltáron.

De a szegyeket és a jobb lapoczkát meglóbálá Áron az Úr előtt, a mint
parancsolta vala Mózes.

Azután felemelé kezeit Áron a népre, és megáldá azt és leszálla, miután
elvégezte vala a bűnért való áldozatot, az egészen égőáldozatot és
hálaáldozatot.

És beméne Mózes és Áron a gyülekezetnek sátorába, azután kijövének és
megáldák a népet, az Úrnak dicsősége pedig megjelenék az egész népnek.

Tűz jöve ugyanis ki az Úr elől, és megemészté az oltáron az égőáldozatot
és a kövérségeket. És látá ezt az egész nép, és ujjongának és arczra
esének.

10. Fejezet

Nádáb pedig és Abihu, Áronnak fiai, vevék egyen-egyen az ő
temjénezőjöket, és tőnek azokba szenet és rakának arra füstölő szert, és
vivének az Úr elé idegen tüzet, a melyet nem parancsolt vala nékik.

Tűz jöve azért ki az Úr elől, és megemészté őket, és meghalának az Úr
előtt.

És monda Mózes Áronnak: Ez az, a mit szólt vala az Úr, mondván: A kik
hozzám közel vannak, azokban kell megszenteltetnem, és az egész nép
előtt megdicsőíttetnem.

Áron pedig mélyen hallgata. Szólítá azért Mózes Misáelt és Elsafánt,
Uzzielnek, az Áron nagybátyjának fiait, és monda nékik: Jertek ide,
vigyétek ki atyátokfiait a szenthely elől, a táboron kivül.

És odamenének, és kivivék őket az ő köntöseikben a táboron kivül, a mint
szólott vala Mózes.

Azután monda Mózes Áronnak és az ő fiainak, Eleázárnak és Ithamárnak:
Fejeteket meg ne meztelenítsétek, ruháitokat meg ne szaggassátok, hogy
meg ne haljatok és haragra ne gerjedjen az Úr az egész gyülekezet ellen;
a ti atyátokfiai pedig, Izráelnek egész háza sirassák az égést, a melyet
égetett az Úr.

A gyülekezet sátorának nyílásán se menjetek ki, hogy meg ne haljatok;
mert az Úr kenetének olaja van rajtatok. És cselekvének a Mózes beszéde
szerint.

Áronnak pedig szóla az Úr, mondván:

Bort és szeszes italt ne igyatok te és a te fiaid veled, mikor bementek
a gyülekezet sátorába, hogy meg ne haljatok. Örökkévaló rendtartás
legyen ez a ti nemzetségeitekben.

Hogy különbséget tehessetek a szent és közönséges között, a tiszta és
tisztátalan között.

És hogy taníthassátok Izráel fiait mindazokra a rendelésekre, a melyeket
az Úr szólott vala nékik Mózes által.

Mózes pedig szóla Áronnak és az ő megmaradt fiainak, Eleázárnak és
Ithamárnak: Vegyétek az ételáldozatot, a mely megmaradt az Úrnak
tűzáldozatiból, és egyétek meg azt kovásztalan kenyerekkel az oltár
mellett; mert igen szentséges az.

Azért egyétek azt szent helyen, mert kiszabott részed, és fiaidnak is
kiszabott része az, az Úrnak tűzáldozatiból; mert így parancsolta nékem.

A meglóbált szegyet pedig, és a felmutatott lapoczkát egyétek meg tiszta
helyen, te és a te fiaid és leányaid is veled, mert kiszabott részül
adattak azok néked s kiszabott részül a te fiaidnak is, Izráel fiainak
hálaadó áldozataiból.

A felmutatott lapoczkát és meglóbált szegyet a tűzáldozat kövérségeivel
együtt vigyék be, hogy meglóbálják az Úr előtt, és ez lesz a te
kiszabott részed, és veled a te fiaidé örökké, a mint megparancsolta
vala az Úr.

Azután szorgalmasan tudakozódék Mózes a bűnáldozatra való bak felől,
de ímé elégett vala. Haragra gerjede azért Eleázár és Ithamár ellen,
Áronnak megmaradt fiai ellen, mondván:

Miért nem ettétek meg a bűnért való áldozatot a szenthelyen? Hiszen
igen szentséges az, és néktek adta azt az Úr a gyülekezet vétkének
hordozásáért, hogy engesztelést szerezzetek annak az Úr előtt.

Ímé, nem vitetett be annak vére a szenthely belsejébe, meg kellett volna
azért ennetek a szenthelyen, a mint megparancsoltam vala.

Áron pedig szóla Mózesnek: Ímé ma áldozták meg az ő bűnért való
áldozatukat és egészen égőáldozatukat az Úr előtt, engem pedig ilyen
keserűségek értek: Ha megettem volna ma a bűnért való áldozatot, vajjon
jó lett volna-é az Úr előtt?

Mikor ezt hallotta vala Mózes, jónak tetszék ez néki.

11. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván nékik:

Szóljatok Izráel fiainak, mondván: Ezek azok az állatok, a melyeket
megehettek minden barmok közül, a melyek vannak e földön:

Mindazt, a minek hasadt a körme, és egészen ketté hasadt körme van, és
kérődző a barmok közt, megehetitek.

De a kérődzők és a hasadt körműek közül ne egyétek meg ezeket: A tevét,
mert az kérődző ugyan, de nincs hasadt körme, tisztátalan ez néktek.

A hörcsököt, mert kérődző ugyan, de nem hasadt a körme, tisztátalan ez
néktek.

A nyulat, mert kérődző ugyan, de nem hasadt a körme; tisztátalan ez
néktek.

És a disznót, mert hasadt körmű ugyan és egészen ketté hasadt körme van,
de nem kérődzik; tisztátalan ez néktek.

Ezeknek húsából ne egyetek, és holttestöket se illessétek; tisztátalan
ez néktek.

Mindazokból, a melyek a vizekben élnek, ezeket ehetitek meg: A minek
úszószárnya és pikkelye van a vizekben, tengerekben és folyóvizekben,
azokat mind egyétek meg.

A minek pedig nincsen úszószárnya és pikkelye a tengerekben és
folyóvizekben, legyen az akármely vízben nyüzsgő, és akármely vízben élő
állat; mind útálatos az néktek.

De legyenek is útálatosak néktek; azoknak húsából ne egyetek, és
holttestöket is útáljátok.

A minek nincs úszószárnya és pikkelye a vizekben, mind útálatos az
néktek.

A szárnyas állatok közül pedig ezeket útáljátok: meg ne egyétek,
útálatosak ezek: a sas, a saskeselyű és a halászó sas.

A sólyom és a héja az ő nemével.

Minden holló az ő nemével.

A strucz, a bagoly, a kakuk és a karvaly az ő nemével.

A kuvik, a hattyú és a füles bagoly.

A bölömbika, a pelikán és a gém.

Az eszterág és a szarka az ő nemével, a büdös banka és a denevér.

Minden szárnyas féreg, a mely négy lábon jár, útálatos néktek.

Csak azt ehetitek meg a négylábú szárnyas férgek közül, a melynek lábain
felűl szökő-szárai vannak, hogy szökdécselhessen azokkal a földön.

Ezeket egyétek meg azok közül: az arbé-sáskát az ő nemével, a
szolám-sáskát az ő nemével, a khargol-sáskát az ő nemével és a
khagab-sáskát az ő nemével.

Minden egyéb négylábú szárnyas féreg pedig útálatos legyen néktek.

És ezekkel tisztátalanokká teszitek magatokat; mindaz, a ki illeti
holttestüket, tisztátalan legyen estvéig.

Mindaz pedig, a ki hordozza azoknak holttestét, mossa meg az ő ruháit,
és tisztátalan legyen estvéig.

Minden barom, a melynek hasadt a körme, de nincs egészen ketté hasadva,
és nem kérődzik, tisztátalan legyen néktek; valaki illeti azt,
tisztátalan legyen.

Minden állat, a mely a négylábúak között a talpán jár, tisztátalan
legyen néktek; mindaz, a ki azoknak holttestét illeti, tisztátalan
legyen estvéig.

A ki pedig hordozza azoknak holttestét, mossa meg az ő ruháit, és
tisztátalan legyen estvéig. Tisztátalanok azok néktek.

A földön csúszó-mászó állatok között pedig ezek legyenek tisztátalanok:
a menyét; az egér és a gyík az ő nemével.

A sündisznó, a kaméleon, a tarka gyík, a csiga és a vakondok.

Ezek tisztátalanok néktek minden csúszó-mászó között; valaki illeti
ezeket holtuk után, tisztátalan legyen estvéig.

És minden, a mire ezek közül holtuk után esik valamelyik, tisztátalan
legyen; akármely faedény, akár ruha, vagy bőr, vagy zsák; akármely
eszköz, a mivel dolgozni szoktak, vízbe tétessék, és tisztátalan legyen
estvéig, ezután tiszta legyen.

Akármely cserépedény pedig, a melybe beleesik valami azokból, mindazzal
együtt, a mi benne van, tisztátalan legyen, és az edényt törjétek el.

Minden megehető eledel, a melyhez az ilyen edényből víz jut,
tisztátalan, és minden megiható ital is minden ilyen edényben
tisztátalan legyen.

És minden, a mire azoknak holttestéből esik valami, tisztátalan;
kemencze és tűzhely lerontassék; tisztátalanok azok és tisztátalanok
legyenek néktek.

De a forrás, a kút, az egybegyűlt víz tiszta legyen; de a mi azoknak
holttesttéhez ér, tisztátalan.

Hogyha azoknak holttestéből ráesik is valamely vetőmagra, a mely
elvetendő, tiszta legyen az.

De ha vizet töltenek a magra, és úgy esik rá azoknak a holttesttéből,
tisztátalan az ilyen néktek.

Hogyha olyan hullik el a barmok közül, a mely eledeletek néktek; a ki
annak holttestét illeti, tisztátalan legyen estvéig.

A ki pedig eszik annak holttesttéből, mossa meg az ő ruháit, és
tisztátalan legyen estvéig. És mossa meg ruháit az is, a ki hordozta
annak holttestét, és tisztátalan legyen estvéig.

Mindaz is, a mi csúszik-mászik a földön, útálatos legyen, meg ne
egyétek.

Mindazt, a mi hason csúszik, és mindazt, a mi négy, sőt mindazt, a mi
több lábon jár, a földön csúszó-mászó bármely állatot, meg ne egyétek
ezeket, mert útálatosak ezek.

Meg ne fertéztessétek magatokat semmiféle csúszó-mászó állattal, és meg
ne tisztátalanítsátok magatokat azokkal, hogy tisztátalanokká legyetek
általok.

Mert én, az Úr, vagyok a ti Istenetek; szenteljétek meg azért magatokat,
és szentek legyetek, mert én szent vagyok, és meg ne tisztátalanítsátok
magatokat semmiféle állat által, a mely csúszik-mászik a földön.

Mert én vagyok az Úr, a ki felhoztalak titeket Égyiptom földéből, hogy
Istenetekké legyek néktek; legyetek azért szentek, mert én szent vagyok.

Ez a törvény a baromfélékről, a szárnyas állatokról, minden élő
állatról, a mely nyüzsög a vizekben, és minden állatról, a mely
csúszik-mászik a földön.

Hogy különbséget tehessetek a tisztátalan és tiszta között, az olyan
állat között, a mely megehető, és az olyan állat között, a mely meg nem
ehető.

12. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, mondván: Ha az asszony lebetegszik, és fiat szül,
tisztátalan legyen hét napig; az ő havi betegségének ideje szerint
legyen tisztátalan.

A nyolczadik napon pedig metéljék körül a fiú férfitestének bőrét.

Azután harminczhárom napig maradjon otthon a vértől való tisztulás
miatt; semmi szent dolgot ne illessen, a szent helyre se menjen be, míg
el nem telnek az ő tisztulásának napjai.

Ha pedig leányt szül, két hétig legyen tisztátalan, mint havi
betegségekor, és hatvanhat napig maradjon otthon a vértől való
tisztulása végett.

Mikor pedig letelnek az ő tisztulásának napjai, fiú miatt vagy leány
miatt, hozzon egészen égőáldozatul esztendős bárányt, galambfiat vagy
gerliczét bűnért való áldozatul, a gyülekezet sátorának nyílása elé a
paphoz.

És áldozza meg azt az Úr előtt; és szerezzen néki engesztelést; így lesz
tisztává az ő vérfolyása után. Ez a törvénye a fiút vagy leányt szülő
asszonynak.

Ha pedig nincs elég módja bárányhoz, vigyen két gerliczét vagy két
galambfiat, egyiket egészen égőáldozatul, a másikat bűnért való
áldozatul, és szerezzen néki engesztelést a pap, és tiszta lesz.

13. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Ha valamely ember testének bőrén daganat, vagy tarjagosság, vagy fehér
folt támad, és az ő testének bőrén poklos fakadékká lehet: vigyétek el
az ilyet Áronhoz, a paphoz, vagy egyvalamelyikhez az ő papfiai közül.

És nézze meg a pap azt a test bőrén lévő fakadékot. Ha a szőr a
fakadékban fehérré változott, és ha a fakadéknak felülete mélyebben van
az ő testének bőrénél: akkor poklos fakadék az. Mihelyt látja ezt a pap,
tisztátalannak ítélje azt.

Ha pedig fehér folt van a teste bőrén, de annak felülete nincs mélyebben
a bőrnél, és a szőre sem változott meg fehérré, akkor rekeszsze külön a
pap a fakadékos embert hét napig.

A hetedik napon pedig nézze meg őt a pap, s ha szerinte a fakadék egy
állapotban van, át nem terjedt tovább a fakadék a bőrön, a pap másodszor
is rekeszsze őt külön hét napig.

Nézze meg őt azután a pap a hetedik napon másodszor is, és ha a fakadék
meghalványodott, és nem terjedt tovább a bőrön a fakadék, tisztának
ítélje őt a pap; tarjagosság az, mossa meg azért a ruháit és legyen
tiszta.

De ha a tarjagosság tovább terjedt a bőrön, miután a papnál az ő
megtisztulása végett jelentkezett: akkor másodszor is jelentse magát a
papnál.

És ha látja a pap, hogy ímé tovább terjedt a tarjagosság a bőrön; ítélje
azt a pap tisztátalannak, poklosság az.

Ha poklos fakadék lesz az emberen, vigyék tehát azt a paphoz.

És ha látja a pap, hogy ímé fehér daganat van a bőrön, és az a szőrt
fehérré változtatta, és vadhús van a daganatban

Idűlt poklosság az az ő testének bőrén; azért tisztátalannak ítélje azt
a pap, ne is rekesztesse külön azt, mert tisztátalan az.

Ha pedig folyton fejlődik a poklosság a bőrön, és a poklos fakadék
elborítja a fakadékosnak egész bőrét tetőtől talpig mindenfelé, a merre
a pap szemei látnak;

És ha látja a pap, hogy ímé elborította a poklosság annak egész testét:
akkor ítélje tisztának a fakadékot; mivelhogy egészen fehérré változott
az, tiszta az.

De mihelyt vadhús mutatkozik abban, tisztátalan legyen.

Ha meglátja a pap a vadhúst, tisztátalannak ítélje azt; a vadhús
tisztátalan legyen, poklosság az.

De ha a vadhús eltűnik, és fehérré változik, akkor menjen a paphoz.

És ha megnézi azt a pap, és a fakadék csakugyan fehérré változott, akkor
ítélje a pap a fakadékot tisztának, tiszta az.

Ha pedig valakinek a teste bőrén kelevény volt, de begyógyult,

És a kelevény helyén fehér daganat, vagy vörhenyes fehér folt támad,
jelentse magát a papnál.

És ha látja a pap, hogy íme annak felülete alább esik a bőrnél, és a
szőre fehérré változott; akkor ítélje azt a pap tisztátalannak, poklos
fakadék az, a mi a kelevényben fakadt.

Ha pedig megnézi azt a pap, és íme nincs abban fehér szőr, és nem is
esett alább a bőrnél, sőt meghalványodott az: akkor rekeszsze külön azt
a pap hét napig.

Ha azonban tovább terjed a bőrön; akkor tisztátalannak ítélje azt a pap,
poklos fakadék az.

De ha elébbi állapotában marad a folt, nem terjedt: a kelevény forradása
az, azért tisztának ítélje azt a pap.

Vagy ha valaki testének bőrén égési seb lesz, és a seb helyén
vörhenyesfehér folt támad vagy fehér;

És megnézi azt a pap, és íme a szőr fehérré változott a foltban, és
annak felülete mélyebben van a bőrnél: poklosság az, a mi a seben
fakadt, azért ítélje azt a pap tisztátalannak, poklos fakadék az.

De ha megnézi azt a pap, és ímé nincs a foltban fehér szőr, és nem is
esett az alább a bőrnél, sőt meg is halványodott az: akkor rekeszsze azt
külön a pap hét napig.

És nézze meg azt a pap a hetedik napon; ha tovább terjedt a bőrön, akkor
tisztátalannak ítélje azt a pap, poklos fakadék az.

Ha pedig elébbi állapotában van a folt, nem terjedt a bőrön, sőt meg is
halványodott, égési daganat az; azért tisztának ítélje azt a pap, mert
égési seb forradása az.

És ha valamely férfiúnak vagy asszonynak fakadéka támad a fején vagy a
szakállában,

És a pap megnézi a fakadékot, és íme annak felülete mélyebben van
a bőrnél; és abban a szőr sárga és vékony: akkor ítélje azt a pap
tisztátalannak, var az, fejnek vagy szakállnak poklossága az.

Ha pedig megnézi a pap a varas fakadékot, és ímé annak felülete nincsen
mélyebben a bőrnél, és nincsen abban fekete szőr: akkor rekeszsze külön
a pap azt, a kinek varas fakadéka van, hét napig.

És nézze meg a pap a fakadékot a hetedik napon, és ha nem terjedt a var,
és nem lett benne sárga szőr, és a varnak felülete nem lett mélyebbé a
bőrnél:

Akkor borotválkozzék meg, de a varat le ne borotválja; a pap pedig
másodszor is rekeszsze külön a varas embert hét napig.

És a pap nézze meg a varat a hetedik napon, és ha nem terjed a
var a bőrön, és annak felülete nincsen mélyebben a bőrnél: akkor
tisztátalannak ítélje azt a pap és mossa meg a ruháit, és tiszta lesz.

De ha tovább terjed a var a bőrön, miután tisztának ítélte azt,

És megnézi azt a pap, és csakugyan terjedt a var a bőrön: akkor ne is
kutasson a pap a sárga szőr után, tisztátalan az.

De ha a var szerinte egy állapotban van, és fekete szőr indult abban,
meggyógyult az a var, tiszta az; tisztának ítélje azt a pap.

Ha pedig valamely férfi vagy asszony testének bőrén foltok, fehér foltok
támadnak,

És megnézi a pap, és ímé a testök bőrén lévő foltok halavány fehérek: a
bőrön fakadt sömör az, tiszta az az ember.

Hogyha valamely embernek egészen elhull a haja, kopasz az, és tiszta az.

És ha előlről hull el a haja, elől kopasz az, és tiszta az.

Hogyha pedig az ő egész kopasz, vagy elől kopasz fején vörhenyes fehér
fakadék támad, poklos fakadék az az ő egész kopasz vagy elől kopasz
fején.

Ha megnézi azt a pap, és ímé a fakadék daganata vörhenyes fehér az ő
egész kopasz vagy elől kopasz fején, olyanforma, mint a test bőrén való
poklosság:

Poklos ember az, tisztátalan az, igen tisztátalannak ítélje azt a pap,
mivelhogy fején van a fakadékja.

A poklos ember pedig, a kin a fakadék van, megszaggatott ruhában és
mezítelen fővel legyen, és a bajuszát fedezze be, és ezt kiáltsa:
Tisztátalan, tisztátalan!

Mindaddig tisztátalan legyen, a míg rajta van a fakadék, tisztátalan az;
csak ő maga lakjék, a táboron kivül legyen az ő lakása.

Hogyha pedig valami ruhán van a poklos fakadék, gyapjú ruhán vagy len
ruhán,

Vagy lenből és gyapjúból készült fonadékon vagy szöveten; vagy bőrön,
vagy valamely bőrből való készítményen;

És ha az a fakadék zöld vagy vörhenyes színű a ruhán, vagy bőrön, vagy
szöveten, vagy fonadékon, vagy akármely bőrből való eszközön: poklos
fakadék az, mutassák azért meg a papnak.

És nézze meg a pap a fakadékot és rekeszsze külön azt a min a fakadék
van, hét napig.

A hetedik napon pedig nézze meg a fakadékot. Ha terjed a fakadék a ruhán
vagy szöveten, vagy fonadékon vagy bőrön, és akármilyen készítményen, a
mivé a bőr feldolgoztatik: emésztő poklosság az a fakadék, tisztátalan
az.

Azért égesse meg azt a ruhát, vagy a gyapjúból vagy a lenből készült
szövetet vagy fonadékot, vagy akármely bőrből való eszközt, a melyen a
fakadék leend; mert emésztő poklosság az, tűzön égessék meg azt.

De ha megnézi a pap, és ímé nem terjedt a fakadék a ruhán, vagy
szöveten, vagy fonadékon, vagy akármely bőrből való eszközön:

Akkor parancsolja meg a pap, hogy mossák meg azt, a min a fakadék van,
és rekeszsze külön azt másodszor is hét napig.

Ha pedig megnézi azt a pap a mosás után, és ímé a fakadék nem
változtatta meg a színét; ha nem terjedt is a fakadék, tisztátalan az,
tűzben égesd meg azt; beevődés az, akár a fonákján, akár a színén legyen
az.

De ha látja a pap, hogy ímé meghalványodék a fakadék a megmosatása után:
akkor szakaszsza el azt a ruhától vagy bőrtől, vagy a szövettől vagy a
fonadéktól.

És ha mégis mutatkozik a ruhán vagy szöveten, vagy fonadékon, vagy
akármely bőrből való eszközön: akkor kiújulás az; tűzzel égesd meg azt,
a min a fakadék van.

Azt a ruhát pedig, vagy szövetet, vagy fonadékot, vagy akármely bőrből
való eszközt, a melyet megmostál, ha eltávozik rólok a fakadék, mosd meg
másodszor is, és tiszta lesz.

Ez a törvénye a poklos fakadéknak, akár gyapjú-, akár lenruhán, akár
szöveten, akár fonadékon, vagy akármely bőrből való eszközön legyen,
hogy tisztának vagy tisztátalannak ítéltessék.

14. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Ez legyen a poklos embernek törvénye az ő megtisztulásának napján, hogy
vigyék a paphoz.

A pap pedig menjen ki a táboron kivül, és nézze meg a pap, és ha
meggyógyult a pokloson a poklos fakadék:

Akkor parancsolja meg a pap, hogy hozzanak a megtisztulandó emberért két
élő, tiszta madarat, czédrusfát, karmazsint és izsópot;

Azután parancsolja meg a pap, hogy az egyik madarat öljék meg
cserépedényben, forrásvíz felett.

Az élő madarat pedig, vegye azt és a czédrusfát, a karmazsint és az
izsópot; és mártsa be azokat és az élő madarat a megölt madárnak vérébe
a a forrásvíz felett.

És hintse meg a poklosságból megtisztulandó embert hétszer, és ítélje
azt tisztának; az élő madarat pedig bocsássa szabadon a mezőre.

Azután a megtisztulandó ember mossa ki az ő ruháit, borotválja le minden
szőrét, és mosódjék meg vízben, és tiszta lesz; így menjen be azután a
táborba, de a sátorán kivül maradjon hét napig.

A hetedik napon pedig borotválja le minden szőrét: a haját, szakállát,
szemöldökeit és minden egyéb szőrét borotválja le, és mossa ki ruháit,
és mossa meg a testét vízben, és tiszta lesz.

A nyolczadik napon pedig vegyen két ép bárányt, meg egy ép nőstény
bárányt, egy esztendőst, és olajjal elegyített három tized efa
lisztlángot ételáldozatul, és egy lóg olajt.

A pap pedig, a ki a tisztítást végzi, állassa a megtisztulandó embert
mindezekkel együtt az Úr elébe, a gyülekezet sátorának nyílásához.

És vegye a pap az egyik bárányt, és áldozza meg azt vétekért való
áldozatul a lóg olajjal együtt, és lóbálja meg azokat az Úr előtt.

A bárányt pedig ott ölje meg, a hol a bűnért való áldozatot és az
egészen égőáldozatot ölik meg a szent helyen; mert a miképen a bűnért,
azonképen a vétekért való áldozat is a papé igen szentséges az.

És vegyen a pap a vétekért való áldozatnak véréből, és kenje meg azzal
a megtisztulandó ember jobb fülének czimpáját, és az ő jobb kezének
hüvelykét, és jobb lábának hüvelykét.

Vegyen a pap a lóg olajból is, és töltsön a papnak a bal tenyerére.

És mártsa be a pap az ő jobb kezének újját az olajba, mely az ő bal
tenyerén van, és hintsen az olajból az újjával hétszer az Úr előtt.

A maradék olajból pedig, a mely az ő tenyerén van, kenje meg a pap a
megtisztulandó ember jobb fülének czimpáját, a jobb kezének hüvelykét és
a jobb lábának hüvelykét a vétekért való áldozat vérén felül.

És a mi megmarad az olajból, a mely a pap tenyerén van, kenje a
megtisztulandó ember fejére; így szerezzen néki engesztelést a pap az Úr
előtt.

Azután készítsen a pap bűnért való áldozatot, és szerezzen engesztelést
a tisztátalanságából megtisztulónak; azután ölje meg az égőáldozatot.

És vigye fel a pap az égőáldozatot és az ételáldozatot az oltárra; így
szerezzen néki engesztelést a pap, és tiszta lesz.

Hogyha pedig szegény ő, és nincs módja azokhoz, akkor vegyen egy bárányt
vétekért való áldozatul meglóbálás végett, hogy engesztelésül legyen
érte; meg egy tized efa lisztlángot, olajjal elegyítve, ételáldozatul,
és egy lóg olajt.

És két gerliczét vagy két galambfiat, a mint a módja engedi, és legyen
az egyik bűnért való áldozat, a másik pedig egészen égőáldozat.

És vigye azokat az ő tisztulásának nyolczadik napján a paphoz, a
gyülekezet sátorának nyílásához, az Úr elébe.

És vegye a pap a vétekért való áldozat bárányát, és a lóg olajt, és
lóbálja meg azokat a pap az Úr előtt.

Azután ölje meg a vétekért való áldozat bárányát, és vegyen a pap
a vétekért való áldozat véréből, és kenjen a megtisztulandó ember
jobb fülének czimpájára, és jobb kezének hüvelykére, és jobb lábának
hüvelykére.

Az olajból pedig töltsön a pap a papnak baltenyerére.

És hintsen a pap az ő jobb kezének újjával az olajból, a mely az ő bal
tenyerén van, hétszer az Úr előtt.

Azután kenje meg a pap a tenyerén levő olajból a megtisztulandó jobb
fülének czimpáját, a jobb kezének hüvelykét és a jobb lábának hüvelykét
a vétekért való áldozat vérének helyén.

A mi pedig megmarad a pap tenyerén levő olajból, kenje a megtisztulandó
fejére, hogy engesztelésül legyen érette az Úr előtt.

És készítse el az egyiket a gerliczék közül, vagy galambfiak közül, a
melyiket az ő módjától telik.

Azt, a mi kitelik az ő módjától: az egyiket bűnért való áldozatul,
a másikat pedig egészen égőáldozatul az ételáldozattal egybe; így
szerezzen engesztelést a pap a megtisztulandó embernek az Úr előtt.

Ez a törvénye annak, a kin poklos fakadék van, de a kinek nincs módja az
ő megtisztulásánál.

Szóla ismét az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Mikor bementek majd a Kanaán földére, a melyet én adok néktek birtokul,
és a ti birtokotokban levő föld valamelyik házára poklosságot bocsátok:

Akkor menjen el az, a kié a ház, és jelentse meg a papnak, mondván: Mint
a poklosság, olyan mutatkozik nálam a házban.

A pap pedig parancsolja meg, hogy takarítsák ki a házat, mielőtt oda
menne a pap a poklosság megnézésére, hogy semmi se legyen tisztátalanná,
a mi a házban van; és csak azután menjen be a pap a ház megnézésére.

És ha látja a poklosságot, hogy ímé a poklosság a háznak falain zöld
vagy vörhenyes horpadásokban mutatkozik; és annak felülete alább esik a
falnál:

Akkor menjen ki a pap a házból, a háznak ajtaja elé, és zárja be a házat
hét napra.

A hetedik napon pedig térjen vissza a pap, és ha látja, hogy ímé
elterjedt a poklosság a ház falán:

Akkor parancsolja meg a pap, hogy szedjék ki a köveket, a melyeken a
poklosság van, és vessék azokat a városon kivül tisztátalan helyre;

A házat pedig vakartassa le belül köröskörül, és a tapasztékot, a melyet
levakartak, töltsék a városon kivül tisztátalan helyre.

És vegyenek elő más köveket, és illeszszék be ama kövek helyére;
tapasztékot is mást vegyenek, és tapasszák be a házat.

Hogyha a poklosság visszatér, és kiújul a házon, miután kiszedték a
köveket, és miután levakarták a házat, és miután be is tapasztották azt:

Akkor menjen be a pap, és nézze meg, és ha ímé tovább terjedt a
poklosság a házon: emésztő poklosság az a házon, tisztátalan az;

Rontsák azért le a házat köveivel együtt, és a fáit is, a háznak minden
tapasztékát is; és vigyék a városon kívül tisztátalan helyre.

A ki pedig bemegy a házba akármikor, a míg az zárva van, tisztátalan
legyen az estvéig.

És a ki meghál abban a házban, mossa meg a ruháit, és a ki eszik abban a
házban, az is mossa meg a ruháit.

Ha pedig bemegy a pap és látja, hogy ímé nem terjedt a poklosság a
házon, miután megtapasztották a házat: akkor tisztának ítélje a pap a
házat, mert megszűnt a poklosság.

A háznak megtisztítása végett pedig vegyen elő két madarat, czédrusfát,
karmazsint és izsópot.

És ölje meg az egyik madarat cserépedényben, forrásvíz felett.

Azután vegye a czédrusfát, az izsópot, a karmazsint és az élő madarat,
és mártsa be azokat a megölt madár vérébe és a forrásvízbe, és hintse
meg azzal a házat hétszer.

És tisztítsa meg a házat a madár vérével, a forrásvízzel, az élő
madárral, a czédrusfával, az izsóppal és a karmazsinnal.

Az élő madarat pedig bocsássa el a városon kivül a mezőre, így szerezzen
engesztelést a házért, és tiszta lesz.

Ez a törvénye mindenféle poklos fakadéknak és varnak.

A ruha és a ház poklosságának is.

A daganatnak, a tarjagosságnak és a fehér foltnak;

Hogy megtudhassák: mikor tiszta és mikor tisztátalan valami? Ez a
poklosság törvénye.

15. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek s Áronnak, mondván:

Szóljatok Izráel fiainak és mondjátok meg nékik: Ha valamely férfiúnak
magfolyása támad, az ő folyása tisztátalan.

És pedig tisztátalan lesz e folyás miatt: akár folytonos az ő
magfolyása, akár megreked testében ez a folyás; tisztátalanság ez ő
nála.

Minden ágy, a melyen fekszik a magfolyós, tisztátalan, és minden holmi
is, a melyre ráül, tisztátalan lesz.

Valaki azért illeti az ő ágyát, mossa meg a ruháit, és mosódjék meg
vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

Az is, aki a holmira ül, a melyen a magfolyós ült vala, mossa meg
ruháit, és mosódjék meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

Az is, a ki illeti a magfolyósnak testét, mossa meg a ruháit, és
mosódjék meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

És ha ráköp a magfolyós a tiszta emberre, mossa meg ez a ruháját, és
mosódjék meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

És minden nyereg is, a melyre a magfolyós ráült, tisztátalan legyen.

És akárki is, a ki illet valamit, a mi annak alatta vala, tisztátalan
legyen estvéig, és a ki hordozza azokat, mossa meg ruháit, és mosódjék
meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

És mindaz, a kit illet a magfolyós, úgy hogy kezeit le nem öblíti
vízzel, mossa meg ruháit, és mosódjék meg vízben, és tisztátalan legyen
estvéig.

A cserépedény pedig, a melyet a magfolyós illet, törettessék el, minden
faedény pedig öblíttessék ki vízzel.

Mikor pedig megtisztul a magfolyós az ő folyásából, akkor számláljon hét
napot az ő tisztulására, és mossa meg ruháit, és a testét is mossa le
forrásvízben, és tiszta lesz.

És a nyolczadik napon vegyen elő két gerliczét vagy két galambfiat, és
menjen el az Úr elé, a gyülekezet sátorának nyílásához, és adja azokat a
papnak.

És készítse el azokat a pap; az egyiket bűnért való áldozatul, a másikat
egészen égőáldozatul; így szerezzen néki engesztelést a pap az Úr előtt
az ő magfolyása miatt.

Ha valamely férfiúnak magömlése van, mossa meg az egész testét vízben,
és tisztátalan legyen estvéig.

És minden ruha, és minden bőr, a melyre a magömlés kihat, mosattassék
meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig,

És az asszony is, a kivel férfiú hál magömléssel. Mosódjanak meg vízben,
és tisztátalanok legyenek estvéig.

Mikor asszony lesz magfolyóssá és véressé lesz az ő magfolyása a testén,
hét napig legyen az ő havi bajában, és valaki illeti azt, tisztátalan
legyen estvéig.

Mindaz is, a min hál az ő havi bajában, tisztátalan legyen és mindaz is,
a min ül, tisztátalan legyen.

És mindaz, a ki illeti az ő ágyát, mossa meg ruháit, és mosódjék meg
vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

És mindaz is, a ki illet bármely holmit, a melyen ült, mossa meg ruháit,
és mosódjék meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

Sőt ha valaki az ő ágyán, vagy a holmikon illet is valamit, a melyeken ő
ült, tisztátalan legyen estvéig.

Ha pedig vele hál valaki, és reá ragad arra az ő havi baja: tisztátalan
legyen hét napig, és minden ágy is, a melyen fekszik, tisztátalan
legyen.

És hogyha sok napig tart az asszonynak az ő vérfolyása a havi bajának
idején kivül, vagy ha a folyás a havi bajon túl tart: valameddig az ő
tisztátalanságának folyása tart, úgy legyen, mint havi bajának idején,
tisztátalan az.

Minden ágy, a melyen fekszik az ő folyásának egész ideje alatt, olyan
legyen, mint a havi baja idejében lévő ágya, és minden holmi is, a
melyre ráül, tisztátalan legyen, mint az ő havi bajának tisztátalansága
miatt.

És mindaz is, a ki illeti azokat, tisztátalan lesz, mossa meg azért a
ruháit, és mosódjék meg vízben, és tisztátalan legyen estvéig.

Ha pedig megtisztul az ő folyásából: számláljon hét napot, és azután
tiszta legyen.

A nyolczadik napon pedig vegyen elő két gerliczét vagy két galambfiat,
és vigye el azokat a papnak, a gyülekezet sátorának nyílásához.

És készítse el a pap az egyiket bűnért való áldozatul, a másikat pedig
egészen égőáldozatul; így szerezzen néki engesztelést a pap az Úr előtt
az ő tisztátalanságának folyása miatt.

Így tartsátok vissza Izráel fiait az ő tisztátalanságuktól, hogy meg ne
haljanak az ő tisztátalanságuk miatt, megfertőztetvén az én hajlékomat,
a mely közöttök van.

Ez a törvénye a magfolyósnak, és annak, a kinek magömlése van, a mi
által tisztátalanná lesz;

És a havi bajban szenvedőnek és a magfolyásban lévőnek, férfinak és
asszonynak, és annak a férfiúnak a ki tisztátalan asszonynyal hál.

16. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, az Áron két fiának halála után, a kik akkor
haltak meg, a mikor az Úrhoz járultak vala.

És monda az Úr Mózesnek: Szólj a te atyádfiának, Áronnak, hogy ne menjen
be akármikor a szenthelyre a függönyön belül a fedél elé, a mely a
láda felett van, hogy meg ne haljon, mert felhőben jelenek meg a fedél
felett.

Ezzel menjen be Áron a szenthelyre: egy fiatal tulokkal bűnért való
áldozatul, és egy kossal égőáldozatul.

Gyolcsból készült szent köntöst öltsön magára, és gyolcs lábravaló
legyen a testén, gyolcs övvel övezze be magát, és gyolcs süveget tegyen
fel; szent ruhák ezek; mossa meg azért a testét vízben, és úgy öltse fel
ezeket.

Izráel fiainak gyülekezetétől pedig vegyen át két kecskebakot bűnért
való áldozatul, és egy kost egészen égőáldozatul.

És áldozza meg Áron a bűnért való áldozati tulkot, a mely az övé, és
végezzen engesztelést magáért és háza népéért.

Azután vegye elő a két kecskebakot, és állassa azokat az Úr elé a a
gyülekezet sátorának nyílásához,

És vessen sorsot Áron a két fiatal bakra; egyik sorsot az Úrért, a másik
sorsot Azázelért.

És áldozza meg Áron azt a bakot, a melyre az Úrért való sors esett, és
készítse el azt bűnért való áldozatul.

Azt a bakot pedig, a melyre az Azázelért való sors esett, állassa
elevenen az Úr elé, hogy engesztelés legyen általa, és hogy elküldje azt
Azázelnek a pusztába.

Áron pedig úgy áldozza meg a bűnért való áldozati tulkot, a mely az övé,
és úgy szerezzen engesztelést magáért és háza népéért, hogy ölje meg a
bűnért való áldozati tulkot, a mely az övé.

És vegye tele a tömjénezőt eleven szénnel az oltárról, a mely az Úr
előtt van, és vegye tele a két markát a porrá tört fűszerekből való
füstölőből, és vigye be a függönyön belől.

És vesse a füstölőt a tűzre az Úr előtt, hogy befedje a füstölő felhője
a fedelet, a mely a bizonyság felett van, hogy meg ne haljon.

Azután vegyen a tuloknak véréből és hintsen újjával a fedél felső
színére napkelet felé a fedél előtt pedig hétszer hintsen újjával a
vérből.

És ölje meg a bűnért való áldozati bakot, a mely a népé, és vigye be
annak vérét a függönyön belől, és úgy cselekedjék annak vérével, a mint
a tuloknak vérével cselekedett: hintse ugyanis azt a fedélre és a fedél
elé.

Így szerezzen engesztelést a szenthelynek Izráel fiainak
tisztátalanságai és vétkei miatt; mindenféle bűnei miatt; így
cselekedjék a gyülekezet sátorával is, a mely közöttök van, az ő
tisztátalanságaik közepette.

Senki se legyen a gyülekezet sátorában, a mikor bemegy a szenthelybe,
hogy engesztelést szerezzen, egészen az ő kijöveteléig; és végezzen
engesztelést magáért, házanépéért, és Izráelnek egész gyülekezetéért.

Azután menjen ki az oltárhoz, a mely az Úr előtt van, és végezzen
engesztelést azért is; vegyen ugyanis a tuloknak véréből és a baknak
véréből, és kenje meg az oltárnak szarvait köröskörül.

És hintsen arra a vérből az ő újjával hétszer; így tegye tisztává, és
így szentelje meg azt Izráel fiainak tisztátalanságaitól.

Miután pedig elvégezi a szenthelyért, a gyülekezet sátoráért és az
oltárért való engesztelést; hozza elő az élő bakot.

És tegye Áron mind a két kezét az élő baknak fejére, és vallja meg
felette Izráel fiainak minden hamisságát és minden vétkét, mindenféle
bűneit: és rakja azokat a baknak fejére, azután küldje el az arravaló
emberrel a pusztába,

Hogy vigye el magán a bak minden ő hamisságukat kietlen földre, és hogy
bocsássa el a bakot a pusztában.

Azután menjen be Áron a gyülekezet sátorába, és vesse le a gyolcs
ruhákat, a melyeket felöltött, mikor bement a szenthelybe, és hagyja ott
azokat.

És mossa meg a testét vízben szent helyen, és öltse fel a maga ruháit,
úgy menjen ki, és készítse el a maga egészen égőáldozatát és a nép
egészen égőáldozatát, és végezzen engesztelést magáért és a népért.

A bűnért való áldozat kövérjét pedig füstölögtesse el az oltáron.

Az pedig, a ki elvitte az Azázelnek való bakot, mossa meg ruháit, és a
testét is mossa le vízben, és azután menjen be a táborba.

A bűnért való áldozati tulkot pedig, és a bűnért való áldozati bakot, a
melyeknek vére engesztelés végett bevitetett a szenthelyre, vigye ki a
táboron kivül, és égessék meg azoknak bőrét, húsát és ganéját tűzzel.

És a ki elégeti ezeket, mossa meg ruháit, és a testét is mossa le
vízben, és azután így menjen be a táborba.

Örökkévaló rendtartás legyen ez nálatok: a hetedik hónapban, a hónapnak
tizedikén sanyargassátok meg magatokat és semmi munkát ne végezzetek, se
a benszülött, se a közöttetek tartózkodó jövevény.

Mert ezen a napon engesztelés lesz értetek, hogy megtisztítson titeket;
minden bűnötöktől megtisztultok az Úr előtt.

Szombatok szombatja ez néktek, sanyargassátok meg azért magatokat;
örökkévaló rendtartás ez.

És végezzen engesztelést a pap, a kit felkennek, és a kit az ő tisztére
felavatnak, hogy paposkodjék az ő atyja helyett, és öltözködjék a gyolcs
ruhákba, a szent ruhákba:

És végezzen engesztelést a szentek szentjéért, és a gyülekezet
sátoráért, és az oltárért is végezzen engesztelést, sőt a papokért és az
egész összegyülekezett népért is engesztelést végezzen.

És örökkévaló rendtartás legyen ez nálatok, hogy egyszer egy esztendőben
engesztelést végezzenek Izráel fiainak minden bűnéért. És úgy
cselekedék, a mint megparancsolta vala az Úr Mózesnek.

17. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak és az ő fiainak és Izráel minden fiának, és mondd nékik:
Ez az a dolog, a mit megparancsolt az Úr, mondván:

Ha valaki Izráel házából ökröt, vagy bárányt, vagy kecskét öl le a
táborban, vagy a ki öl a táboron kivül,

És nem viszi azt a gyülekezet sátorának nyílásához, hogy áldozattal
járuljon az Úrhoz, az Úrnak hajléka előtt: vérontásul tulajdoníttassék
az annak az embernek; vért ontott, töröltessék ki azért az ilyen ember
az ő népe közűl:

Azért hogy vigyék el Izráel fiai az ő véres áldozataikat, a melyeket
áldoznak vala a mezőn, vigyék el azokat az Úrnak, a gyülekezet sátorának
nyílásához, a paphoz, és áldozzák meg azokat hálaáldozatul az Úrnak.

És hintse a pap a vért az Úr oltárára, a mely a gyülekezet sátorának
nyílásánál van, a kövérjét pedig füstölögtesse el kedves illatul az
Úrnak.

És ne áldozzák többé véres áldozataikat az ördögöknek, a kikkel ők
paráználkodnak. Örökkévaló rendtartás legyen ez nékik nemzetségről
nemzetségre.

Mondjad nékik ezt is: Valaki az Izráel házából, vagy a köztök tartózkodó
jövevények közül, egészen égőáldozatot áldoz vagy véres áldozatot,

És nem viszi azt a gyülekezet sátorának nyílásához, hogy elkészítse azt
az Úrnak: irtassék ki az ilyen ember az ő népe közül.

És ha valaki Izráel házából, vagy a köztök tartózkodó jövevények közül
valamiféle vért megeszik: kiontom haragomat az ellen, a ki a vért
megette és kiirtom azt az ő népei közül.

Mert a testnek élete a vérben van, én pedig az oltárra + adtam azt
néktek, hogy engesztelésül legyen a ti életetekért, mert a vér a benne
levő élet által szerez engesztelést.

Azért mondom Izráel fiainak: Egy lélek se egyék vért közületek; a
köztetek tartózkodó jövevény se egye meg a vért.

És ha valaki Izráel fiai közül, vagy a köztök tartózkodó jövevények
közül vadászásban vadat vagy madarat fog, a mely megehető: ontsa ki
annak vérét, és fedje be azt földdel.

Mert minden testnek élete az ő vére a benne levő élettel. Azért mondom
Izráel fiainak: Semmiféle testnek a vérét meg ne egyétek, mert minden
testnek élete az ő vére; valaki megeszi azt, irtassék ki.

Ha pedig valaki elhullott, vagy vadtól megszaggatott állatot eszik, akár
benszülött, akár jövevény: mossa meg ruháit, és mosódjék meg vízben, és
tisztátalan legyen estvéig, azután tiszta.

Hogyha meg nem mossa ruháit, sem a testét le nem mossa: viselje az ő
vétségének terhét.

18. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiaihoz, és mondd nékik: Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Ne cselekedjetek úgy, a mint Égyiptom földén cselekesznek, a hol
laktatok; úgy se cselekedjetek, a mint Kanaán földén cselekesznek, a
hová beviszlek titeket; se azoknak rendtartásai szerint ne járjatok.

Az én végzéseim szerint cselekedjetek, és az én rendeleteimet tartsátok
meg, azok szerint járván. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Tartsátok meg azért az én rendeleteimet és az én végzéseimet, a melyeket
ha megcselekszik az ember, él azok által. Én vagyok az Úr.

Senki se közelgessen valamely vér szerint való rokonához, hogy felfedje
annak szemérmét. Én vagyok az Úr.

A te atyádnak szemérmét és a te anyádnak szemérmét fel ne fedd; a te
anyád ő, fel ne fedd az ő szemérmét.

A te atyád feleségének szemérmét fel ne fedd, a te atyádnak szemérme az.

A te atyád leányának, vagy a te anyád leányának, a te leánytestvérednek
szemérmét, akár otthon született, akár kivül született legyen; fel ne
fedd szemérmöket.

A te fiad leányának szemérmét, vagy a te leányod leányáét, ezeknek
szemérmét fel ne fedd, mert a te szemérmeid azok.

A te atyád felesége leányának szemérmét, a ki a te atyádnak magzatja,
leánytestvéred ő, fel ne fedd ennek szemérmét.

A te atyád leánytestvérének szemérmét fel ne fedd, a te atyádnak vér
szerint való rokona ő.

A te anyád leánytestvérének szemérmét fel ne fedd, mert a te anyádnak
vér szerint való rokona ő.

A te atyád fiútestvérének szemérmét fel ne fedd, annak feleségéhez ne
közelgess, nagynénéd ő.

A te menyednek szemérmét fel ne fedd; a te fiadnak felesége ő: ne fedd
fel az ő szemérmét.

A te fiútestvéred feleségének szemérmét fel ne fedd; a te
fiútestvérednek szemérme az.

Valamely asszonynak és az ő leányának szemérmét fel ne fedd; az ő
fiának leányát, vagy leányának leányát el ne vedd, hogy annak szemérmét
felfedjed; mert vér szerint való rokonok ők; fajtalankodás ez.

De feleségül se végy senkit az ő leánytestvére mellé, hogy ellenkezés ne
legyen, ha felfeded ő mellette amannak szemérmét az ő életében.

Asszonyhoz ne közelgess, az ő havi tisztátalansága alatt, hogy felfedje
az ő szemérmét.

És a te felebarátodnak feleségéhez se add magad közösülésre, hogy azzal
magadat megfertőztessed.

A te magzatodból ne adj, hogy oda áldozzák a Moloknak, és meg ne
szentségtelenítsd a te Istenednek nevét. Én vagyok az Úr.

Férfiúval ne hálj úgy, a mint asszonynyal hálnak: útálatosság az.

És semmiféle barommal se közösülj, hogy azzal magadat megfertőztessed,
és asszony se álljon meg barom előtt, hogy meghágja őt; fertelmesség az.

Egyikkel se fertőztessétek meg magatokat ezek közül; mert mindezekkel
ama pogányok fertőztették meg magokat, kiket én kiűzök ti előletek.

És fertőzötté lett az a föld, de meglátogatom azon az ő gonoszságát,
mert kiokádja az a föld az ő lakosait.

Tartsátok meg azért ti az én rendeléseimet és végzéseimet, és ez
útálatosságok közül semmit meg ne cselekedjetek, se a benszülött, se a
közöttetek tartózkodó jövevény:

(Mert mindezeket az útálatosságokat megcselekedték annak a földnek
lakosai, a mely előttetek van; és fertelmessé lőn az a föld),

Hogy ki ne okádjon titeket az a föld, ha megfertőztetitek azt, a mint
kiokádja azt a népet, a mely előttetek van.

Mert a ki megcselekszik valamit ez útálatosságokból, mind kiirtatik az
így cselekvő ember az ő népe közül.

Tartsátok meg azért a mit én megtartani rendelek, hogy egyet se
kövessetek amaz útálatos szokásokból, a melyeket követtek ti előttetek,
és meg ne fertőztessétek magatokat azokkal. Én, az Úr, vagyok a ti
Istenetek.

19. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak egész gyülekezetéhez, és mondd nékik: Szentek
legyetek mert én az Úr, a ti Istenetek szent vagyok.

Az ő anyját és atyját minden ember tisztelje, és az én + szombatjaimat
megtartsátok. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Ne hajoljatok a bálványokhoz, és ne csináljatok magatoknak öntött
isteneket. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Hogyha hálaadó áldozatot áldoztok az Úrnak, úgy áldozzátok, hogy
kedvesen fogadtassatok.

A ti áldozástok napján és a következőn egyétek meg; a mi pedig
harmadnapra marad, égessétek meg tűzben.

Ha pedig harmadnapra eszik valaki abból, útálatos az, nem lehet kedves.

És a ki eszi azt, viselje az ő álnokságának terhét; mivelhogy
megfertőztette az Úrnak szentségét, irtassék ki az ilyen ember az ő népe
közül.

Mikor a ti földetek termését learatjátok, ne arasd le egészen a te
meződnek szélét, és az elhullott gabonafejeket fel ne szedd.

Szőlődet se mezgéreld le, és elhullott szemeit se szedd fel szőlődnek,
a szegénynek és a jövevénynek hagyd meg azokat. Én vagyok az Úr, a ti
Istenetek.

Ne orozzatok, se ne hazudjatok és + senki meg ne csalja az ő
felebarátját.

És ne esküdjetek hamisan az én nevemre, mert megfertőzteted a te
Istenednek nevét. Én vagyok az Úr.

A te felebarátodat ne zsarold, se ki ne rabold. A napszámos bére ne
maradjon nálad reggelig.

Siketet ne szidalmazz, és vak elé gáncsot ne vess; hanem félj a te
Istenedtől. Én vagyok az Úr.

Ne kövessetek el igazságtalanságot az ítéletben; ne nézd a szegénynek
személyét, se a hatalmas személyét ne becsüld; igazságosan ítélj a te
felebarátodnak.

Ne járj rágalmazóként a te néped között; ne támadj fel a te
felebarátodnak vére ellen. Én vagyok az Úr.

Ne gyűlöld a te atyádfiát szívedben; fedd meg + a te felebarátodat
nyilván, hogy ne viseljed az ő bűnének terhét.

Bosszúálló ne légy, és haragot ne tarts a te néped fiai ellen, hanem
szeressed + felebarátodat, mint magadat. Én vagyok az Úr.

Az én rendeléseimet megtartsátok: Barmodat másféle állattal ne
párosítsd, szántóföldedbe kétféle magot ne vess, és kétféle szövetű ruha
ne legyen rajtad.

És ha valaki asszonynyal hál és közösül, és az valamely férfi
hatalma alatt lévő rabnő, és sem ki nem váltatott, sem szabadon nem
bocsáttatott: büntetés érje, de meg ne ölettessenek, mert nem volt
szabad az asszony.

A férfiú pedig vigye el az ő vétkéért való áldozatát az Úrnak a
gyülekezet sátorának nyílásához: egy kost vétekért való áldozatul.

És a pap szerezzen néki engesztelést, a vétekért való áldozat kosával az
Úr előtt, az ő bűnéért, a melyet elkövetett, és megbocsáttatik néki az ő
bűne, a melyet elkövetett.

Mikor pedig bementek arra a földre, és plántáltok ott mindenféle
gyümölcstermő fát, annak gyümölcsét körülmetéletlennek tartsátok, három
esztendeig legyen az néktek körülmetéletlen: meg ne egyétek.

A negyedik esztendőben pedig annak minden gyümölcse szent legyen,
hálaáldozatul az Úrnak.

Csak az ötödik esztendőben egyétek meg annak gyümölcsét, és annak
termését magatoknak gyüjtsétek. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Ne egyetek vérrel valót ne varázsoljatok és ne + bűvészkedjetek.

A ti hajatokat kerekdedre ne nyírjátok, a szakállad végét se csúfítsd
el.

Testeteket a holt emberért meg ne hasogassátok, se égetéssel magatokat
meg ne bélyegezzétek. Én vagyok az Úr.

A te leányodat meg ne becstelenítsd, paráznaságra adván azt; hogy
paráznává ne legyen a föld, és be ne teljék a föld fajtalansággal.

Az én szombatjaimat megtartsátok; szenthelyemet tiszteljétek. Én vagyok
az Úr.

Ne menjetek ígézőkhöz, és a jövendőmondókat ne tudakozzátok, hogy
magatokat azokkal megfertőztessétek. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Az ősz ember előtt kelj fel, és a vén ember orczáját becsüld meg, és
félj a te Istenedtől. Én vagyok az Úr.

Hogyha jövevény tartózkodik nálad, a ti földeteken, ne nyomorgassátok
őt.

Olyan legyen néktek a jövevény, a ki nálatok tartózkodik, mintha
közületek való benszülött volna, és szeressed azt mint magadat, mert
jövevények voltatok Égyiptom földén. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Ne kövessetek el igazságtalanságot az ítéletben, a hosszmértékben,
súlymértékben és ürmértékben.

Igaz mérték, igaz font, igaz efa, és igaz hin legyen közöttetek. Én
vagyok az Úr, a ti Istenetek, a ki kihoztalak titeket Égyiptom földéből.

Tartsátok meg azért minden rendelésemet és minden végzésemet, és
cselekedjetek azok szerint. Én vagyok az Úr.

20. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Izráel fiainak pedig mondd meg: Valaki Izráel fiai közül és az Izráelben
tartózkodó jövevények közül odaadja az ő magzatát a Moloknak, halállal
lakoljon, a földnek népe kövezze agyon kővel.

Én is kiontom haragomat az ilyen emberre, és kiirtom azt az ő népe
közül, mivelhogy adott az ő magzatából a Moloknak, hogy megfertőztesse
az én szentségemet, és megszentségtelenítse az én szent nevemet.

Ha pedig a föld népe behúnyja szemeit az ilyen ember előtt, a mikor az
oda adja az ő magzatát a Moloknak, és azt meg nem öli:

Akkor én ontom ki haragomat arra az emberre és annak házanépére, és
kiirtom azt és mindazokat, a kik ő utána paráználkodnak, hogy a Molokkal
paráználkodjanak, az ő népök közül.

A mely ember pedig az ígézőkhöz és a jövendőmondókhoz fordul, hogy azok
után paráználkodjék, arra is kiontom haragomat, és kiirtom azt az ő népe
közül.

Szenteljétek meg azért magatokat, és szentek legyetek, mert én, az Úr,
vagyok a ti Istenetek.

És tartsátok meg az én rendeléseimet, és cselekedjétek azokat. Én vagyok
az Úr, a ti megszentelőtök.

Mert valaki szidalmazza az ő atyját vagy anyját, halállal lakoljon;
atyját és anyját szidalmazta; vére rajta.

Ha valaki más ember feleségével paráználkodik, mivelhogy az ő
felebarátjának feleségével paráználkodik: halállal lakoljon a parázna
férfi és a parázna nő.

Ha valaki az ő atyjának feleségével + hál, az ő atyjának szemérmét fedi
fel: halállal lakoljanak mindketten; vérök rajtok.

Ha valaki az ő menyével hál, halállal lakoljanak mindketten,
fertelmességet követtek el; vérök rajtok.

És ha valaki férfival hál, úgy a mint asszonynyal hálnak: útálatosságot
követtek el mindketten, halállal lakoljanak; vérök rajtok.

És ha valaki feleségül vesz valamely asszonyt annak anyjával egybe:
fajtalankodás ez; tűzzel égessék meg azt és azokat, hogy ne legyen
köztetek fajtalankodás.

Ha pedig valaki barommal közösül, halállal lakoljon, és a barmot is
öljétek meg.

Ha valamely asszony akármely baromhoz járul, hogy az meghágja őt: öld
meg mind az asszonyt, mind a barmot, halállal lakoljanak; vérök rajtok.

És ha valaki feleségül veszi az ő leánytestvérét, atyjának leányát, vagy
anyjának leányát, és meglátja annak szemérmét és az is meglátja az ő
szemérmét: gyalázatosság ez; azért irtassanak ki népök fiainak láttára,
az ő leánytestvérének szemérmét fedte fel: viselje gonoszságának terhét.

És ha valaki havi bajos asszonynyal hál, és felfedi annak szemérmét, és
forrását feltakarja, és az asszony is felfedi az ő vérének forrását:
mindketten irtassanak ki az ő népökből.

A te anyád leánytestvérének, vagy az atyád leánytestvérének szemérmét
se fedd fel; mivelhogy az ő vérrokonát takarja ki: viseljék gonoszságuk
terhét.

És ha valaki az ő nagynénjével hál, az ő nagybátyjának szemérmét fedte
fel: viseljék gonoszságuk terhét, magtalanul haljanak meg.

Ha pedig elveszi valaki az ő fiútestvérének feleségét: vérfertőzés az;
az ő fiútestvérének szemérmét fedte fel; magtalanok legyenek.

Tartsátok meg minden rendelésemet és minden végzésemet, és azokat
cselekedjétek, hogy ki ne okádjon titeket az a föld, a melybe én viszlek
be titeket, hogy ott lakjatok.

És ne járjatok annak a népnek rendtartási szerint, a melyet kiűzök én
előletek. Mivelhogy mindezeket cselekedték, azért megútáltam őket.

Néktek pedig mondom: Ti örökölni fogjátok az ő földüket, mert én néktek
adom azt örökségül, azt a tejjel és mézzel folyó földet. Én vagyok az
Úr, a ti Istenetek, a ki kiválasztottalak titeket a népek közül.

Tegyetek különbséget azért a tiszta és tisztátalan barmok között, a
tiszta és tisztátalan szárnyas állatok között, és ne fertőztessétek meg
magatokat barommal vagy szárnyas állattal, sem semmiféle földön csúszó
állattal, a melyeket megkülönböztettem előttetek, mint tisztátalanokat.

És legyetek nékem szentek, mert én, az Úr, szent vagyok, a ki
kiválasztottalak titeket a népek közül, hogy enyéim legyetek.

És akár férfi, akár asszony, hogyha ígéző vagy jövendőmondó lesz
közöttök, halállal lakoljanak; kővel kövezzétek azokat agyon; vérök
rajtok.

21. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek: Szólj a papoknak, Áron fiainak, és mondd meg
nékik: Senki közülök meg ne fertőztesse magát halottal az ő népe között;

Hanem ha a hozzá legközelebb álló vérrokonával: anyjával, atyjával,
fiával, leányával és fiútestvérével,

Vagy a hozzá legközelebb álló hajadon leánytestvérével, a ki még nem
ment férjhez: ezt megérintheti.

Mint fő-ember ne fertőztesse meg magát az ő népe között, hogy
szentségtelenné ne legyen.

Ne nyírjanak kopaszságot a fejükön, szakálluk szélét le ne messék, és a
testükbe vágásokat ne vágjanak.

Szentek legyenek Istenöknek, és az ő Istenöknek nevét meg ne
szentségtelenítsék, mert az Úrnak tűzáldozatait, Istenöknek kenyerét ők
áldozzák; azért szentek legyenek.

Parázna és megszeplősített asszonyt el ne vegyenek, se olyan asszonyt,
a ki elűzetett az ő férjétől, el ne vegyenek; mert a pap az ő Istenének
van szentelve.

Te is szentnek tartsad őt, mert Istenednek kenyerét ő áldozza: szent
legyen azért előtted, mert szent vagyok én, az Úr, a ti megszentelőtök.

Hogyha valamely papnak leánya vetemedik paráznaságra,
megszentségteleníti az ő atyját, azért tűzzel égettessék meg.

A ki pedig főpap az ő attyafiai között, a kinek fejére töltötték a
kenetnek olaját, és a kit felavattak az ő szolgálatára, hogy a szent
ruhákba felöltözzék: fejét meg ne meztelenítse, se ruháit meg ne
szaggassa.

És semmiféle holttesthez be ne menjen: atyjával és anyjával se
fertőztesse meg magát.

És a szenthelyből ki ne menjen, hogy az ő Istenének szenthelyét meg ne
szentségtelenítse, mert korona, az ő Istenének kenet-olaja van ő rajta.
Én vagyok az Úr.

Hajadont vegyen feleségül.

Özvegyet, elűzöttet, megszeplősítettet, paráznát: ilyeneket el ne
vegyen, hanem hajadont vegyen feleségül az ő népe közül.

Hogy meg ne fertőztesse az ő magzatát az ő népe között; mert én, az Úr
vagyok az ő megszentelője.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak, mondván: Ha lesz valaki a te magod közül, az ő
nemzetségökben, a kiben fogyatkozás leend, ne áldozza áldozatul az ő
Istenének kenyerét.

Mert senki sem áldozhat, a kiben fogyatkozás van: vagy vak, vagy sánta
vagy csonka orrú, vagy hosszú tagú.

Sem az, a ki törött lábú vagy törött kezű,

Vagy púpos, vagy törpe, vagy szemfájós, vagy viszketeges, vagy sömörgös,
vagy a ki megszakadott.

Senki, a kiben fogyatkozás van, elő ne álljon Áronnak, a papnak fiai
közül, hogy tűzáldozatot vigyen fel az Úrnak; fogyatkozás van ő benne,
ne álljon elő, hogy megáldozza az ő Istenének kenyerét.

Az ő Istenének kenyeréből, a legszentségesebbikből és a szentségesből
ehetik.

Csak a függönyhöz be ne menjen, és az oltárhoz ne közelítsen, mert
fogyatkozás van ő benne, hogy meg ne fertőztesse az én szenthelyemet. Én
vagyok az Úr, az ő megszentelőjök.

És elmondá Mózes Áronnak, és az ő fiainak, és Izráelnek minden fiainak.

22. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak és az ő fiainak, hogy tartóztassátok meg magokat Izráel
fiainak szent adományaitól, hogy meg ne fertőztessék az én szent nevemet
azokkal, a miket nékem szentelnek. Én vagyok az Úr.

Mondd meg nékik: Ha valaki a ti nemzetségetekből, a ti összes
magzataitok közül hozzájárul a szent dolgokhoz, a melyeket Izráel fiai
szentelnek az Úrnak, mikor rajta van az ő tisztátalansága: az ilyen
ember irtassék ki én előlem. Én vagyok az Úr.

Ha valaki az Áron fiai közül poklos, vagy magfolyós, a szent dolgokból
ne egyék, míg meg nem tisztul. A ki pedig valamely halott által
megfertőzöttet illet, vagy valakit, a kinek magömlése van,

Vagy ha valaki valamely férget illet, a mely által tisztátalanná
lesz, vagy embert, a kitől tisztátalanná lesz annak valamilyen
tisztátalanságához képest:

Az ilyen ember, a ki effélét illet, tisztátalan legyen estvéig, és a
szent dolgokból ne egyék, hanem ha megmosta a testét vízzel;

De mikor lemegy a nap, tiszta lesz, és azután ehetik a szent dolgokból,
mert az ő eledele az.

Elhullott vagy széttépett állatot ne egyék, hogy tisztátalanná ne legyen
általa. Én vagyok az Úr.

Az én rendelésemet pedig megtartsák, hogy bűnbe ne essenek miatta, és
meg ne haljanak a miatt, hogy megrontották azt. Én vagyok az Úr, az ő
megszentelőjök.

Idegen ember ne egyék szenteltet, a papnak zsellére és bérese se egyék
szenteltet.

De ha megvásárol valakit a pap a maga pénzén, az ehetik abból, és a ki
házánál született: ezek ehetnek az ő eledeléből.

De a pap leánya, ha idegennek lesz a felesége, nem ehetik a szent
áldozatból.

Ha azonban a pap leánya özvegygyé lesz vagy elválik, de magzata nincsen,
és visszatér az ő atyjának házához, mint leánykorában: akkor ehetik az ő
atyjának eledeléből; de idegen nem ehetik abból.

Ha pedig tévedésből eszik valaki szenteltet, tegye ahhoz annak
ötödrészét; így adja meg a papnak a szenteltet.

És meg ne fertőztessék Izráel fiainak szent dolgait, a melyeket áldoznak
az Úrnak,

Hogy vétkes hamissággal ne terheljék magokat, ha esznek azoknak szent
dolgaiból; mert én vagyok az Úr, az ő megszentelőjük.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak és az ő fiainak és Izráel minden fiának, és mondd meg
nékik: ha valaki Izráel házából, és az Izráelben levő jövevények közül
felviszi a maga áldozatát, akár fogadásból akár szabad akaratból, a
miket felvisznek az Úrnak egészen égőáldozatul,

Hogy kedvesen fogadtassanak: épek és hímek legyenek, akár tulkok, akár
bárányok, akár kecskék.

A miben pedig fogyatkozás van, abból semmit se áldozzatok, mert nem lesz
kedvessé ti érettetek.

És ha valaki hálaáldozattal áldozik az Úrnak, akár fogadásának
teljesítésére, akár szabad akaratból, akár tulokféléből, akár
juhféléből: ép legyen, hogy kedves legyen; semmi fogyatkozás ne legyen
abban.

Vakot, vagy rokkantat, vagy csonkát, vagy fekélyest, vagy viszketegest,
vagy varast, ilyeneket ne áldozzatok az Úrnak, és tűzáldozatul ne
tegyetek ezekből az oltárra az Úrnak.

Hosszú, vagy kurta tagú ökröt, vagy bárányt szabad akaratból való
áldozatul vihetsz ugyan, de fogadási áldozatul nem lesz kedves.

Szétnyomott, összezúzott, megszakadt, vagy kimetszett heréjűt se
áldozzatok az Úrnak. Se a ti földeteken ne cselekedjétek ezt,

Se idegen ember kezéből ne áldozzatok semmi ilyenből a ti Istenetek
eledeléül; mert romlás van bennök, fogyatkozás van bennök: nem
fogadtatnak kedvesen érettetek.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Borjú, bárány és kecske, ha megelletett, legyen az anyja alatt hét
napig, a nyolczadik naptól fogva és azon túl kedves lesz az tűzáldozatul
az Úrnak.

De tehenet és juhot, azt és annak fiát ne öljétek meg egy napon.

Hogyha dicsőítő áldozattal áldoztok az Úrnak, úgy áldozzatok, hogy
kedvesen fogadtassatok.

Azon a napon egyétek meg, ne hagyjatok abból reggelig. Én vagyok az Úr.

Tartsátok meg azért az én parancsolataimat, és azokat cselekedjétek. Én
vagyok az Úr.

És meg ne fertőztessétek az én szent nevemet, hogy megszenteltessem
Izráel fiai között. Én vagyok az Úr, a ti megszentelőtök,

A ki kihoztalak titeket Égyiptom földéből, hogy Istenetek legyek néktek.
Én vagyok az Úr.

23. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik az Úrnak ünnepeit, a melyeken
szent gyülekezésekre kell összegyülekeznetek. Ezek azok az én ünnepeim:

Hat napon át munkálkodjatok, a hetedik napon nyugodalomnak, szent
gyülekezésnek szombatja van, semmi dolgot ne végezzetek: az Úrnak
szombatja legyen az minden lakhelyeteken.

Ezek az Úrnak ünnepei, szent gyülekezések napjai, a melyekre szabott
idejökben kell összegyülekeznetek.

Az első hónapban, a hónapnak tizennegyedikén, estennen az Úrnak
páskhája.

E hónapnak tizenötödik napján pedig az Úr kovásztalan kenyerének ünnepe.
Hét napig egyetek kovásztalan kenyeret.

Az első napon szent gyülekezéstek legyen, semmi robota munkát ne
végezzetek.

Hét napon át pedig tűzáldozatot áldozzatok az Úrnak, és a hetedik napon
szent gyülekezéstek is legyen: semmi robota munkát ne végezzetek.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak és mondd meg nékik: Mikor bementek a földre, a
melyet én adok néktek, és megaratjátok annak vetését: a ti aratástok
zsengéjének első kévéjét vigyétek a papnak.

Az pedig lóbálja meg a kévét az Úr előtt, hogy kedvesen fogadtassék
érettetek; a szombat után való napon lóbálja azt meg a pap.

A mely napon pedig meglóbáltatjátok a kévét, áldozzatok az Úrnak egy ép,
esztendős bárányt egészen égőáldozatul.

Ahhoz pedig ételáldozatul két tized efa lánglisztet, olajjal elegyítve;
tűzáldozatul az Úrnak, kedves illatul; italáldozatul pedig egy hin
bornak negyedrészét.

Új kenyeret pedig és pergelt búzaszemeket és zsenge kalászokat
ne egyetek mind a napig, a míg be nem viszitek a ti Isteneteknek
áldozatját. Örök rendtartás ez nemzetségről nemzetségre minden
lakóhelyeteken.

Számláljátok azután a szombatra következő naptól, attól a naptól, a
melyen beviszitek a meglóbálni való kévét, hét hetet, egészek legyenek
azok.

A hetedik hétre következő napig számláljatok ötven napot, és akkor
járuljatok új ételáldozattal az Úrhoz.

A ti lakóhelyeitekből hozzatok fel két meglóbálni való kenyeret; két
tized efa lisztlángból legyenek azok, kovászszal sütve, zsengékül az
Úrnak.

A kenyérrel együtt pedig áldozzatok meg hét bárányt, épeket,
esztendősöket, és egy tulkot, fiatal bikát, és két kost; egészen
égőáldozatul legyenek ezek az Úrnak, étel- és italáldozatjokkal egybe;
kedves illatú tűzáldozat ez az Úrnak.

Készítsetek el egy kecskebakot is bűnért való áldozatul, és két bárányt,
esztendősöket, hálaadó áldozatul.

És lóbálja meg azokat a pap a zsengékből való kenyérrel az Úr előtt való
lóbálással a két báránynyal egybe. Szentek legyenek ezek az Úrnak a pap
számára.

És gyülekezzetek egybe ugyanazon a napon; szent gyülekezéstek legyen
néktek, semmi robota munkát ne végezzetek. Örök rendtartás ez minden
lakóhelyeteken a ti nemzetségeitek szerint.

Mikor pedig földetek termését learatjátok: ne arasd le egészen a
meződnek széleit, és az elhullott gabonafejeket fel ne szedd; a
szegénynek és jövevénynek hagyd azokat. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiaihoz, mondván: A hetedik hónapban, a hónap első napján
ünnepetek legyen néktek, emlékeztető kürtzengéssel, szent gyülekezéssel.

Semmi robota munkát ne végezzetek, és tűzáldozattal áldozzatok az Úrnak.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Ugyanennek a hetedik hónapnak tizedikén az engesztelés napja van:
szent gyülekezéstek legyen néktek, és sanyargassátok meg magatokat, és
tűzáldozattal áldozzatok az Úrnak.

Semmi dolgot ne végezzetek azon a napon, mert engesztelésnek napja az,
hogy engesztelés legyen érettetek az Úr előtt, a ti Istenetek előtt.

Mert ha valaki nem sanyargatja meg magát ezen a napon, irtassék ki az ő
népe közül.

És ha valaki valami dolgot végez ezen a napon, elvesztem az ilyent az ő
népe közül.

Semmi dolgot ne végezzetek; örök rendtartás legyen ez nemzetségről
nemzetségre minden lakhelyeteken.

Ünnepek ünnepe ez néktek, sanyargassátok meg azért magatokat. A hónap
kilenczedikének estvéjén, egyik estvétől a másik estvéig ünnepeljétek a
ti ünnepeteket.

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, mondván: Ugyanennek a hetedik hónapnak
tizenötödikén a sátorok ünnepe legyen az Úrnak hét napig.

Az első napon szent gyülekezés legyen, semmi robota munkát ne
végezzetek.

Hét napon áldozzatok az Úrnak tűzáldozatot, a nyolczadik napon pedig
szent gyülekezéstek legyen és újra tűzáldozattal áldozzatok az Úrnak;
berekesztő ünnep ez, semmi robota munkát ne végezzetek azon.

Ezek az Úrnak ünnepei, a melyeken szent gyülekezésekre kell
gyülekeznetek, hogy áldozzatok az Úrnak tűzáldozattal, egészen
égőáldozattal, ételáldozattal, véres- és italáldozattal: minden napét a
maga napján.

Az Úrnak szombatjain kivül, adományaitokon kivül, fogadásból és szabad
akaratból való minden ajándékaitokon kivül a melyeket adni szoktatok az
Úrnak,

Ugyancsak a hetedik hónapnak tizenötödik napján, a mikor a földnek
termését betakarjátok, az Úrnak ünnepét ünnepeljétek hét napig: az
első napon nyugodalom napja, és a nyolczadik napon is nyugodalom napja
legyen.

És vegyetek magatoknak az első napon szép fának gyümölcsét, pálmafa
ágait, sűrű levelű fa lombját, és patak mellett való fűzgalyakat, és
örvendezzetek az Úr előtt, a ti Istenetek előtt hét napig.

Így ünnepeljétek meg azt az Úrnak ünnepét minden esztendőben hét napig.
Örökkévaló rendtartás legyen ez a ti nemzetségeiteknél; a hetedik
hónapban ünnepeljétek azt.

Sátorokban lakjatok hét napig, minden benszülött sátorokban lakjék
Izráelben.

Hogy megtudják a ti nemzetségeitek, hogy sátorban lakattam Izráel
fiait, a mikor kihoztam őket Égyiptom földéről. Én vagyok az Úr, a ti
Istenetek.

És szóla Mózes Izráel fiainak az Úrnak ünnepei felől.

24. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Parancsold meg Izráel fiainak, hogy hozzanak néked tiszta faolajat,
a melyet a világításhoz sajtoltak, hogy szünet nélkül égő lámpákat
gyújthassanak.

A bizonyság függönyén kivül, a gyülekezet sátorában úgy helyheztesse
el azokat Áron, hogy estvétől fogva reggelig az Úr előtt legyenek.
Örökkévaló rendtartás legyen ez a ti nemzetségeiteknél.

A tiszta arany gyertyatartóra rakja fel a mécseket; az Úr előtt legyenek
szüntelen.

És végy lisztlángot, és süss abból tizenkét lepényt; két tized efából
legyen egy lepény.

És helyheztesd el azokat két rendben; hatot egy rendbe, a tiszta arany
asztalra az Úr elé.

És tégy mindenik rendhez tiszta tömjént, és legyen emlékeztetőül a
kenyér mellett, tűzáldozatul az Úrnak.

Szombat napról szombat napra rakja fel azt a pap az Úr elé szüntelen;
örök szövetség ez Izráel fiaival.

Azután legyen az Ároné és az ő fiaié, a kik egyék meg azokat szent
helyen, mert mint igen szentséges, az övé az, az Úrnak tűzáldozataiból,
örök rendelés szerint.

Kiméne pedig egy izráelbeli asszonynak fia, a ki égyiptomi férfiútól
való vala, Izráel fiai közé, és versengének a táborban az izráelbeli
asszonynak fia és egy izráelbeli férfi.

És káromlá az izráelbeli asszony fia az Isten nevét és átkozódék;
elvivék azért azt Mózeshez. Az ő anyjának neve pedig Selomith vala,
Dibrinek leánya, Dán nemzetségéből.

És őrizet alá veték azt, míg kijelentést nyernének az Úr akarata felől.

Szóla azért az Úr Mózesnek, mondván:

Vidd ki az átkozódót a táboron kivül, és mindazok, a kik hallották,
tegyék kezeiket annak fejére és kövezze agyon azt az egész gyülekezet.

Izráel fiainak pedig szólj, ezt mondván: Ha valaki az ő Istenét átkozza,
viselje az ő bűnének terhét.

És a ki szidalmazza az Úrnak nevét, halállal lakoljon, kövezze azt agyon
az egész gyülekezet; akár jövevény, akár benszülött, ha szidalmazza az
Úrnak nevét, halállal lakoljon.

Ha valaki agyon üt valamely embert, halállal lakoljon.

Ha pedig barmot üt agyon valaki, fizesse meg azt: barmot baromért.

És ha valaki sérelmet ejt a felebarátján, a mint ő cselekedett, vele is
úgy cselekedjenek:

Törést törésért, szemet szemért, fogat fogért; a milyen sérelmet ő
ejtett máson, olyan ejtessék rajta is.

A ki barmot üt agyon, fizesse meg azt, de a ki embert üt agyon, halállal
lakoljon.

Egy törvény legyen nálatok: a jövevény olyan legyen, mint a benszülött,
mert én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Szóla azért Mózes Izráel fiainak, és kivivék az átkozódót a táboron
kivül, és agyonverék azt kővel. És úgy cselekedének Izráel fiai, a mint
parancsolta vala az Úr Mózesnek.

25. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek a Sinai hegyen, mondván:

Szólj Izráel fiainak és mondd meg nékik: Mikor bementek a földre, a
melyet én adok néktek, nyugodjék meg a föld az Úrnak szombatja szerint.

Hat esztendőn át vesd a te szántóföldedet, és hat esztendőn át messed a
te szőlődet, és takarítsd be annak termését;

A hetedik esztendőben pedig szombati nyugodalma legyen a földnek, az
Úrnak szombatja: szántóföldedet ne vesd be, és szőlődet meg ne mesd.

A mi a te tarló földeden magától terem, le ne arasd, és a mi a te
metszetlen szőlődön terem, meg ne szedjed; mert nyugalom esztendeje lesz
az a földnek.

És a mit a föld az ő szombatján terem, legyen az eledelül néktek: néked,
szolgádnak, szolgáló leányodnak, béresednek és zsellérednek, a kik nálad
tartózkodnak;

A te barmodnak is és a vadnak, a mely a te földeden van, legyen annak
minden termése eledelül.

Számlálj azután hét szombat-esztendőt, hétszer hét esztendőt, úgy hogy a
hét szombat-esztendőnek ideje negyvenkilencz esztendő legyen:

Akkor fúvasd végig a riadó kürtöt a hetedik hónapban, a hónap tizedikén
az engesztelés napján fúvasd végig a kürtöt a ti egész földeteken.

És szenteljétek meg az ötvenedik esztendőt, és hirdessetek szabadságot
a földön, annak minden lakójának; kürtölésnek esztendeje legyen ez
néktek, és kapja vissza kiki az ő birtokát, és térjen vissza kiki az ő
nemzetségéhez.

Kürtölésnek esztendeje ez, az legyen néktek az ötvenedik esztendő ne
vessetek és le se arassátok, a mit önként terem a föld, és a metszetlen
szőlőjét se szedjétek meg annak.

Mert kürtölésnek esztendeje ez, szent legyen néktek, a mezőről egyétek
meg annak termését.

A kürtölésnek ebben az esztendejében, kapja vissza ismét kiki az ő
birtokát.

Ha pedig eladsz valami eladni valót a te felebarátodnak, vagy vásárolsz
valamit a te felebarátodtól: egymást meg ne csaljátok.

A kürtölés esztendejét követő esztendők száma szerint vásárolj a te
felebarátodtól; a terméses esztendők száma szerint adjon el néked.

Az esztendők nagyobb számához képest nagyobb árt adj azért, a mi
veszesz, az esztendők kisebb számához képest pedig kisebb árt adj azért,
a mit veszesz, mert a termések számát adja ő el néked.

Egymást azért meg ne csaljátok, hanem félj a te Istenedtől: mert én
vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Ha teljesítitek azért az én rendeléseimet, és megtartjátok végzéseimet,
és teljesítitek azokat, bátorságosan lakhattok a földön.

És megtermi a föld az ő gyümölcsét, hogy eleget ehessetek, és
bátorságosan lakhattok azon.

Ha pedig azt mondjátok: Mit eszünk a hetedik esztendőben, ha nem vetünk,
és termésünket be nem takarítjuk?

Én rátok bocsátom majd az én áldásomat a hatodik esztendőben, hogy három
esztendőre való termés teremjen.

És mikor a nyolczadik esztendőkre vettek, akkor is az ó termésből esztek
egészen a kilenczedik esztendeig; mindaddig ó gabonát esztek, míg ennek
termése be nem jön.

A földet pedig senki el ne adja örökre, mert enyém a föld; csak
jövevények és zsellérek vagytok ti nálam.

Azért a ti birtokotoknak egész földén megengedjétek, hogy a föld
kiváltható legyen.

Ha elszegényedik a te atyádfia, és elad valamit az ő birtokából, akkor
álljon elő az ő rokona, a ki közel van ő hozzá, és váltsa ki, a mit
eladott az ő atyjafia.

Ha pedig nincs valakinek kiváltó rokona, de maga tesz szert annyira,
hogy elege van annak megváltásához:

Számlálja meg az eladása óta eltelt esztendőket, a felül lévőt pedig
térítse meg annak, a kinek eladta volt, és újra övé legyen az ő birtoka.

Ha pedig nincsen módjában, hogy visszatéríthesse annak, akkor maradjon
az ő eladott birtoka annál, a ki megvette azt, egészen a kürtölésnek
esztendejéig: a kürtölésnek esztendejében pedig szabaduljon fel, és újra
övé legyen az ő birtoka.

Ha valaki lakó-házat ad el kerített városban, az kiválthatja azt az
eladás esztendejének elteléséig; egy esztendőn át válthatja ki azt.

Ha pedig ki nem váltják az esztendőnek teljes elteléséig, akkor a ház, a
mely kerített városban van, örökre azé és annak nemzetségeié marad, a ki
megvette azt; nem szabadul fel a kürtölésnek esztendejében.

Az olyan falvak házai pedig, a melyek nincsenek körülkerítve, mezei
földek gyanánt számíttassanak, kiválthatók legyenek, és a kürtölésnek
esztendejében felszabaduljanak.

A mi pedig a léviták városait illeti, az ő birtokukban lévő városok
házai a léviták által mindenkor kiválthatók legyenek,

De a mit ki nem vált is valaki a léviták közül, szabaduljon fel a
kürtölésnek esztendejében, az eladott ház, és az ő birtokának városa;
mert a léviták városainak házai tulajdon birtokuk nékik Izráel fiai
között.

De a városaikhoz tartozó szántóföldeket el ne adják, mert örök birtokuk
az nékik.

Ha a te atyádfia elszegényedik, és keze erőtlenné lesz melletted,
segítsd meg őt, akár jövevény, akár zsellér, hogy megélhessen melletted.

Ne végy ő tőle kamatot vagy uzsorát, hanem félj a te Istenedtől, hogy
megélhessen melletted a te atyádfia.

Pénzedet ne add néki kamatra, se uzsoráért ne add a te eleségedet.

Én vagyok az Úr, a ti Istenetek, a ki kihoztalak titeket Égyiptom
földéről, hogy néktek adjam Kanaán földét, és Istenetek legyek néktek.

Ha pedig elszegényedik melletted a te atyádfia, és eladja magát néked:
ne szolgáltassad úgy mint rabszolgát.

Mint béres, mint zsellér legyen nálad; a kürtölésnek esztendejéig
szolgáljon nálad.

Azután menjen el tőled ő és vele az ő gyermekei, és térjen vissza az ő
nemzetségéhez, és térjen vissza az ő atyáinak örökségébe.

Mert az én szolgáim ők, a kiket kihoztam Égyiptom földéről: nem
adathatnak el, mint rabszolgák.

Ne uralkodjál rajta kegyetlenül, hanem félj a te Istenedtől.

Mind szolgád, mind szolgálóleányod, a kik lesznek néked, a körületek
lévő népek közül legyenek: azokból vásárolj szolgát és szolgálóleányt;

Meg a zsellérek gyermekei közül is, a kik nálatok tartózkodnak, azokból
is vásárolhattok, és azoknak nemzetségéből, a kik veletek vannak, a
kiket a ti földeteken nemzettek; és legyenek a ti tulajdonotok.

És örökül hagyhatjátok azokat a ti utánnatok való fiaitoknak, hogy
örökségül bírják azokat, örökké dolgoztathattok velük; de a ti
atyátokfiain, az Izráel fiain, egyik a másikán senki ne uralkodjék
kegyetlenül.

És ha a jövevény vagy zsellér vagyonra tesz szert melletted, a te
atyádfia pedig elszegényedik mellette, és eladja magát a melletted lévő
jövevénynek, zsellérnek, vagy jövevény nemzetségéből való sarjadéknak:

Mindamellett is, hogy eladta magát, megváltható legyen; akárki
megválthassa azt az ő atyjafiai közül.

Vagy nagybátyja, vagy nagybátyjának fia váltsa meg azt, vagy az ő
nemzetségéből való vérrokona váltsa meg azt, vagy, ha módja van hozzá,
maga váltsa meg őmagát.

És vessen számot azzal, a ki megvette őt, attól az esztendőtől kezdve,
a melyen eladta magát annak, a kürtölésnek esztendejéig, és az ő
eladásának ára az esztendők száma szerint legyen, a béres ideje szerint
legyen nála.

Ha még sok esztendő van hátra, azokhoz képest térítse meg annak a
váltságot az ő megvásárlásának árából.

Ha pedig kevés esztendő van hátra a kürtölésnek esztendejéig, akkor
is vessen számot vele, és az évek számához képest fizesse vissza az ő
váltságát.

Mint esztendőről esztendőre fogadott béres legyen nála; ne uralkodjék
kegyetlenül rajta te előtted.

Ha pedig ilyen módon meg nem váltatik, a kürtölésnek esztendejében
szabaduljon fel: ő és vele az ő gyermekei.

Mert az én szolgáim Izráel fiai, az én szolgáim ők, a kiket kihoztam
Égyiptom földéről. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

26. Fejezet

Ne csináljatok magatoknak bálványokat, se faragott képet, se oszlopot ne
emeljetek magatoknak, se kőszobrokat ne állítsatok fel a ti földeteken,
hogy meghajoljatok előtte, mert én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Az én szombatjaimat megtartsátok, és az én szenthelyemet tiszteljétek.
Én vagyok az Úr.

Ha az én rendeléseim szerint jártok, és az én parancsolataimat
megtartjátok, és azokat megcselekszitek:

Esőt adok néktek idejében, és a föld megadja az ő termését, a mező fája
is megtermi gyümölcsét.

És a ti csépléstek ott éri a szüretet, és a szüret ott éri a vetést,
és elégségig ehetitek kenyereteket, és bátorságosan lakhattok a ti
földeteken.

Mert békességet adok azon a földön, hogy mikor lefeküsztök, senki fel ne
rettentsen; és kipusztítom az ártalmas vadat arról a földről, és fegyver
sem megy át a ti földeteken.

Sőt elűzitek ellenségeiteket, és elhullanak előttetek fegyver által.

És közületek öten százat elűznek, és közületek százan elűznek tízezeret,
és elhullanak előttetek a ti ellenségeitek fegyver által.

És hozzátok fordulok, és megszaporítlak titeket, és megsokasítlak
titeket és szövetségemet megerősítem veletek.

És réginél régibbet ehettek, és az új elől is régit kell kihordanotok.

És az én hajlékomat közétek helyezem, és meg nem útál titeket az én
lelkem.

És közöttetek járok, és a ti Istenetek leszek, ti pedig az én népem
lesztek.

Én vagyok az Úr, a ti Istenetek, a ki kihoztalak titeket Égyiptom
földéről, hogy ne legyetek azoknak rabjai, és összetörtem a ti igátok
szegeit, és egyenesen járattalak titeket.

Ha pedig nem hallgattok reám, és mind e parancsolatokat meg nem
cselekeszitek;

És ha megvetitek rendeléseimet, és ha az én végzéseimet megútálja a ti
lelketek, azáltal, hogy nem cselekszitek meg minden én parancsolatomat,
hanem felbontjátok az én szövetségemet:

Bizony azt cselekszem én veletek, hogy rettenetességet bocsátok reátok:
a száraz betegséget és a forrólázt, a melyek szemeket égetnek és lelket
epesztenek, és a ti + magotokat hiába vetitek el, mert ellenségeitek
emésztik meg azt.

És kiontom haragomat reátok, hogy elhulljatok a ti ellenségeitek előtt,
és uralkodjanak rajtatok a ti gyűlölőitek, és fussatok, mikor senki nem
kerget is titeket.

Ha pedig ezek után sem hallgattok reám, hétszerte keményebben
megostorozlak titeket a ti bűneitekért;

És megtöröm a ti megátalkodott kevélységeteket, és olyanná teszem az
eget felettetek, mint a vas, a földeteket pedig olyanná, mint a réz.

És hiába fogy a ti erőtök, mert földetek nem adja meg az ő termését, s a
föld fája sem adja meg az ő gyümölcsét.

Ha mégis ellenemre jártok, és nem akartok reám hallgatni: hétszeres
csapást borítok reátok a ti bűneitekért.

És reátok bocsátom a mezei vadakat, hogy megfoszszanak titeket
gyermekeitektől, kiirtsák barmaitokat, és elfogyaszszanak titeket, hogy
pusztákká legyenek a ti útaitok.

És ha ezek által sem jobbultok meg, hanem ellenemre jártok:

Én is bizony ellenetekre járok, és hétszeresen sújtalak titeket a ti
bűneitekért.

És hozok reátok bosszuló fegyvert, a mely bosszút álljon a szövetség
megrontásáért. Ha városaitokba gyülekeztek össze, akkor döghalált
bocsátok reátok, és az ellenség kezébe adattok.

Mikor eltöröm nálatok a kenyérnek botját, tíz asszony süti majd a
ti kenyereteket egy kemenczében, és megmérve viszik vissza a ti
kenyereiteket, és esztek, de + nem elégesztek meg.

És ha e mellett sem hallgattok reám, hanem ellenemre jártok:

Én is ellenetekre járok búsult haragomban, és bizony hétszeresen
megostorozlak titeket a ti bűneitekért.

És megeszitek a ti fiaitok húsát, és megeszitek a ti leányaitok húsát.

És lerontom a ti magaslataitokat, és kiirtom a ti nap-oszlopaitokat, és
a ti holttesteiteket bálványaitok holttetemeire hányatom, és megútál
titeket az én lelkem.

És városaitokat sivataggá teszem; szenthelyeiteket is elpusztítom, és
nem lesz kedves nékem a ti jóillatú áldozatotok.

És elpusztítom ezt a földet, hogy álmélkodjanak rajta a ti
ellenségeitek, a kik letelepednek ebbe.

Titeket pedig elszélesztelek a pogány népek közé, és kivont fegyverrel
űzetlek titeket, és pusztasággá lesz a ti földetek, városaitok pedig
sivataggá.

Akkor örül a föld az ő szombatjainak az ő pusztaságának egész ideje
alatt, ti pedig a ti ellenségeitek földjén lesztek; akkor nyugodni fog a
föld és örül az ő szombatjainak.

Pusztaságának egész ideje alatt nyugodni fog, mivelhogy nem nyugodott a
ti szombatjaitokon, mikor rajta laktatok.

A kik pedig megmaradnak közületek, azoknak szívébe gyávaságot öntök az ő
ellenségeiknek földén, és megkergeti őket a szállongó falevél zörrenése,
és futnak, mintha fegyver elől futnának, és elhullanak, ha senki nem
kergeti is őket.

És egymásra hullanak, mint a fegyver előtt, pedig senki sem kergeti
őket, és nem lesz megállásotok a ti ellenségeitek előtt.

És elvesztek a pogány népek között, és a ti ellenségeitek földe
megemészt titeket.

A kik pedig megmaradnak közületek, elsenyvednek az ő hamisságuk miatt a
ti ellenségeitek földén, sőt az ő atyáiknak hamissága miatt is azokkal
együtt elsenyvednek.

Akkor megvallják az ő hamisságukat, és atyáiknak hamisságát az ő
hűtelenségökben, a melylyel hűtelenkedtek ellenem, és hogy mivel
ellenemre jártak.

Bizony én is ellenökre járok, és beviszem őket az ő ellenségeik
földjére; akkor talán megalázódik az ő körülmetéletlen szívök, és akkor
az ő bűnöknek büntetését békével szenvedik:

Én pedig megemlékezem Jákóbbal kötött szövetségemről, Izsákkal kötött
szövetségemről is, Ábrahámmal kötött szövetségemről is megemlékezem, és
e földről is megemlékezem.

A föld tehát pusztán hagyatik tőlük, és örül az ő szombatjainak, a míg
pusztán marad tőlük, ők pedig békével szenvedik bűnöknek büntetését,
azért, mert megvetették az én ítéleteimet, és megútálta lelkök az én
rendeléseimet.

De mindamellett is, ha az ő ellenségeik földén lesznek is, akkor sem
vetem meg őket, és nem útálom meg őket annyira, hogy mindenestől
elveszítsem őket, felbontván velök való szövetségemet, mert én, az Úr,
az ő Istenök vagyok.

Sőt megemlékezem érettök az elődökkel kötött szövetségről, a kiket
kihoztam Égyiptom földéről, a pogány népek láttára, hogy Istenök legyek
nékik. Én vagyok az Úr.

Ezek a rendelések, a végzések és a törvények, a melyeket szerzett az Úr
ő maga között és Izráel fiai között a Sinai hegyen Mózes által.

27. Fejezet

Szóla ismét az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Ha valaki fogadásul a te
becslésed szerint való személyeket szentel az Úrnak:

Akkor, ha férfit kell becslened, húsz esztendőstől hatvan esztendősig
ötven ezüst siklusra becsüljed, a szent siklus szerint.

Ha pedig asszony-személy az, harmincz siklusra becsüljed.

Ha pedig öt esztendőstől húsz esztendősig való, akkor a fiúgyermeket
húsz siklusra becsüljed, a leányt pedig tíz siklusra.

Ha pedig egy hónapostól öt esztendősig való, akkor a fiút öt ezüst
siklusra becsüld, a leányt pedig három ezüst siklusra.

Ha pedig hatvan esztendős és azon felül való, ha férfi, akkor becsüljed
tizenöt siklusra, az asszony-személyt pedig tíz siklusra.

Ha pedig szegényebb az, mint te becsülted, akkor állassák a pap elé, és
becsülje meg azt a pap; a szerint becsülje azt a pap, a milyen módja van
a fogadást tevőnek.

Ha pedig olyan barom az, a miből áldozni szoktak az Úrnak: mindaz, a mit
az eféléből ád valaki az Úrnak, szent legyen.

Ne adjon mást helyette, és ki ne cserélje azt: jót hitványért, vagy
hitványat jóért, de ha mégis kicserélne barmot barommal: mind ez, mind
az, a mivel kicserélte, szent legyen.

Ha pedig valamely tisztátalan barom az, a melyből nem vihetnek áldozatot
az Úrnak: állassák azt a barmot a pap elé.

És becsülje meg azt a pap akár jó, akár hitvány, és a mint becsüli a
pap, úgy legyen.

Ha pedig meg akarja váltani, adja hozzá annak ötödrészét a te
becsléseden felül.

És ha valaki az ő házát szenteli az Úrnak szentségül, azt is becsülje
meg a pap: akár jó, akár hitvány, és a mennyire a pap becsüli azt, úgy
maradjon.

Ha pedig az, a ki odaszentelte, megváltja az ő házát: akkor adja ahhoz a
te becslésed szerint való árnak ötödrészét, és legyen az övé.

És ha valaki az ő mezei birtokából szentel valamit az Úrnak, akkor a mag
szerint becsüld meg, a mely abba megy: egy hómer árpa-mag után ötven
ezüst siklusra.

Ha a kürtölésnek esztendejétől szenteli oda az ő mezejét, a mint
becsülted, úgy maradjon.

Ha pedig a kürtölés esztendeje után szenteli oda az ő mezejét, a pap
számítsa fel néki az árt az esztendők száma szerint, a melyek hátra
vannak a kürtölés esztendejéig, és szállíttassék le a te becslésed.

És ha meg akarja váltani a mezőt az, a ki odaszentelte, akkor adja ahhoz
az általad becsült árnak ötödrészét, és maradjon az övé.

Ha pedig nem váltja meg azt a mezőt, és ha eladja azt a mezőt más
valakinek, többé meg nem válthatja azt.

És az a föld, mikor a kürtölésnek esztendejében felszabadul, az Úrnak
szenteltessék, mint valamely néki szentelt mező, papok birtokává legyen
az.

Ha pedig pénzen vett mezejét, a mi nem az ő birtokának mezejéből való,
valaki az Úrnak szenteli:

Akkor számolja fel néki a pap a te becslésed szerint való összeget a
kürtölés esztendejéig, és adja oda azt, a mire te becsülted, azon a
napon szentségül az Úrnak.

A kürtölésnek esztendejében visszaszáll a mező arra, a kitől vette azt,
a kinek birtoka volt az a föld.

Minden becslésed pedig a szent siklus szerint legyen; húsz géra legyen a
siklus.

Csak elsőszülöttet, a mely elsőszülött úgyis az Úré, azt ne szenteljen a
baromféléből senki; akár borjú akár bárány, az Úré az.

Ha pedig tisztátalan baromból való az, váltsa meg a te becslésed
szerint, és adja hozzá annak ötödrészét; ha pedig nem váltják meg,
adassék el a te becslésed szerint.

De semmi, a mit valaki teljesen az Úrnak szentelt, mind abból a mije
van, akár ember vagy barom, akár mezei birtokából való, el ne adassék,
és meg se váltassék; minden, a mi teljesen néki szenteltetett, igen
szentséges az Úrnak.

Senki, a ki teljesen az Úrnak szenteltetett az emberek közül, meg ne
váltassék, hanem halálra adassék bizonynyal.

A földnek minden tizede, a föld vetéséből, a fa gyümölcséből az Úré
szentség az az Úrnak.

És ha valaki meg akar valamit váltani az ő tizedéből: adja hozzá annak
ötödrészét.

És minden tizede a baromnak és juhnak, mindabból, a mi a vessző alatt
átmegy, a tizedik az Úrnak legyen szentelve.

Ne tudakozódjék, ha jó-e vagy hitvány, és el se cserélje azt; de ha
mégis elcseréli azt, akkor az, és a mit cserébe adott azért, szent
legyen, és meg se váltassék.

Ezek azok a parancsolatok, a melyeket Mózes által parancsolt az Úr
Izráel fiainak a Sinai hegyen.

MÓZES NEGYEDIK KÖNYVE AZ IZRÁELITÁK MEGSZÁMLÁLÁSÁRÓL VALÓ KÖNYV

1. Fejezet

Szóla pedig az Úr Mózesnek a Sinai pusztájában, a gyülekezet sátorában,
a második hónapnak elsején, az Egyiptom földéből való kijövetelök után a
második esztendőben, mondván:

Vegyétek számba Izráel fiainak egész gyülekezetét, az ő nemzetségeik
szerint, az ő atyáiknak háznépe szerint, a neveknek száma szerint,
minden férfiút főről főre,

Húsz esztendőstől fogva és feljebb, mindent, a ki hadba mehet Izráelben;
számláljátok meg őket az ő seregök szerint, te és Áron.

És legyen veletek egy-egy férfiú mindenik törzsből, mindenik feje legyen
az ő atyái házának.

Ezek pedig a férfiak nevei, a kik veletek legyenek: Rúbenből Elisúr,
Sedeúrnak fia.

Simeonból Selúmiel, Surisaddainak fia.

Júdából Naasson, Amminádábnak fia.

Izsakhárból Néthánéel, Suárnak fia.

Zebulonból Eliáb, Hélonnak fia.

József fiai közül: Efraimból Elisama, Ammihudnak fia; Manasséból
Gámliel, Pédasurnak fia.

Benjáminból Adibán, Gideóni fia.

Dánból Ahiézer, Ammisaddai fia.

Áserből Págiel, Okránnak fia.

Gádból Eleásaf, Déhuelnek fia.

Nafthaliból Akhira, Enánnak fia.

Ezek a gyülekezetnek hivatalosai, az ő atyjok törzseinek fejei, Izráel
ezereinek is fejei ők.

Maga mellé vevé azért Mózes és Áron e férfiakat, a kik név szerint is
előszámláltattak vala.

És összegyűjték az egész gyülekezetet a második hónapnak első napján;
és vallást tőnek az ő születésökről, az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a neveknek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb főről főre.

A miképen megparancsolta vala az Úr Mózesnek, úgy számlálá meg őket a
Sinai pusztájában.

Valának pedig Rúbennek, Izráel elsőszülöttének fiai, azoknak szülöttei
az ő nemzetségeik szerint, az ő atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma
szerint, főről főre, minden férfiú, húsz esztendőstől fogva és feljebb,
minden hadba mehető

A kik megszámláltattak a Rúben törzséből: negyvenhat ezer és ötszáz.

Simeon fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az
ő atyáiknak háznépe szerint, az ő megszámláltjai, a neveknek száma
szerint, főről főre, minden férfiú, húsz esztendőstől fogva és feljebb,
minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Simeon törzséből; ötvenkilencz ezer és háromszáz.

Gád fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a neveknek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Gád törzséből: negyvenöt ezer és hatszáz ötven.

Júda fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Júda törzséből: hetvennégy ezer és hatszáz.

Izsakhár fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Izsakhár törzséből, ötvennégy ezer és négyszáz.

Zebulon fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Zebulon törzséből; ötvenhét ezer és négyszáz.

József fiaiból Efraim fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik
szerint, az ő atyáiknak háznépe szerint, a neveknek száma szerint, húsz
esztendőstől fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Efraim törzséből; negyvenezer és ötszáz.

Manasse fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Manasse törzséből; harminczkét ezer és kétszáz.

Benjámin fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Benjámin törzséből; harminczöt ezer és négyszáz.

Dán fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a nevek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Dán törzséből; hatvankét ezer és hétszáz.

Áser fiai közül azoknak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő
atyáiknak háznépe szerint, a neveknek száma szerint, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak Áser törzséből; negyvenegy ezer és ötszáz.

A Nafthali fiainak szülöttei az ő nemzetségeik szerint, az ő atyáiknak
háznépe szerint, a neveknek száma szerint, húsz esztendőstől fogva és
feljebb, minden hadba mehető

A kik megszámláltattak a Nafthali törzséből; ötvenhárom ezer és
négyszáz.

Ezek azok a megszámláltattak, a kiket megszámláltak Mózes és Áron és
Izráel fejedelmei, tizenkét férfiú egy-egy férfiú vala az ő atyáiknak
házanépéből.

Valának azért mindnyájan, a kik megszámláltattak az Izráel fiai közűl az
ő atyáiknak háznépe szerint, húsz esztendőstől fogva és feljebb, minden
hadba mehető az Izráelben;

Valának mindnyájan a megszámláltattak: hatszáz háromezer és ötszáz
ötven.

De a léviták az ő atyáiknak háznépe szerint nem számláltattak közéjök.

Mert szólott vala az Úr Mózesnek, mondván:

Csak a Lévi törzsét ne vedd számba, és azokat ne számláld Izráel fiai
közé

Hanem a lévitákat rendeld a bizonyság hajlékához, és minden edényéhez,
és minden ahhoz valókhoz; ők hordozzák a hajlékot, és annak minden
edényét, és ők szolgáljanak mellette, és a hajlék körül táborozzanak.

És mikor a hajléknak elébb kell indulni, a léviták szedjék azt szét,
mikor pedig megáll a hajlék, a léviták állassák azt fel, az idegen
pedig, a ki oda járul, meghaljon.

És tábort járjanak az Izráel fiai kiki az ő táborában, és kiki az ő
zászlója alatt, az ő seregeik szerint.

A léviták pedig tábort járjanak a bizonyság hajléka körül, hogy ne
legyen harag Izráel fiainak gyülekezetén; és megtartsák a léviták a
bizonyság hajlékának őrizetét.

Cselekedének azért az Izráel fiai mind a szerint, a mint parancsolta
vala az Úr Mózesnek, úgy cselekedének.

2. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Az Izráel fiai, kiki az ő zászlója alatt, az ő atyáik háznépének
jeleivel járjon tábort, a gyülekezet sátora körül járjon tábort annak
oldalai felől.

Így járjanak pedig tábort: Keletre naptámadat felől Júda táborának
zászlója az ő seregeivel; és Júda fiainak fejedelme Naasson, Amminádáb
fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: hetvennégy ezer és
hatszáz.

Mellette pedig tábort járjon Izsakhár törzse, és Izsakhár fiainak
fejedelme Néthánéel, Suárnak fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: ötvennégy ezer és
négyszáz.

Zebulon törzse, és Zebulon fiainak fejedelme Eliáb, Hélon fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: ötvenhét ezer és
négyszáz.

Mindnyájan, a kik megszámlálva voltak Júda táborában: száz nyolcvanhat
ezer és négyszáz, az ő seregeik szerint. Ezek induljanak előre.

Rúben táborának zászlója legyen dél felől az ő seregeivel, és Rúben
fiainak fejedelme Elisúr, Sedeúr fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: negyvenhat ezer és
ötszáz.

Mellette pedig tábort járjon Simeon törzse, és Simeon fiainak fejedelme:
Selúmiel, Surisaddai fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: ötvenkilencz ezer és
háromszáz.

Azután Gád törzse, és Gád fiainak fejedelme: Eliásáf, a Réuel fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: negyvenöt ezer és
hatszáz ötven.

Mindnyájan, a kik megszámlálva voltak és Rúben táborában: száz ötvenegy
ezer és négyszáz ötven az ő seregeik szerint. Ezek másodszorra
induljanak.

Azután induljon a gyülekezet sátora, a léviták táborával, a táboroknak
közepette: A miképen tábort járnak, a képen induljanak, kiki az ő
helyén, az ő zászlója mellett.

Efraim táborának zászlója az ő seregeivel nyugot felé legyen, és Efraim
fiainak fejedelme: Elisáma, Ammihud fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: negyven ezer és ötszáz.

És ő mellette legyen Manasse törzse, és Manasse fiainak fejedelme
Gámliel, Pédasur fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik, harminczkét ezer és
hétszáz.

Azután legyen Benjámin törzse és Benjámin fiainak fejedelme: Abidám
Gideóni fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: harminczöt ezer és
négyszáz.

Mindnyájan a kik megszámlálva voltak Efraim táborában, száz nyolcezer és
száz az ő seregeik szerint. Ezek harmadszorra induljanak.

Dán táborának zászlója legyen észak felől az ő seregeivel, és a Dán
fiainak fejedelme: Ahiézer, Ammisaddai fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: hatvankét ezer és
hétszáz.

Mellette pedig tábort járjon Áser törzse, és Áser fiainak fejedelme:
Págiel, az Okhrán fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: negyvenegy ezer és
ötszáz.

Azután legyen Nafthali törzse, és Nafthali fiainak fejedelme: Akhira,
Enán fia.

Az ő serege pedig, vagyis az ő megszámláltjaik: ötvenhárom ezer és
négyszáz.

Mindnyájan, a kik megszámlálva voltak Dán táborában, száz ötvenhét ezer
és hatszáz; utóljára induljanak az ő zászlóik szerint.

Ezek Izráel fiainak megszámláltjai az ő atyáiknak háznépei szerint;
mindnyájan, a kik megszámlálva voltak táboronként, az ő seregeik
szerint: hatszáz háromezer ötszáz és ötven.

De a léviták nem voltak számba véve Izráel fiai között, a mint
megparancsolta volt az Úr Mózesnek.

És cselekedének Izráel fiai mind a szerint, a mint parancsolta volt
az Úr Mózesnek: aképen járának tábort, az ő zászlóik szerint, és úgy
indulának, kiki az ő nemzetsége szerint.

3. Fejezet

Ezek pedig Áronnak és Mózesnek szülöttei azon a napon, a melyen szólott
az Úr Mózesnek a Sinai hegyen;

Ezek az Áron fiainak nevei: Az elsőszülött Nádáb, azután Abihú, Eleázár
és Ithamár.

Ezek Áron fiainak, a felkenetett papoknak nevei, a kiket papi
szolgálatra avattak fel.

De Nádáb és Abihú meghala az Úr előtt, mikor idegen tűzzel áldozának az
Úr előtt a Sinai pusztájában, fiaik pedig nem valának nékik. Eleázár és
Ithamár viselék azért a papságot, Áronnak, az ő atyjoknak színe előtt.

Szóla pedig az Úr Mózesnek, mondván:

Hozd elő Lévi törzsét, és állassad Áron pap elé, hogy szolgáljanak néki.

És ügyeljenek az ő ügyére, és az egész gyülekezet ügyére a gyülekezet
sátora előtt, hogy végezhessék a hajlék körül való + szolgálatot.

Ügyeljenek pedig a gyülekezet sátorának minden eszközére is, és Izráel
fiainak ügyeire is, hogy végezhessék a hajlék körül való szolgálatot.

És adjad a lévitákat Áronnak és az ő fiainak; mert valóban néki adattak
Izráel fiaitól.

Áront pedig és az ő fiait rendeld föléjök, hogy őrizzék az ő papságukat;
és ha idegen járulna oda, haljon meg.

Szóla azután az Úr Mózesnek, mondván:

Ímé én kiválasztottam a lévitákat Izráel fiai közül, minden elsőszülött
helyett, a mely az ő anyjának méhét megnyitja + Izráel fiai között:
azért legyenek a léviták enyéim.

Mert enyém minden elsőszülött: a mikor megöltem minden elsőszülöttet
Égyiptom földén, magamnak szenteltem minden elsőszülöttet Izráelben;
akár ember, akár barom, enyéim legyenek: én vagyok az Úr.

Szóla azután az Úr Mózesnek a Sinai pusztájában, mondván:

Számláld meg Lévi fiait az ő atyáiknak háznépe szerint, az ő
nemzetségeik szerint; egy hónapostól fogva, és azon felül minden fineműt
számlálj meg.

Megszámlálá azért Mózes őket az Úr szava szerint, a miképen meghagyatott
vala néki.

És ezek voltak a Lévi fiai az ő neveik szerint: Gerson, Kéhát és Mérári.

Ezek pedig a Gerson fiainak nevei az ő nemzetségök szerint: Libni és
Simhi.

Továbbá a Kéhát fiai az ő nemzetségök szerint: Amrám és Iczhár, Hebron
és Uzziél.

A Mérári fiai pedig az ő nemzetségök szerint: Makhli és Músi. Ezek a
Lévi nemzetségei, az ő atyáiknak háznépe szerint.

Gersontól valók a Libni nemzetsége és a Simhi nemzetsége; ezek a
Gersoniták nemzetségei.

Az ő megszámláltjaik, az egy hónapostól fogva és feljebb minden
fineműnek száma szerint, az ő megszámláltjaik: hétezer és ötszáz.

A Gersoniták nemzetségei a hajlék megett járjanak tábort nyugot felől.

És a Gersoniták atyái háznépének fejedelme legyen Eliásáf, a Láél fia.

A Gerson fiainak tiszte pedig: ügyelni a gyülekezet sátorában, a
hajlékra, a sátorra, annak takarójára, és a gyülekezet sátora nyílásának
leplére.

Továbbá a pitvarnak szőnyegeire, és a pitvar nyílásának leplére, a mely
van a hajlékon és az oltáron köröskörül, és annak köteleire, és minden
azzal járó szolgálatra.

Kéháttól való pedig az Amrám nemzetsége, az Iczhár nemzetsége, a Hebron
nemzetsége és az Uzziél nemzetsége: Ezek Kéhátnak nemzetségei.

Minden fineműnek száma szerint, egy hónapostól fogva és feljebb,
nyolczezeren és hatszázan valának a szenthelynek őrizői.

A Kéhát fiainak nemzetségei a hajlék oldala mellett dél felől járjanak
tábort.

És a Kéhátiták nemzetségének, az ő atyái háznépének fejedelme legyen
Elisáfán, Uzziélnek fia.

Az ő tisztök pedig, ügyelni a ládára, az asztalra, a gyertyatartóra,
az oltárokra és a szenthelynek edényeire, a melyekkel szolgálnak, és a
takaróra, és minden azzal járó szolgálatra.

Továbbá a léviták fejedelmeinek fejedelme legyen Eleázár, Áron pap fia:
a szenthelyre ügyelőknek előljárója.

Méráritól való a Makhli és Músi nemzetségei; ezek a Mérári nemzetségei.

Az ő megszámláltjaik pedig minden fineműnek száma szerint, egy
hónapostól fogva és feljebb: hatezer és kétszáz.

És a Mérári nemzetségének, az ő atyái háznépének fejedelme legyen
Suriel, az Abihail fia; a hajléknak észak felől való oldala mellett
járjanak tábort.

A Mérári fiainak pedig tisztök legyen felügyelni; a hajlék deszkáira,
annak reteszrúdaira, oszlopaira és annak talpaira, minden edényeire és
minden azzal járó szolgálatra;

Továbbá a pitvar körül való oszlopokra és azoknak talpaira, szegeire és
köteleire.

A hajlék előtt keletre, a gyülekezet sátora előtt naptámadat felől,
Mózes, Áron és az ő fiai járjanak tábort, a kik felügyelnek a szenthely
szolgálatára, és Izráel fiainak ügyeire; ha pedig idegen járulna oda,
haljon meg.

A léviták minden megszámláltja, a kiket Mózes és Áron az Úr rendeletére
nemzetségenként számláltak vala meg, minden finemű, az egy hónapostól
fogva és feljebb: huszonkét ezer.

És monda az Úr Mózesnek: Számláld meg Izráel fiainak minden finemű
elsőszülöttét, egy hónapostól fogva és feljebb, és pedig névszerint
számláld meg őket.

És válaszd a lévitákat nékem (én vagyok az Úr) az Izráel fiai közül való
minden elsőszülött helyett; és a léviták barmait, Izráel fiai barmainak
minden első fajzása helyett.

Megszámlálá azért Mózes, a mint parancsolta vala néki az Úr, Izráel
fiainak minden elsőszülöttét.

És lőn minden finemű elsőszülött a nevek száma szerint, egy hónapostól
fogva és feljebb, az ő megszámláltjaik: huszonkét ezer kétszáz és
hetvenhárom.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Válaszd a lévitákat az Izráel fiai közül való minden elsőszülött
helyett; és a léviták barmait az ő barmaik helyett, és legyenek enyéim a
léviták. Én vagyok az Úr.

A mi pedig a kétszáz és hetvenháromnak megváltását illeti, a kik felül
vannak a lévitákon Izráel fiainak elsőszülöttei közül:

Végy öt-öt siklust fejenként; a szent + siklus szerint vedd azt, (húsz
géra egy siklus).

És add azt a pénzt Áronnak és az ő fiainak, váltságul a köztök lévő
számfelettiekért.

Bevevé azért Mózes a váltságpénzt azoktól, a kik felül voltak a
lévitáktól megváltottakon.

Izráel fiainak elsőszülöttitől vevé be e pénzt: ezer háromszáz és
hatvanöt siklust, a szent siklus szerint.

És adá Mózes a megváltottaknak pénzét Áronnak és az ő fiainak, az Úr
rendelete szerint, a miképen parancsolta az Úr Mózesnek.

4. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Vedd számba a Kéhát fiait Lévi fiai közül nemzetségenként, az ő
atyjoknak háznépe szerint.

Harmincz esztendőstől és azon felül az ötven esztendősökig mindenkit, a
ki szolgálatra való, hogy munkálkodjék a gyülekezet sátorában.

Ez a tisztök Kéhát fiainak a gyülekezet sátorában: a
legszentségesebbekről való gondviselés.

Áron és az ő fiai pedig, mikor indulni akar a tábor, menjenek be, és
vegyék le a takaró függönyt, és takarják be azzal a bizonyság ládáját.

És tegyenek arra borzbőrből csinált takarót, és borítsák azt be egészen
kékszínű ruhával felülről, és dugják belé a rúdjait is.

A szent kenyerek asztalát is borítsák be kékszínű ruhával, azon felül
tegyék rá a tálakat, a csészéket, a kelyheket, és az italáldozathoz való
kancsókat, és ama szüntelen való kenyér is rajta legyen.

Azután borítsanak azokra karmazsinszínű ruhát, és takarják be azt
borzbőrből való takaróval, és dugják belé a rúdjait is.

Vegyenek azután kékszínű ruhát, és takarják be a világításra való
gyertyatartót és annak mécseit, hamvvevőit, hamutartóit és minden olajos
edényét, a melyekkel szolgálnak körülte.

És tegyék azt és minden edényét borzbőrből csinált takaróba, és tegyék
saroglyára.

Az arany oltárt is borítsák be kékszínű ruhával, és takarják be
borzbőrből csinált takaróval, és dugják belé a rúdjait is.

Vegyék elő azután a szolgálatnak minden eszközét, a melyekkel szolgálni
fognak a szenthelyen, és tegyék kékszínű ruhába, és takarják be azokat
borzbőrből csinált takaróval, és tegyék a saroglyára.

Azután takarítsák el a hamvat az oltárról, és borítsanak arra bíborpiros
színű ruhát.

És tegyék rá arra minden ő eszközét, a melyekkel szolgálnak azon:
a szenes serpenyőket, a villákat, a lapátokat és a medenczéket, az
oltárnak minden eszközét; és borítsanak arra borzbőrből csinált takarót,
és dugják belé a rúdjait is.

Ha pedig elvégezi Áron és az ő fiai a szenthelynek és a szenthely minden
edényének betakarását, mikor el akar indulni a tábor: akkor jöjjenek el
Kéhát fiai, hogy elvigyék azokat; de ne illessék a szenthelynek semmi
edényét, hogy meg ne haljanak. Ezek Kéhát fiainak terhei a gyülekezet
sátorában.

Eleázárnak pedig, az Áron pap fiának tiszte: a világító olajra, a
füstölő szerekre, a szüntelen való ételáldozatra és a kenetnek olajára;
az egész hajlékra és mindenre, a mi abban van, mind a szenthelyre, mind
annak edényeire való gondviselés.

Szóla azután az Úr Mózesnek és Áronnak mondván:

A Kéhátiták nemzetségének törzsét ne engedjétek kiirtani a léviták
közül;

Hanem ezt míveljétek ő velök, hogy éljenek és meg ne haljanak, mikor
járulnak a szentségek szentségéhez: Áron és az ő fiai jöjjenek el, és
rendeljék el őket, kit-kit az ő szolgálatára és az ő terhére.

Egy pillanatra se menjenek be, hogy meglássák a szenthelyet, hogy meg ne
haljanak.

Szóla ezután az Úr Mózesnek, mondván:

Vedd számba a Gerson fiait is az ő atyjoknak háznépe szerint, az ő
nemzetségök szerint.

A harmincz esztendőstől és azon felül az ötven esztendősig számláld meg
őket; mindenkit, a ki szolgálatot teljesíteni való, hogy szolgáljon a
gyülekezet sátorában.

Ez legyen munkájok a Gersoniták nemzetségeinek a szolgálatban és a
teherhordozásban:

Hordozzák a hajlék kárpitjait és a gyülekezet sátorát, annak takaróját
és borzbőrből csinált takarót, a mely rajta van felül és a gyülekezet
sátora nyilásának leplét.

És a pitvar szőnyegeit, és a pitvar kapunyílásának leplét, a melyek a
hajlékon és az oltáron köröskörül vannak, azoknak köteleit, és az ő
szolgálatjokhoz való minden edényt; és mindazt, a mi tenni való azokkal,
ők teljesítsék.

Áronnak és az ő fiainak beszéde szerint legyen a Gersoniták fiainak
minden szolgálatjok, minden terhökre és minden szolgálatjokra nézve;
minden terhöket pedig az ő őrizetökre bízzátok.

Ez a Gersoniták fiai nemzetségének szolgálata a gyülekezet sátorában; az
ő szolgálatuk pedig legyen az Áron pap fiának, Ithamárnak keze alatt.

A Mérári fiait is az ő nemzetségeik szerint, az ő atyjoknak háznépei
szerint számláld meg.

A harmincz esztendőstől és annál feljebb az ötven esztendősig számlált
meg őket; mindenkit, a ki szolgálatra való, hogy szolgálatot végezzen a
gyülekezet sátorában.

Ezek pedig, a mikre ügyelniök kell a továbbvitelnél és a gyülekezet
sátorában való minden szolgálatuknál: a hajlék deszkái, annak
reteszrúdjai, oszlopai és talpai.

A pitvarnak is köröskörül való oszlopai és azok talpai, szegei és
kötelei, azoknak minden szerszámai, és minden szolgálatjokhoz való.
Név szerint is megszámláljátok az edényeket, a mikre a továbbvitelnél
ügyelniök kell.

Ez legyen szolgálatuk a Mérári fiai nemzetségeinek, a melylyel
szolgáljanak a gyülekezet sátorában, Itharmárnak, az Áron pap fiának
vezetése alatt.

És megszámlálá Mózes és Áron és a gyülekezet fejedelmei a Kéhátiták
fiait, az ő nemzetségök szerint és az ő atyjoknak háznépe szerint,

A harmincz esztendőstől és annál feljebb, az ötven esztendősig
mindenkit, a ki szolgálatra való, hogy szolgáljon a gyülekezet
sátorában.

Vala pedig azoknak száma az ő nemzetségeik szerint: kétezer hétszáz és
ötven.

Ezek a Kéhátiták nemzetségeinek megszámláltjai, mindazok, a kik
szolgálnak vala a gyülekezet sátorában, a kiket megszámlált Mózes és
Áron az Úrnak parancsolatja szerint, a Mózes keze által.

A Gerson fiainak száma az ő nemzetségeik szerint, és az ő atyáiknak
háznépe szerint.

A harmincz esztendőstől és azon felül, az ötven esztendősig mindazok, a
kik szolgálatra valók, hogy szolgáljanak a gyülekezet sátorában.

Azoknak száma az ő nemzetségök szerint, az ő atyjoknak háznépe szerint:
kétezer hatszáz és harmincz.

Ezek a Gerson fiai nemzetségeinek megszámláltjai, a kik mindnyájan
szolgálnak a gyülekezet sátorában, a kiket megszámlált Mózes és Áron az
Úrnak beszéde szerint.

A Mérári fiai nemzetségeinek száma az ő nemzetségei szerint, az ő
atyjoknak háznépe szerint;

A harmincz esztendőstől és azon felül, az ötven esztendősig mindazok, a
kik szolgálatra valók, hogy szolgáljanak a gyülekezet sátorában.

Ezeknek száma az ő nemzetségeik szerint: háromezer és kétszáz.

Ezek a Mérári fiai nemzetségeinek megszámláltjai, a kiket megszámlált
Mózes és Áron és az Úrnak beszéde szerint, a Mózes keze által.

Mindnyájan a megszámláltatott léviták, a kiket megszámlált Mózes és
Áron, és Izráel fejedelmei az ő nemzetségeik és atyjoknak háznépe
szerint;

A harmincz esztendőstől és azon felül, az ötven esztendősig, a kik
csak alkalmatosak a szolgálatra, a szolgálatnak gyakorlására, és a
továbbvitelnél való szolgálatra a gyülekezetnek sátorában;

Ezeknek száma lőn nyolczezer ötszáz és nyolczvan.

Az Úrnak beszéde szerint számlálták meg őket a Mózes keze által kit-kit
az ő szolgálata szerint, és az ő vinni való terhe szerint. Ez az a
számlálás, a melyet az Úr parancsolt vala Mózesnek.

5. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Parancsold meg Izráel fiainak, hogy űzzenek ki a táborból minden
poklost, és minden + magfolyóst, és mindenkit, a ki holttest miatt lett
tisztátalanná.

Űzzétek azt ki akár férfi, akár asszony; a táboron kivül űzzétek őket,
hogy tisztátalanná ne tegyék az ő táborukat, mivelhogy én közöttök
lakozom.

És úgy cselekedének Izráel fiai, és kiűzék azokat a táboron kivül; a
miképen meghagyta valal az Úr Mózesnek, úgy cselekedtek Izráel fiai.

Szóla azután az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak: Ha akár férfi, akár asszony, akármi emberi bűnt
követ el, a mely által hűtelenné válik az Úrhoz; az a lélek vétkessé
lesz.

Vallja meg azért az ő bűnét, a melyet elkövetett, és fizesse meg a kárt,
a mit okozott, teljes értékében, azután toldja ahhoz annak ötödrészét,
és adja annak, a kinek kárt tett.

Ha pedig nincs az embernek atyjafia, a kinek megfizetné a kárt: a
megtérített kár az Úré legyen a pap számára, az engesztelésre való koson
kivül, a melylyel engesztelés tétetik érte.

Izráel fiainak minden szent dolgaiból mindent felmutatott áldozat azé a
papé legyen, a kihez viszik azt.

És kinek-kinek az ő szenteltje a magáé legyen; a mit pedig kiki a papnak
ád, azé legyen.

Szóla azután az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Ha elhajol valakinek a
felesége, és hűtelenné válik iránta;

És hál valaki ő vele közösülve, és az ő férje előtt titok marad, és
elrejtetik, hogy ő megfertőztetett; bizonyság pedig nincs ellene, sem a
bűnön nem kapták;

De felgerjed ő benne a féltékenység lelke, és féltékenykedik a
feleségére, mivelhogy az megfertőztetett; vagy felgerjed ő benne a
féltékenység lelke, és féltékenykedik a feleségére, jóllehet az meg nem
fertőztetett.

Akkor vigye a férfiú az ő feleségét a paphoz; és vigye el azzal együtt
az érette való áldozatot egy efa árpalisztnek tizedrészét, de ne öntsön
arra olajt, és ne tegyen arra temjént, mert féltékenységi ételáldozat
ez, emlékeztető ételáldozat ez, a mely hamisságra emlékeztet.

A pap pedig léptesse elő az asszonyt, és állassa őt az Úr elé.

És vegyen a pap szent vizet cserépedénybe; a hajlék pádimentomán levő
porból is vegyen a pap, és tegye azt a vízbe.

És állassa a pap az asszonyt az Úr elé és fejét meztelenítse meg
az asszonynak, és tegye annak kezére az emlékeztető ételáldozatot,
féltékenységi ételáldozat az; és a papnak kezében legyen átokhozó keserű
víz.

És eskesse meg őt a pap, és ezt mondja az asszonynak: Ha nem hált veled
senki, és ha el nem hajoltál tisztátalanságra a te férjed mellett, ne
ártson néked ez az átokhozó, keserű víz.

Ha pedig elhajoltál a te férjed mellől, és megfertőztetted magadat, és
valaki közösült veled a te férjedem kívül,

Miután megeskette a pap az asszonyt az átoknak esküjével, ezt mondja
az asszonynak: Tegyen tégedet az Úr átokká, és eskü-példává a te néped
között, megszárasztván az Úr a te tomporodat, és a te méhedet dagadtá
tévén.

És menjen be az átokhozó víz a te belső részeidbe, hogy megdagadjon a
te méhed, és megszáradjon a te tomporod. Az asszony pedig mondja: Ámen!
Ámen!

És írja fel a pap ez átkokat levélre, azután törölje le a keserű vízzel.

És itassa meg az asszonynyal az átokhozó keserű vizet, hogy bemenjen ő
belé az átokhozó víz az ő keserűségére.

Azután vegye el a pap az asszony kezéből a féltékenységi ételáldozatot,
és lóbálja meg azt az ételáldozatot az Úr előtt, és áldozzék azzal az
oltáron.

És vegyen egy marokkal a pap az ételáldozatból emlékeztetőűl, és
füstölögtesse el az oltáron, és azután itassa meg az asszonynyal a
vizet.

És ha megitatta vele a vizet, akkor lészen, hogy, ha megfertőztette
magát, és hütelenné lett az ő férjéhez, bemegy az átokhozó víz ő belé az
ő keserűségére, és megdagad az ő méhe, és megszárad az ő tompora, és az
az asszony átokká lesz az ő népe között.

Ha pedig nem fertőztette meg magát az asszony, hanem tiszta: akkor
ártatlan, és termékeny lészen.

Ez a féltékenységi törvény, mikor elhajol az asszony az ő férje mellől,
és megfertőzteti magát;

Vagy mikor valaki, a kiben felgerjed a féltékenység lelke annyira,
hogy féltékenykedik a feleségére; az ő feleségét állatja az Úr elé. És
cselekedjék vele a pap mind e törvény szerint.

És ártatlan lesz a férfi a bűntől, az asszony pedig viseli az ő bűnének
terhét.

6. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Mikor férfi vagy asszony külön
fogadást tesz, nazireusi fogadást, hogy így az Úrnak szentelje magát:

Bortól és részegítő italtól szakassza el magát: boreczetet és részegítő
italból való eczetet ne igyék, és semmi szőlőből csinált italt se igyék,
se új, se asszú szőlőt ne egyék.

Az ő nazireusságának egész idején át semmit a félét ne igyék, a mi a
szőlőtőről kerül, a szőlő magvától fogva a szőlő héjáig.

Az ő nazireusi fogadásának egész idején, beretva az ő fejét ne járja;
míg be nem teljesednek a napok, a melyekre az Úrnak szentelte magát,
szent legyen, hagyja növekedni az ő fejének hajfürtjeit.

Az egész időn át, a melyre az Úrnak szentelte magát, megholtnak testéhez
be ne menjen.

Se atyjának, se anyjának, se fiú- se leánytestvéreinek holttestével meg
ne fertőztesse magát, mikor meghalnak, mert az ő Istenének nazireussága
van az ő fején.

Az ő nazireusságának egész idejében szent legyen az Úrnak.

Ha pedig meghal valaki ő nála hirtelenséggel, és megfertőzteti az ő
nazireus fejét: nyírja meg a fejét az ő tisztulásának napján, a hetedik
napon nyírja meg azt.

A nyolczadik napon pedig vigyen két gerliczét vagy két galambfiat a
papnak a gyülekezet sátorának nyílásához.

És készítse el a pap egyiket bűnért való áldozatul, a másikat pedig
egészen égőáldozatul, és szerezzen néki engesztelést, a miért vétkezett
a holttest miatt; és szentelje meg annak fejét azon napon.

És az ő nazireusságának napjait szentelje újra az Úrnak, és vigyen az
ő vétkéért való áldozatul egy esztendős bárányt; az elébbi napok pedig
essenek el, mert megfertőztette az ő nazireusságát.

Ez pedig a nazireus törvénye: A mely napon betelik az ő nazireusságának
ideje, vigyék őt a gyülekezet sátorának nyílásához.

Ő pedig vigye fel az ő áldozatját az Úrnak: egy esztendős, ép hím
bárányt egészen égőáldozatul, és egy esztendős, ép nőstény bárányt
bűnért való áldozatul, és egy ép kost hálaáldozatul.

Továbbá egy kosár kovásztalan kenyeret, olajjal elegyített lánglisztből
való lepényeket, és olajjal megkent kovásztalan pogácsákat, a hozzájok
való étel- és italáldozatokkal.

És vigye azokat a pap az Úr elé, és készítse el annak bűnéért való
áldozatát és egészen égőáldozatát.

A kost is készítse el hálaadó áldozatul az Úrnak, a kosárban lévő
kovásztalan kenyerekkel egybe, és készítse el a pap az ahhoz való étel-
és italáldozatot is.

A nazireus pedig nyírja meg az ő nazireus fejét a gyülekezet sátorának
nyílásánál, és vegye az ő nazireus fejének haját, és tegye azt a tűzre,
a mely van a hálaadó áldozat alatt.

Vegye azután a pap a kosnak megfőtt lapoczkáját, és egy kovásztalan
lepényt a kosárból, és egy kovásztalan pogácsát, és tegye a nazireus
tenyerére, minekutána megnyirta az ő nazireus fejét.

És lóbálja meg a pap azokat áldozatul az Úr előtt; a papnak
szenteltetett ez, a meglóbált szegyen és a felemelt lapoczkán felül.
Azután igyék bort a nazireus.

Ez a nazireus törvénye, a ki fogadást tett, és az ő áldozata az ő
nazireusságáért az Úrnak, azonkivül, a mihez módja van. Az ő fogadása
szerint, a melyet fogadott, a képen cselekedjék, az ő nazireusságának
törvénye szerint.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak és az ő fiainak, mondván: Így áldjátok meg Izráel fiait,
mondván nékik:

Áldjon meg tégedet az Úr, és őrizzen meg tégedet.

Világosítsa meg az Úr az ő orczáját te rajtad, és könyörüljön te rajtad.

Fordítsa az Úr az ő orczáját te reád, és adjon békességet néked.

Így tegyék az én nevemet Izráel fiaira, hogy én megáldjam őket.

7. Fejezet

És lőn, hogy a mely napon elvégezé Mózes a sátor felállítását, és
felkené azt, és megszentelé azt, minden edényével egybe, és az oltárt és
annak minden edényét; és felkené és megszentelé azokat:

Akkor előjövének az Izráel fejedelmei, az ő atyjok házának fejei; ezek a
törzsek fejedelmei, és ezek a megszámláltattak felügyelői:

És vivék az ő áldozatukat az Úr elé: hat borított szekeret, és tizenkét
ökröt; egy-egy szekeret két-két fejedelemért, éd mindenikért egy-egy
ökröt; és odavivék azokat a sátor elébe.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Vedd el ő tőlük, és legyenek azok felhasználva a gyülekezet sátorának
szolgálatában; és add azokat a lévitáknak, mindeniknek az ő szolgálata
szerint.

Elvevé azért Mózes a szekereket és ökröket, és adá azokat a lévitáknak.

Két szekeret és négy ökröt ada a Gerson fiainak, az ő szolgálatuk
szerint.

Négy szekeret pedig és nyolcz ökröt ada a Mérári fiainak, az ő
szolgálatuk szerint, Ithamárnak, Áron pap fiának keze alá.

A Kéhát fiainak pedig semmit nem ada; mert a szentség szolgálata illette
vala őket, a melyet vállon hordoznak vala.

Vivének pedig a fejedelmek az oltár felszentelésére valókat azon napon,
a melyen az felkenetett, és vivék a fejedelmek az ő áldozatukat az oltár
elébe.

És monda az Úr Mózesnek: Egyik napon egyik fejedelem, másik napon másik
fejedelem vigye az ő áldozatát az oltár felszentelésére.

És vivé első napon az ő áldozatát Naasson, az Amminádáb fia, Júda
nemzetségéből.

Vala pedig az ő áldozata, egy ezüst tál, száz és harmincz siklus súlyú,
egy ezüst medencze hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, és mind
a kettő telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt kecskebak, öt bárány,
esztendősök. Ez Naassonnak, Amminádáb fiának áldozata.

Másodnapon vivé Néthanéel, Suárnak fia, Izsakhár nemzetségének
fejedelme.

Vive az ő áldozatául egy ezüst tálat, száz és harmincz siklus súlyút,
egy ezüst medenczét, hetven siklus súlyút, a szent siklus szerint, mind
a kettő telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csészét, tíz siklus súlyút, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulkot, egy kost, egy esztendős bárányt egészen égőáldozatul.

Egy kecskebakot bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökröt, öt kost, öt bakot, öt bárányt,
esztendősöket. Ez Néthanéelnek a Suár fiának áldozata.

Harmadik napon a Zebulon fiainak fejedelme: Eliáb, Hélon fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány, egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak, bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Eliábnak, Hélon fiának áldozata.

Negyedik napon a Rúben fiainak fejedelme: Elisúr, Sedeúrnak fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány, egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Elisúrnak, Sedeúr fiának áldozata.

Ötödnapon a Simeon fiainak fejedelme: Selúmiel, Surisaddai fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány, egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Selúmielnek, Surisaddai fiának áldozata.

Hatodnapon a Gád fiainak fejedelme: Éliásáf, a Dehuél fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány, egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Eliásáfnak, Dehuél fiának áldozata.

Hetednapon az Efraim fiainak fejedelme: Elisáma, az Ammihúd fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány, egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Elisámának, Ammihúd fiának áldozata.

Nyolczadnapon a Manasse fiainak fejedelme: Gamliél, Pédasúr fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Gámliélnek, a Pédasúr fiának áldozata.

Kilenczednapon a Benjámin fiainak fejedelme: Abidán, a Gideóni fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Abidánnak, Gideóni fiának áldozata.

Tizedik napon a Dán fiainak fejedelme: Ahiézer, az Ammisaddai fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Ahiézernek, az Ammisaddai fiának áldozata.

Tizenegyedik napon az Áser fiainak fejedelme: Págiel, Okrán fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Págielnek, Okrán fiának áldozata.

Tizenkettedik napon a Nafthali fiainak fejedelme: Ahira, Enán fia.

Az ő áldozata volt egy ezüst tál, száz harcmincz siklus súlyú, egy ezüst
medencze, hetven siklus súlyú, a szent siklus szerint, mind a kettő
telve vala olajjal elegyített lisztlánggal, ételáldozatul.

Egy arany csésze, tíz siklus súlyú, füstölő szerekkel telve.

Egy fiatal tulok, egy kos, egy esztendős bárány egészen égőáldozatul.

Egy kecskebak bűnért való áldozatul.

Hálaadó áldozatul pedig két ökör, öt kos, öt bak, öt bárány,
esztendősök. Ez Ahirának, az Enán fiának áldozata.

Ez volt az áldozat az oltár felszentelésére, a napon, a melyen
felkenetett, az Izráelnek fejedelmeitől. Tizenkét ezüst tál, tizenkét
ezüst medencze, tizenkét arany csésze.

Száz és harmincz siklus súlyú vala egy ezüst tál, egy ezüst medencze
pedig hetven siklus súlyú az edények minden ezüstje: kétezer négyszáz
siklus, a szent siklus szerint;

Tizenkét arany csésze, füstölő szerekkel, tíz-tíz siklus súlyú vala
egy-egy csésze, a szent siklus szerint: A csészéknek minden aranya: száz
húsz siklus.

Az egészen égőáldozatra való minden barom: tizenkét tulok, tizenkét
kos, esztendős bárány tizenkettő, a hozzájok való ételáldozatokkal, és
tizenkét kecskebak bűnért való áldozatul.

A hálaadó áldozatra való minden barom pedig: huszonnégy tulok,
hatvan kos, hatvan bak, esztendős bárány hatvan. Ez volt az oltár
felszentelésére való áldozat, minekutána felkenetett volt.

Mikor pedig bemegy vala Mózes a gyülekezet sátorába, hogy szóljon ő
vele, hallja vala annak szavát, a ki szól vala vele a fedél felől, amely
van a bizonyság ládáján, a két Kérub közűl; és szól vala vele.

8. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Áronnak és mondd meg néki: Mikor felrakod a mécseket, a
gyertyatartó elé világítson a hét mécs.

És úgy cselekedék Áron, és úgy raká fel mécseit, hogy a gyertyatartónak
ellenébe tegyenek világosságot, a miképen parancsolta vala az Úr
Mózesnek.

A gyertyatartó pedig ilyen alkotású: vert aranyból vala mind a szára,
mind a virága; vert mű az; ama forma szerint, + a melyet mutatott volt
az Úr Mózesnek, úgy készíték a gyertyatartót.

Szóla továbbá az Úr Mózesnek, mondván:

Vedd a lévitákat Izráel fiai közül, és tisztítsd meg őket.

Így cselekedjél pedig velök, hogy megtisztítsad őket: hintsd reájok a
tisztulás vizét, és az egész testöket beretválják meg, és mossák meg
ruháikat, hogy tiszták legyenek.

Azután vegyenek egy fiatal tulkot és hozzávaló ételáldozatul olajjal
elegyített lisztlángot; egy másik fiatal tulkot pedig vegyenek bűnért
való áldozatul.

Akkor vidd a lévitákat a gyülekezet sátora elé, és gyűjtsd egybe Izráel
fiainak egész gyülekezetét.

Ezután vidd a lévitákat az Úr elé, és Izráel fiai tegyék kezeiket a
lévitákra.

Áron pedig lóbálja meg a lévitákat, áldozatul az Úr előtt, Izráel fiai
részéről, hogy szolgáljanak az Úr szolgálatában.

A léviták pedig tegyék kezeiket a tulkok fejére; azután készítsd el az
egyiket bűnért való áldozatul, a másikat pedig egészen égőáldozatul az
Úrnak, a lévitákért engesztelésül.

És állassad a lévitákat Áron elé, és az ő fiai elé, és lóbáld meg őket
áldozatul az Őrnak.

És válaszd külön a lévitákat Izráel fiai közül, hogy a léviták legyenek
az enyéim.

És azután menjenek el a léviták a gyülekezet sátorában való szolgálatra.
Így tisztítsd meg őket, és lóbáld meg őket áldozatul.

Mert bizony nékem adattak ők Izráel fiai közül; mind azok helyett, a kik
az ő anyjok méhét megnyitják; Izráelnek elsőszülöttei helyett vettem
őket magamnak.

Mert enyém minden elsőszülött Izráel fiai között, emberből és baromból;
a naptól fogva, hogy megöltem minden elsőszülöttet Égyiptom földén,
magamnak szenteltem azokat.

A lévitákat pedig minden elsőszülött helyett vettem magamnak Izráel fiai
között.

És odaadtam a lévitákat adományul Áronnak és az ő fiainak Izráel fiai
közül, hogy Izráel fiainak tisztében járjanak el a gyülekezet sátorában,
és hogy engesztelést végezzenek Izráel fiaiért, és ne legyen Izráel fiai
között csapás, ha a szenthelyhez közelednek Izráel fiai.

Úgy cselekedék azért Mózes és Áron, és Izráel fiainak egész gyülekezete
a lévitákkal; a mint parancsolt vala az Úr Mózesnek a léviták felől,
mindazt úgy cselekedék ő velök Izráel fiai.

És megtisztíták magokat a léviták, és megmosák ruháikat, és meglóbálá
őket Áron áldozatul az Úr előtt, és engesztelést szerze nékik Áron, hogy
tisztákká tegye őket.

Azután pedig bemenének a léviták, hogy végezzék az ő szolgálatukat
a gyülekezetnek sátorában Áron előtt és az ő fiai előtt; a miképen
parancsolt vala az Úr Mózesnek a léviták felől, akképen cselekedének
velök.

Szóla pedig az Úr Mózesnek, mondván:

Ez is a lévitákra tartozik: Huszonöt esztendős korától fogva és azon
felül, menjen be, hogy szolgálatot teljesítsen a gyülekezet sátorának
szolgálatában.

Ötven esztendős korától pedig lépjen ki e szolgálatnak sorából, és ne
szolgáljon többé.

Hanem segítse az ő atyafiait a gyülekezet sátorában, hogy azok az
ő tisztökben eljárjanak; de szolgálatot ne teljesítsen. E képen
cselekedjél a lévitákkal az ő szolgálatukban.

9. Fejezet

Szóla pedig az Úr Mózesnek, a Sinai pusztájában, az Égyiptom földéből
való kijövetelöknek második esztendejében, az első hónapban, mondván:

Izráel fiai pedig készítsék el a páskhát a maga idejében.

E hónapnak tizennegyedik napján, estennen készítsék el azt a maga
idejében. Minden ő rendtartása szerint, és minden ő szertartása szerint
készítsétek el azt.

Szóla azért Mózes Izráel fiainak, hogy készítsék el a páskhát.

És elkészíték a páskhát az első hónapban, a hónapnak tizennegyedik
napján, estennen, a Sinai pusztájában; mindent úgy cselekedének Izráel
fiai, a mint az Úr parancsolta vala Mózesnek.

Valának pedig némelyek, a kik tisztátalanok valának holtember illetése
miatt, és nem készítheték meg a páskhát azon a napon: járulának azért
Mózes elé és Áron elé azon a napon.

És mondának azok az emberek néki: Mi tisztátalanok vagyunk holtember
illetése miatt; miért tiltatunk meg, hogy ne vigyünk áldozatot az Úrnak
a maga idejében Izráel fiai között?

És monda nékik Mózes: Legyetek veszteg, míglen megértem: mit parancsol
az Úr ti felőletek?

Szóla pedig az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, mondván: Ha valaki holtember illetése miatt
tisztátalan, vagy messze úton leend közületek, vagy a ti utódaitok
közül, mindazáltal készítsen páskhát az Úrnak.

A második hónapnak tizennegyedik napján, estennen, készítsék el azt;
kovásztalan kenyérrel és keserű füvekkel egyék meg azt.

Ne hagyjanak meg abból semmit reggelig, és annak csontját meg ne törjék;
a páskhának minden rendtartása szerint készítsék el azt.

A mely ember pedig tiszta, vagy nincs útban, és elmulasztja a páskhát
elkészíteni: irtassék ki az ilyen az ő népe közül: mert az Úrnak
áldozatát nem vitte fel annak idejében; viselje az ilyen ember az ő
bűnének terhét.

Hogyha pedig jövevény tartózkodik köztetek, és páskhát készít az Úrnak,
a páskhának rendtartása szerint és annak szertartásai szerint készítse
azt; egy rendtartástok legyen néktek, mind a jövevénynek, mind a föld
lakosának.

A hajlék felállításának napján pedig befedezé a felhő a hajlékot, a
bizonyság sátorát; és estve a hajlék felett vala, tűznek ábrázatjában
reggelig.

Úgy vala szüntelen: A felhő borítja vala azt; és tűznek ábrázatja éjjel.

Mihelyt pedig felszáll vala a felhő a sátorról, azonnal elindulnak vala
Izráel fiai; és azon a helyen, a hol a felhő megáll vala, ott ütnek vala
tábort Izráel fiai.

Az Úr szava szerint mennek vala Izráel fiai, és az Úr szava szerint
táboroznak vala; mind addig, míg a felhő áll vala a hajlékon, táborban
maradnak vala.

Még ha a felhő sok napig nyugszik vala a hajlékon, akkor is megtartják
vala Izráel fiai az Úr rendelését, és nem indulának.

Megesék, hogy a felső kevés napon át lőn a hajlékon: akkor is az Úr
szava szerint maradnak vala táborban, és az Úr szava szerint indulnak
vala.

Megesék, hogy a felhő estvétől fogva ott lőn reggelig; mikor azért
reggel a felhő felszáll vala, akkor indulnak vala el; vagy egy nap és
egy éjjel lőn ott; mikor azért a felhő felszáll vala, ők is indulának.

Vagy két napig, vagy egy hónapig, vagy hosszabb ideig lőn ott; a meddig
késik vala a felhő a hajlékon, vesztegelvén azon, táborban maradnak
Izráel fiai is, és nem indulnak vala tovább; mikor pedig az felszáll
vala, ők is indulnak vala.

Az Úr szava szerint járnak vala tábort, és az Úr szava szerint indulnak
vala. Az Úrnak rendelését megtartják vala, az Úrnak Mózes által való
szava szerint.

10. Fejezet

Ismét szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Csináltass magadnak két kürtöt, vert ezüstből csináltasd azokat,
és legyenek azok néked a gyülekezet összegyűjtésére, és a táborok
megindítására.

És mikor megfújják azokat, gyüljön te hozzád az egész gyülekezet, a
gyülekezet sátorának nyílása elé.

Ha csak egyet fújnak meg, akkor gyűljenek hozzád a fejedelmek, Izráel
ezereinek fejei.

Ha pedig riadót fújtok meg, akkor induljon azok tábora, a kik napkelet
felől táboroznak.

Mikor pedig másodszor fújtok riadót, akkor induljon azok tábora, a kik
dél felől táboroznak. Riadót fújjanak azok indulására.

Mikor pedig összegyűjtitek a gyülekezetet, egyszerűen kürtöljetek, és ne
fújjatok riadót.

A kürtöket pedig Áron fiai, a papok fújják; és legyen ez néktek
örökkévaló rendtartás a ti nemzetségeitek között.

És mikor viadalra mentek a ti földetekben, a titeket háborító
ellenségetek ellen, akkor is azokkal a kürtökkel fújjatok riadót,
és emlékezetben lesztek az Úr előtt, a ti Istenetek előtt, és
megszabadultok a ti ellenségeitektől.

A ti vígasságtoknak napján, és a ti ünnepeiteken, és a ti hónapjaitok
kezdetén is fújjátok meg a kürtöket, a ti egészen égőáldozataitokra, és
a ti hálaáldozatitokra: és lesznek néktek emlékeztetőül a ti Istenetek
előtt. Én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

Vala pedig a második esztendőben a második hónapban, a hónapnak huszadik
napján, felszálla a felhő a bizonyság hajlékáról.

És elindulának Izráel fiai az ő menésöknek rendje szerint a Sinai
pusztájából; és megállapodék a felhő Párán pusztájában.

Elindulának azért először az Úrnak Mózes által való parancsolatja
szerint.

Elindula pedig először a Júda fiai táborának zászlója az ő serege
szerint; és az ő seregének feje vala Naasson, az Amminádáb fia.

Az Izsakhár fiai törzséből való seregnek feje pedig Néthanéel vala,
Suárnak fia.

És a Zebulon fiai törzséből való seregnek feje vala Eliáb, Hélonnak fia.

És elbontatván a hajlék, elindulának Gersonnak és Mérárinak fiai, a
hajlék hordozói.

Azután indula a Rúben táborának zászlója az ő seregeik szerint, és az ő
seregének feje vala Elisur, Sedeúrnak fia.

A Simeon fiai törzséből való seregnek pedig feje vala Selúmiel,
Surisaddainak fia.

És a Gád törzséből való seregnek feje vala Eliásáf, Dehuélnek fia.

Elindulának a Kéhátiták is, a szentség hordozói, és amazok felállíták
vala a hajlékot, míg ezek oda jutnak vala.

Azután elindula az Efraim fiai táborának zászlója az ő seregei szerint,
és az ő seregének feje vala Elisáma, Ammihúdnak fia.

A Manasse fiai törzséből való seregnek feje vala Gámliél, Pédasúrnak
fia.

A Benjámin fiai törzséből való seregnek feje vala Abidán, Gideóninak
fia.

Utolszor indula el a Dán fiai táborának zászlója, mint az egész tábornak
utócsapata az ő seregei szerint; és az ő seregének feje vala Ahiézer; az
Ammisaddai fia.

Az Áser fiai törzséből való seregnek pedig feje vala Págiel, Okhránnak
fia.

És a Nafthali fiai törzséből való seregnek feje vala Akhira, az Enán
fia.

Ilyen vala Izráel fiainak menetele az ő seregeik szerint: ekképen
mentek.

Monda pedig Mózes Hóbábnak, a ki fia vala a Midiánból való Reuélnek, a
Mózes ipának: Arra a helyre indulunk mi, a mely felől azt mondta vala
az Úr: néktek adom. Jer el velünk, és jól teszünk veled, mert az Úr jót
igért Izráelnek.

Az pedig felele néki: Nem megyek, hanem az én földemre és az én rokonaim
közé megyek.

És monda Mózes: Kérlek, ne hagyj el minket: mert te tudod, hol kell
megszállanunk e pusztában, és légy nékünk szemünk gyanánt.

És ha eljösz velünk, a mi jót cselekszik velünk az Úr, közöljük azt
veled.

Elmenének azért az Úr hegyétől háromnapi járásnyira, és az Úr
szövetségének ládája megyen vala ő előttök háromnapi járásnyira, hogy
kiszemelje nékik: hol kelljen megszállaniok.

És az Úr felhője vala ő rajtok nappal, mikor elindulának a táborból.

Mikor pedig el akarták indítani a ládát, ezt mondja vala Mózes: Kelj fel
Uram, + és széledjenek el a te ellenségeid, és fussanak el előled a te
gyűlölőid.

Mikor pedig megáll vala, ezt mondja vala: Fordulj vissza Uram Izráelnek
tízezerszer való ezereihez.

11. Fejezet

És lőn, hogy panaszolkodék a nép az Úr hallására, hogy rosszul van
dolga. És meghallá az Úr, és haragra gerjede, és felgyullada ellenök az
Úrnak tüze és megemészté a tábornak szélét.

Kiálta azért a nép Mózeshez, és könyörge Mózes az Úrnak, és megszünék a
tűz.

És nevezé azt a helyet Thaberának; mert felgyulladt vala ellenök az
Úrnak tüze.

De a gyülevész nép, a mely köztök vala, kívánságba esék, és Izráel fiai
is újra síránkozni kezdének, és mondának: Kicsoda ád nékünk húst ennünk?

Visszaemlékezünk a halakra, a melyeket ettünk Égyiptomban ingyen,
az ugorkákra és dinnyékre, a párhagymákra, vereshagymákra és a
foghagymákra.

Most pedig a mi lelkünk eleped, mindennek híjával lévén; szemünk előtt
nincs egyéb mint manna.

(A manna pedig olyan vala mint a kóriándrum magva, a színe pedig mint a
bdelliomnak színe.

Kiomol vala pedig a nép, és szedik vala a mannát, és őrlik vala
kézimalmokban, vagy megtörik vala mozsárban, és megfőzik vala fazékban,
és csinálnak vala abból pogácsákat: az íze pedig olyan vala, mint az
olajos kalácsé.

Mikor pedig a harmat leszáll vala a táborra éjjel, a manna is mindjárt
leszáll vala arra.)

És meghallá Mózes, hogy sír a nép, az ő nemzetsége szerint, kiki az
ő sátorának nyílása előtt; és igen felgerjede az Úr haragja, és nem
tetszék az Mózesnek.

És monda Mózes az Úrnak: Miért nyomorítád meg a te szolgádat? és miért
nem találék kegyelmet a te szemeid előtt, hogy ez egész népnek terhét én
reám vetéd?

Avagy tőlem fogantatott-e mind az egész nép? avagy én szűltem-e őt, hogy
azt mondod nékem: Hordozd őt a te kebleden, a miképen hordozza a dajka a
csecsemőt, arra a földre, a mely felől megesküdtél az ő atyáinak?

Hol vegyek én húst, hogy adjam azt mind ez egész népnek? mert reám
sírnak, mondván: Adj nékünk húst, hadd együnk!

Nem viselhetem én magam mind ez egész népet; mert erőm felett van.

Ha így cselekszel velem, kérlek ölj meg engemet, ölj meg ha kedves
vagyok előtted, hogy ne lássam az én nyomorúságomat.

Monda azért az Úr Mózesnek: Gyűjts egybe nékem hetven férfiút Izráel
vénei közül, a kikről tudod, hogy vénei a népnek és annak előljárói, és
vidd őket a gyülekezet sátorához, és álljanak ott veled.

Akkor alá szállok, és szólok ott veled, és elszakasztok abból a
lélekből, a mely te benned van, és teszem ő beléjök, hogy viseljék te
veled a népnek terhét, és ne viseljed te magad.

A népnek pedig mondd meg: Készítsétek el magatokat holnapra, és húst
esztek; mert sírtatok az Úr hallására, mondván: Kicsoda ád nékünk húst
ennünk? mert jobban vala nékünk dolgunk Égyiptomban. Azért az Úr ád
néktek hústl és enni fogtok.

Nem csak egy napon esztek, sem két napon, sem öt napon, sem tíz napon,
sem húsz napon;

Hanem egy egész hónapig, míglen kijön az orrotokon, és útálatossá lesz
előttetek; mivelhogy megvetettétek az Urat, a ki közöttetek van; és
sírtatok ő előtte mondván: Miért jöttünk ide ki Égyiptomból?

És monda Mózes: Hatszáz ezer gyalogos e nép, a mely között én vagyok, és
te azt mondod: Húst adok nékik, és esznek egy egész hónapig?!

Nemde juhok és ökrök vágattatnak-é nékik, hogy elég legyen nékik? vagy a
tengernek minden hala összegyűjtetik-é nékik, hogy elég legyen nékik?

Akkor monda az Úr Mózesnek: Avagy megrövidült-é az Úrnak keze? Majd
meglátod: beteljesedik-é néked az én beszédem vagy nem?

Kiméne azért Mózes, és elmondá a népnek az Úr beszédét, és összegyűjte
hetven férfiút a nép vénei közül, és állatá őket a sátor körül.

Akkor leszálla az Úr felhőben, és szóla néki, és elszakaszta abból a
lélekből, a mely vala ő benne, és adá a hetven vén férfiúba. Mihelyt
pedig megnyugovék ő rajtok a lélek, menten prófétálának, de nem többé.

Két férfiú azonban elmaradt vala a táborban; egyiknek neve Eldád, a
másiknak neve Médád, és ezeken is megnyugodott vala a lélek; mert azok
is az összeírottak közül valók, de nem mentek vala el a sátorhoz, és
mégis prófétálának a táborban.

Elfutamodék azért egy ifjú, és megjelenté Mózesnek, és monda: Eldád és
Médád prófétálnak a táborban.

Akkor felele Józsué, a Nún fia, Mózes szolgája, az ő választottai közül
való, és monda: Uram, Mózes, tiltsd meg őket!

És felele néki Mózes: Avagy érettem buzgólkodol-é? Vajha az Úrnak minden
népe próféta volna, hogy adná az Úr az ő lelkét ő beléjök.

Ezután visszatére Mózes a táborba, ő és az Izráel vénei.

És szél jöve ki az Úrtól, és hoza fürjeket a tengertől, és bocsátá a
táborra egynapi járásnyira egy felől, és egynapi járásnyira más felől a
tábor körül, és mintegy két sing magasságnyira a földnek színén.

Akkor felkele a nép és azon az egész napon, és egész éjjel, és az egész
következő napon gyűjtének magoknak fürjeket, a ki keveset gyűjtött is,
gyűjtött tíz hómert, és kiteregeték azokat magoknak a tábor körül.

A hús még foguk között vala, és meg sem emésztették vala, a mikor az
Úrnak haragja felgerjede a népre és megveré az Úr a népet igen nagy
csapással.

És elnevezék azt a helyet Kibrot-thaavának: mert ott temeték el a mohó
népet.

Kibrot-thaavától elméne a nép Haseróthba; és ott valának Haseróthban.

12. Fejezet

Miriám pedig és Áron szólának Mózes ellen a kúsita asszony miatt, a kit
feleségül vőn, mert kúsita asszonyt vett vala feleségül.

És mondának: Avagy csak Mózes által szólott-é az Úr? avagy nem szólott-é
mi általunk is? És meghallá az Úr.

(Az az ember pedig, Mózes, igen szelíd vala, minden embernél inkább, a
kik e föld színén vannak.)

Mindjárt monda azért az Úr Mózesnak, Áronnak és Miriámnak: Menjetek ki
ti hárman a gyülekezetnek sátorába; és kimenének ők hárman.

Akkor leszálla az Úr felhőnek oszlopában, és megálla a sátornak
nyílásánál; és szólítá Áront és Miriámot, és kimenének mindketten.

És monda: Halljátok meg most az én beszédeimet: Ha valaki az Úr
prófétája közöttetek, én megjelenek annak látásban, vagy álomban szólok
azzal.

Nem így az én szolgámmal, Mózessel, a ki az én egész házamban hív.

Szemtől szembe szólok ő vele, és nyilvánvaló látásban; nem homályos
beszédek által, hanem az Úrnak hasonlatosságát látja. Miért nem féltetek
hát szólani az én szolgám ellen, Mózes ellen?

És felgyullada az Úr haragja ő reájok, és elméne.

És a felhő is eltávozék a sátor felül, és ímé Miriám poklos vala, fejér
mint a hó és rátekinte Áron Miriámra, és ímé poklos vala.

Monda azért Áron Mózesnek: Kérlek Uram, ne tulajdonítsad nékünk e bűnt;
mert bolondul cselekedtünk és vétkeztünk!

Kérlek, ne legyen olyan Miriám mint a holt, a melynek húsa félig
megemésztetik, mikor kijő az ő anyjának méhéből.

Kiálta azért Mózes az Úrhoz, mondván: Isten, kérlek, gyógyítsd meg őt!

Az Úr pedig monda Mózesnek: Ha csak az atyja pökött volna is az ő
orczájára, avagy nem kellene-é szégyenkeznie hetednapig? Rekesztessék ki
hét napig a táboron kívül, és azután hívassék vissza.

Kirekeszteték azért Miriám a táboron kivül hét napig. És a nép nem
indula tovább, míg vissza nem hívaték Miriám.

13. Fejezet

Azután pedig elindula a nép Haseróthból, és tábort ütének Párán
pusztájában.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Küldj férfiakat, hogy kémleljék meg a Kanaán földét, a melyet én adok
Izráel fiainak; az ő atyáiknak mindenik törzséből egy-egy férfiút
küldjetek, mind olyat, a ki főember közöttök.

Elküldé azért őket Mózes Párán pusztájából az Úr rendelése szerint; és
azok a férfiak mindnyájan főemberek valának Izráel fiai között.

Ezek pedig azoknak nevei: A Rúben nemzetségéből Sámmua, a Zakhúr fia.

A Simeon nemzetségéből Safát, a Hóri fia.

A Júda nemzetségéből Káleb, a Jefunné fia.

Az Izsakhár nemzetségéből Igál, a József fia.

Az Efraim nemzetségéből Hósea, a Nún fia.

A Benjámin nemzetségéből Pálthi, a Rafú fia.

A Zebulon nemzetségéből Gaddiel, a Szódi fia.

A József nemzetségéből, a Manasse nemzetségéből Gaddi, a Szúszi fia.

A Dán nemzetségéből Ammiél, a Gemálli fia.

Az Áser nemzetségéből Szenthúr, a Mikaél fia.

A Nafthali nemzetségéből Nahbi, a Vofszi fia.

A Gád nemzetségéből Géuel, a Mákhi fia.

Ezek ama férfiaknak nevei, a kiket elküldött Mózes a földnek
megkémlelésére. És nevezé Mózes Hóseát, a Nún fiát Józsuénak.

És mikor elküldé őket Mózes a Kanaán földének megkémlelésére, monda
nékik: Menjetek fel erre dél felől, és hágjatok fel a hegyre.

És nézzétek meg a földet, hogy milyen az; és a népet, a mely lakozik
azon: erős-é az vagy erőtlen, kevés-é az vagy sok?

És milyen a föld, a melyben lakozik az: jó-é az vagy hitvány; és
milyenek a városok, a melyekben lakozik: táborokban vagy erősségekben
lakozik-é?

És milyen a föld: kövér-é az, vagy sovány; van-é abban élőfa vagy nincs?
És legyetek bátorságosok, és szakaszszatok a földnek gyümölcséből. Azok
a napok pedig a szőlőzsendülés napjai valának.

Felmenének azért, és megkémlelék a földet a Czin pusztájától fogva mind
Rehóbig, odáig, a hol Hamáthba mennek.

És felmenének dél felől, és jutának Hebronig; valának pedig ott Ahimán,
Sésai és Thalmai, az Anák fiai: (Hebron pedig hét esztendővel építtetett
elébb, mint az égyiptomi Czoán).

Mikor pedig eljutának Eskol völgyéig, lemetszének ott egy szőlővesszőt
egy szőlőfürttel, és ketten vivék azt rúdon; és a gránátalmákból és a
figékből is szakasztának.

Azt a helyet elnevezék Eskol völgyének, a szőlőfürtért, a melyet
lemetszettek vala onnét Izráel fiai.

És visszatérének a föld megkémleléséből negyven nap mulva.

És menének, és jutának Mózeshez és Áronhoz, és Izráel fiainak egész
gyülekezetéhez, Párán pusztájába, Kádesbe; és hírt vivének nékik és az
egész gyülekezetnek, és megmutaták nékik a földnek gyümölcsét.

Így beszélének néki, és ezt mondák: Elmentünk vala arra a földre, a
melyre küldöttél vala minket, és bizonyára tejjel és mézzel folyó az, és
ez annak gyümölcse!

Csakhogy erős az a nép, a mely lakja azt a földet, és a városok erősítve
vannak, és felette nagyok; sőt még Anák fiait is láttuk ott!

Amálek lakik a dél felől való földön, és Khitteus, Jebuzeus és Emoreus
lakik a hegyeken; a tenger mellett, és a Jordán partján pedig Kananeus
lakik.

És jóllehet Káleb csendesíté a Mózes ellen háborgó népet, és azt mondja
vala: Bátran felmehetünk, és elfoglalhatjuk azt a földet, mert kétség
nélkül megbírunk azzal;

Mindazáltal a férfiak, a kik felmentek vala vele, azt mondják vala: Nem
mehetünk fel az ellen a nép ellen, mert erősebb az nálunknál.

És rossz hírét vivék annak a földnek, a melyet megkémleltek volt, Izráel
fiaihoz, mondván: Az a föld, a melyen általmentünk, hogy megkémleljük
azt, olyan föld, a mely megemészti az ő lakóit; az egész nép is, a
melyet láttunk azon, szála emberekből áll.

És láttunk ott óriásokat is, az óriások közül való Anáknak fiait, és
olyanok valánk a magunk szemében, mint a sáskák, és az ő szemeikben is
olyanok valánk.

14. Fejezet

És felemelé szavát az egész gyülekezet, és síra a nép azon az éjszakán.

És mindnyájan zúgolódának Mózes ellen és Áron ellen Izráel fiai, és
monda nékik az egész gyülekezet: Vajha megholtunk volna Égyiptom földén!
vagy ebben a pusztában vajha meghalnánk!

Miért is visz be minket az Úr arra a földre? hogy fegyver miatt hulljunk
el? feleségeink és a kicsinyeink prédára legyenek? Nem jobb volna-é
nékünk visszatérnünk Égyiptomba?

És mondának egymásnak: Szerezzünk előttünk járót, és térjünk vissza
Égyiptomba.

Akkor arczczal leborulának Mózes és Áron Izráel fiai gyülekezetének
egész községe előtt.

Józsué pedig, a Nún fia, és Káleb, a Jefunné fia, a kik a földnek
kémlelői közül valók valának, meghasogaták ruháikat.

És szólának Izráel fiai egész gyülekezetének, mondván: A föld, a melyen
általmentünk, hogy megkémleljük azt, igen-igen jó föld.

Ha az Úrnak kedve telik bennünk, akkor bevisz minket arra a földre, és
nékünk adja azt, mely tejjel és mézzel folyó föld.

Csakhogy ne lázongjatok az Úr ellen, se ne féljetek annak a földnek
népétől; mert ők nekünk csak olyanok, mint a kenyér; eltávozott tőlök az
ő oltalmok, de az Úr velünk van: ne féljetek tőlök!

Mikor pedig az egész gyülekezet azon tanakodék, hogy megkövezze őket:
megjelenék az Úrnak dicsősége a gyülekezet sátorában Izráel minden
fiának.

És monda az Úr Mózesnek: Meddig gyaláz engemet ez a nép? Meddig
nem hisznek nékem, mind ama csudatételeim mellett sem, a melyeket
cselekedtem közöttök?

Megverem őket döghalállal, és elvesztem őket; téged pedig nagy néppé
teszlek, és ő nálánál erősebbé.

És monda Mózes az Úrnak: Ha meghallják az égyiptombeliek (mert közülök
hoztad fel e népet a te hatalmad által):

Elmondják majd e föld lakosainak, a kik hallották, hogy te Uram e nép
között vagy, hogy szemtől szembe megjelentetted magadat te Uram, és hogy
a te felhőd megállott ő rajtok, és felhőoszlopban jársz te ő előttök
nappal, éjjel pedig tűzoszlopban.

Hogyha mind egyig elveszted e népet, így szólanak majd e népek, a melyek
hallották a te híredet, mondván:

Mivelhogy nem vihette be az Úr e népet a földre, a mely felől
megesküdött nékik, azért öldöste le őket a pusztában.

Most azért hadd magasztaltassék fel az Úrnak ereje, a miképen szólottál,
mondván:

Az Úr késedelmes a haragra, nagy irgalmasságú, megbocsát hamisságot
és vétket, de a bűnöst nem hagyja büntetlenül; + megbünteti az atyák
álnokságait a fiakban harmad és negyed íziglen.

Kérlek, kegyelmezz meg e nép hamisságának a te irgalmasságod nagy volta
szerint, a miképen megbocsátottál e népnek Égyiptomtól fogva mind eddig.

És monda az Úr: Megkegyelmeztem a te beszéded szerint.

De bizonnyal élek én, és betölti az Úr dicsősége az egész földet.

Hogy mindazok az emberek, a kik látták az én dicsőségemet és csudáimat,
a melyeket cselekedtem Égyiptomban és e pusztában, és megkisértettek
engemet immár tízszer, és nem engedtek az én szómnak:

Nem látják meg azt a földet, a mely felől megesküdtem az ő atyáiknak;
senki nem látja azt azok közöl, a kik gyaláztak engem.

De az én szolgámat, Kálebet, mivelhogy más lélek volt vele, és
tökéletességgel követett engem, beviszem őt arra a földre, a melyre
bement vala, és örökségül bírja azt az ő magva.

De Amálek és Kananeus lakik a völgyben; holnap forduljatok meg, és
induljatok a pusztába, a veres tenger útján.

Szóla annakfelette az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Meddig tűrjek e gonosz gyülekezetnek, a mely zúgolódik ellenem?
Hallottam Izráel fiainak zúgolódásait, a kik zúgolódnak ellenem!

Mondd meg nékik: Élek én, azt mondja az Úr, hogy épen úgy cselekszem
veletek, a miképen szólottatok az én füleim hallására!

E pusztában hullanak el a ti holttesteitek, és pedig mindazok, a kik
megszámláltattak a ti teljes számotok szerint, húsz esztendőstől fogva
és azon felül, a kik zúgolódtatok ellenem.

És nem mentek be arra a földre, a melyre nézve felemeltem az én kezemet,
hogy lakosokká teszlek abban titeket; Kálebet, a Jefunné fiát és
Józsuét, a Nún fiát kivéve.

De kicsinyeiteket, a kik felől azt mondtátok, hogy prédára lesznek; őket
beviszem, és megismerik azt a földet, a melyet megútáltatok.

A ti holttesteitek azért a pusztában hullanak el.

A ti fiaitok pedig, mint a pásztorok, bujdosnak e pusztában negyven
esztendeig, és viselik a ti paráználkodásitoknak büntetését, míglen
megemésztetnek a ti holttesteitek e pusztában.

A napok száma szerint, a melyeken megkémleltétek a földet, (tudniillik
negyven napon, egy-egy napért egy-egy esztendő), negyven esztendeig
hordozzátok a ti hamisságotoknak büntetését, és megismeritek az én
elfordulásomat.

Én, az Úr, szólottam. Bizonyára ezt mívelem az egész gonosz
gyülekezettel, a mely összegyülekezett vala ellenem; ebben a pusztában
emésztetnek meg, és ugyanott halnak meg.

A férfiak azért, a kiket elküldött vala Mózes a földnek megkémlelésére,
és visszatérének és felzúdíták ellene az egész gyülekezetet, rossz hírt
terjesztvén arról a földről;

Azok a férfiak azért, a kik rossz hírt terjesztének a földről,
meghalának az Úr előtt csapás által.

Csak Józsué, a Nún fia, és Káleb, a Jefunné fia, maradának életben ama
férfiak közül, a kik mentek vala a földet megkémlelni.

A mint pedig elbeszélé Mózes e beszédeket Izráel fiainak, a nép felette
igen keserge.

És felkelének reggel, és felmenének a hegy tetejére, mondván: Ímé készek
vagyunk elmenni a helyre, a melyről szólott az Úr, mert vétkeztünk.

És monda Mózes: Miért hágjátok át ilyen módon az Úr akaratát, holott nem
sikerülhet az néktek.

Fel ne menjetek, mert nem lesz közöttetek az Úr, hogy el ne hulljatok a
ti ellenségeitek előtt.

Mert az Amálek és a Kananeus van ott előttetek, és fegyver által hulltok
el. Mivelhogy elfordultatok az Úrtól, nem is lesz az Úr veletek.

Mindazonáltal merészkedének felmenni a hegy tetejére; de az Úr
szövetségének ládája és Mózes meg sem mozdulának a táborból.

Alászálla azért az Amálek és a Kananeus, a ki lakik vala azon a hegyen,
és megverék őket, és vágák őket mind Hormáig.

15. Fejezet

Szóla pedig az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd nékik: Mikor bementek a ti lakó
földetekre, a melyet én adok néktek.

És tűzáldozatot akartok készíteni az Úrnak, egészen égő- vagy véres
áldozatot, vagy fogadás teljesítése végett, vagy szabadakarat szerint,
vagy a ti ünnepiteken, hogy tulok- vagy juhféléből kedves illatot
készítsetek az Úrnak:

Akkor, a ki áldozza az ő áldozatját, vigyen az Úrnak ételáldozatul egy
tizedrész efa lisztlángot, egy negyedrész hin olajjal elegyítve.

Italáldozatul pedig egy negyedrész hin bort adj az egészen égő- vagy
véres áldozathoz egy-egy bárány mellé.

Vagy ha kossal áldozol, készíts ételáldozatul két tizedrész efa
lisztlángot megelegyítve egy hin olajnak harmadrészével;

Italáldozatul pedig egy hin bornak harmadrészét. Így viszel az Úrnak
jóillatú áldozatot.

Hogyha fiatal tulkot akarsz készíteni egészen égő- vagy véres áldozatul
fogadás teljesítése végett, vagy hálaáldozatul az Úrnak:

Akkor vígy a fiatal tulokkal egyetemben ételáldozatul három tizedrész
efa lisztlángot, megelegyítve egy hin olajnak felével.

Italáldozatul pedig vigy fel fél hin bort; kedves illatú tűzáldozat ez
az Úrnak.

Eképpen cselekedjetek mindenik ökörnél, mindenik kosnál, mind a
juhoknak, mind a kecskéknek bárányainál.

A barmok száma szerint, a melyeket áldozatra készítetek: így
cselekedjetek mindenikkel, az ő számok szerint.

Minden benszülött így cselekedjék ezekkel, hogy kedves illatú
tűzáldozatot vigyen az Úrnak.

Ha pedig jövevény tartózkodik nálatok, vagy lesz köztetek a ti
nemzetségeitek szerint, és kedves illatú tűzáldozatot készít az Úrnak: a
miképen ti cselekesztek, a képen cselekedjék az is.

Óh, község! néktek és a köztetek lakozó jövevénynek egy rendtartástok
legyen; örökkévaló törvény legyen a ti nemzetségeiteknél, hogy az Úr
előtt olyan legyen a jövevény, mint ti.

Egy törvényetek legyen, és egy szabályotok néktek és a jövevénynek, a
mely közöttetek lakik.

Szóla azután az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Mikor bementek a földre, a
melyre én viszlek be titeket:

Akkor, ha majd esztek a földnek kenyeréből, adjatok felemelt áldozatot
az Úrnak.

A ti tésztátok zsengéjét lepényként mutassátok fel áldozatul; mint a
szérűről felemelt áldozatot, úgy mutassátok fel azt.

A ti tésztátok zsengéjéből adjatok az Úrnak felemelt áldozatot, a ti
nemzetségeitek szerint.

És ha megtévelyedtek, és nem cselekszitek meg mind e parancsolatokat, a
melyeket szólott vala az Úr Mózesnek;

Mind azokat, a melyeket parancsolt az Úr néktek Mózes által, az
naptól fogva, a melyen parancsolta azokat az Úr, és azután a ti
nemzetségeiteknek is:

Akkor, hogyha a gyülekezet tudtán kivül esik a tévedés, az egész
gyülekezet áldozzék egy fiatal tulkot egészen égőáldozatul, kedves
illatul az Úrnak, és étel- és italáldozatot is hozzá szokás szerint, és
egy kecskebakot bűnért való áldozatul.

És végezzen engesztelést a pap Izráel fiainak egész gyülekezetéért, és
megbocsáttatik nékik, mert tévedés volt az; ők pedig vigyék be az ő
áldozatjokat tűzáldozatul az Úrnak, és a bűnért való áldozatjokat az Úr
elé az ő tévedésökért.

És megbocsáttatik Izráel fiai egész gyülekezetének, és a közöttök
tartózkodó jövevénynek; mert az egész nép tévedésben volt.

Hogyha csak egy ember vétkezik tévedésből: áldozzék egy esztendős
kecskét bűnért való áldozatul.

A pap végezzen engesztelést azért a tévedő emberért, a ki tévedésből
vétkezett az Úr előtt, és ha engesztelést szerez néki, megbocsáttatik
néki.

A benszülöttnek Izráel fiai között és a jövevénynek, a ki közöttök
tartózkodik: egy törvényetek legyen néktek a felől, a ki tévedésből
cselekszik.

De a mely ember felemelt kézzel cselekszik, akár benszülött akár
jövevény, az Urat illeti az szidalommal, vágassék ki azért az az ő népe
közül;

Mivelhogy az Úrnak szavát megvetette, és az ő parancsolatját megszegte,
kiirtatván kiirtassék az az ember, az ő hamissága legyen ő rajta.

Mikor pedig Izráel fiai a pusztában valának, találának egy férfiat, ki
fád szedeget vala szombatnapon.

És elvivék azt, a kik találták vala azt fát szedegetni, Mózeshez és
Áronhoz és az egész gyülekezethez.

És őrizet alá adák azt, mert nem vala kijelentve, mit kelljen vele
cselekedni.

És monda az Úr Mózesnek: Halállal lakoljon az a férfi, kövezze őt agyon
az egész gyülekezet a táboron kivül.

Kivivé azért őt az egész gyülekezet a táboron kivül, és agyon kövezék
őt, és meghala, a miképen parancsolta vala az Úr Mózesnek.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondjad nékik, hogy készítsenek magoknak
bojtokat az ő ruháik szegleteire az ő nemzetségeik szerint, és tegyenek
a szeglet bojtjára kék zsinórt.

És arra való legyen néktek a bojt, hogy mikor látjátok azt,
megemlékezzetek az Úrnak minden parancsolatjáról, hogy megcselekedjétek
azokat; és ne nézzetek a ti szívetek után, és a ti szemeitek után, a
melyek után ti paráználkodtok.

Hogy megemlegessétek, és megcselekedjétek minden én parancsolatomat, és
legyetek szentek a ti Istenetek előtt.

Én vagyok az Úr, a ti Istenetek, a ki kihoztalak titeket Égyiptom
földéből, hogy legyek néktek Istenetekké. Én vagyok az Úr, a ti
Istenetek.

16. Fejezet

Kóré pedig az Iczhár fia, a ki a Lévi fiának, Kéhátnak fia vala; és
Dáthán és Abirám, Eliábnak fiai; és On, a Péleth fia, a kik Rúben fiai
valának, fogták magokat;

És támadának Mózes ellen, és velök Izráel fiai közül kétszáz és ötven
ember, a kik a gyülekezetnek fejedelmei valának, tanácsbeli híres neves
emberek.

És gyülekezének Mózes ellen és Áron ellen, és mondának nékik: Sokat
tulajdonítotok magatoknak, holott az egész gyülekezet, ezek mindnyájan
szentek, és közöttök van az Úr: miért emelitek azért fel magatokat az Úr
gyülekezete fölé?

És mikor hallá ezt Mózes, arczra borula,

És szóla Kórénak és az ő egész gyülekezetének, mondván: Reggel
megmutatja az Úr: ki az övé és ki a szent, és kit fogadott magához; mert
a kit magának választott, magához fogadja azt.

Ezt cselekedjétek azért: Vegyetek magatoknak temjénezőket, Kóré és az ő
egész gyülekezete!

És tegyetek azokba tüzet, és rakjatok rá füstölő szert az Úr előtt
holnap, és az a férfiú legyen szent, a kit kiválaszt az Úr. Sokat
tulajdonítotok magatoknak, Lévi fiai!

És monda Mózes Kórénak: Halljátok meg, kérlek, Lévi fiai:

Avagy keveslitek-é azt, hogy titeket Izráel Istene külön választott
Izráel gyülekezetétől, hogy magához fogadjon titeket, hogy szolgáljatok
az Úr sátorának szolgálatában, hogy álljatok e gyülekezet előtt, és
szolgáljatok néki?

És hogy magának fogadott tégedet, és minden atyádfiát, a Lévi fiait te
veled; hanem még a papságot is kivánjátok?

Azért hát te és a te egész gyülekezeted az Úr ellen gyülekeztetek össze;
mert Áron micsoda, hogy ő ellene zúgolódtok?

Elkülde azután Mózes, hogy hívják elő Dáthánt és Abirámot, az Eliáb
fiait. Azok pedig felelének: Nem megyünk fel!

Avagy kevesled-é azt, hogy felhozál minket a tejjel és mézzel folyó
földről, hogy megölj minket a pusztában; hanem még uralkodni is akarsz
rajtunk?

Éppen nem tejjel és mézzel folyó földre hoztál be minket, sem
szántóföldet és szőlőt nem adtál nékünk örökségül! Avagy ki akarod-é
szúrni az emberek szemeit? Nem megyünk fel!

Megharaguvék azért Mózes igen, és monda az Úrnak: Ne tekints az ő
áldozatjokra! Egy szamarat sem vettem el tőlök, és egyet sem bántottam
közülök.

Azután monda Mózes Kórénak: Te és a te egész gyülekezeted legyetek az Úr
előtt; te és azok és Áron, holnap.

És kiki vegye az ő temjénezőjét, és tegyetek abba füstölő szert, és
vigyétek az Úr elé, kiki az ő temjénezőjét; kétszáz és ötven temjénezőt.
Te is, és Áron is, kiki az ő temjénezőjét.

Vevé azért kiki az ő temjénezőjét, és tevének abba tüzet, és rakának
arra füstölő szert, és megállának a gyülekezet sátorának nyílása előtt,
Mózes is és Áron.

Kóré pedig összegyűjtötte vala ellenök az egész gyülekezetet a
gyülekezet sátorának nyílásához, és megjelenék az Úrnak dicsősége az
egész gyülekezetnek.

És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Váljatok külön e gyülekezettől, hogy megemészszem + őket egy
szempillantásban.

Ők pedig arczukra borulának, és mondának: Isten, minden test lelkének
Istene! nem egy férfiú vétkezett-é, és az egész gyülekezetre
haragszol-é?

Akkor szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj a gyülekezetnek, mondván: Menjetek el a Kóré, Dáthán és Abirám
hajléka mellől köröskörül.

Felkele azért Mózes, és elméne Dáthán és Abirám felé, követék őt Izráel
vénei.

És szóla a gyülekezetnek, mondván: Kérlek, távozzatok el ez istentelen
emberek sátorai mellől, és semmit ne illessetek abból, a mi az övék,
hogy el ne veszszetek az ő bűneik miatt.

És elmenének a Kóré, Dáthán és Abirám hajlékai mellől köröskörül;
Dáthán pedig és Abirám kimenének, megállván az ő sátoraiknak nyílásánál
feleségeikkel, fiaikkal és kisdedeikkel.

Akkor monda Mózes: Ebből tudjátok meg, hogy az Úr küldött engemet, hogy
cselekedjem mind e dolgokat, hogy nem magamtól indultam:

Ha úgy halnak meg ezek, a mint meghal minden más ember, és ha minden más
ember büntetése szerint büntettetnek meg ezek: akkor nem az Úr küldött
engemet.

Ha pedig az Úr valami új dolgot cselekszik, és a föld megnyitja az ő
száját, és elnyeli őket, és mindazt, a mi az övék, és elevenen szállanak
alá pokolba: akkor megismeritek, hogy gyalázták ezek az emberek az Urat.

És lőn, a mint elvégezé mind e beszédeket, meghasada a föld alattok.

És megnyitá a föld az ő száját, és elnyelé őket és az ő háznépeiket: és
minden embert, a kik Kóréé valának, és minden jószágukat.

És alászállának azok és mindaz, a mi az övék, elevenen a pokolra: és
befedezé őket a föld, és elveszének a község közül.

Az Izraeliták pedig, a kik körülöttök valának, mind elfutának azoknak
kiáltására; mert azt mondják vala: netalán elnyel minket a föld!

És tűz jöve ki az Úrtól, és megemészté ama kétszáz és ötven férfiút, a
kik füstölő szerekkel áldoznak vala.

Szóla pedig az Úr Mózesnek, mondván:

Mondd meg Eleázárnak, Áron pap fiának, hogy szedje ki a temjénezőket
a tűzből, a tüzet pedig hintsd széjjel, mert megszenteltettek a
temjénezők;

Ezeknek temjénezői, a kik a magok lelke ellen vétkeztek. És csináljanak
azokból vékonyra vert lapokat az oltár beborítására. Mivelhogy járultak
azokkal az Úr elé, és megszenteltettek: legyenek jegyül Izráel fiainak.

Felszedé azért Eleázár pap a réz temjénezőket, a melyekkel a megégettek
járultak vala oda, és vékonyra verette azokat az oltár beborítására.

Emlékeztetőül Izráel fiainak, hogy senki idegen, a ki nem az Áron
magvából való, ne járuljon az Úr elé füstölő szerrel füstölögtetni, hogy
úgy ne járjon, mint Kóré és mint az ő gyülekezete, a miképen megmondotta
vala néki az Úr Mózes által.

És másnap felzúdula Izráel fiainak egész gyülekezete Mózes ellen és Áron
ellen, mondván: Ti öltétek meg az Úrnak népét!

Mikor pedig egybegyűle a gyülekezet Mózes ellen és Áron ellen, akkor
fordulának a gyülekezet sátora felé: és íme befedezte vala azt a felhő,
és megjelenék az Úrnak dicsősége.

Mózes azért és Áron menének a gyülekezet sátora elé.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Menjetek ki e gyülekezet közül, hogy megemészszem őket egy
szempillantásban; ők pedig orczájokra borulának.

És monda Mózes Áronnak: Fogd a temjénezőt, és tégy abba tüzet az
oltárról, és rakj reá füstölő szert, és vidd hamar a gyülekezethez,
és végezz engesztelést értök, mert kijött az Úrtól a nagy harag,
elkezdődött a csapás.

Vevé azért Áron a temjénezőt, a mint mondotta vala Mózes, és futa a
község közé, és ímé elkezdődött vala a csapás a nép között. És füstölő
áldozatot tőn, és engesztelést szerze a népnek.

És megálla a megholtak között és élők között; és megszűnék a csapás.

És valának, a kik megholtak vala e csapás alatt, tizennégy ezer
hétszázan; azokon kivül, a kik megholtak vala a Kóré dolgáért.

És visszatére Áron Mózeshez a gyülekezet sátorának nyílásához. Így
szűnék meg a csapás.

17. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és végy tőlök egy-egy vesszőt az ő atyáiknak háza
szerint; az ő atyáik házának valamennyi fejedelmétől tizenkét vesszőt;
és kinek-kinek a nevét írd fel az ő vesszejére.

Az Áron nevét pedig írd a Lévi vesszejére: mert egy vessző esik az ő
atyjok házának fejéért.

És tedd le azokat a gyülekezet sátorában a bizonyság ládája elé, a hol
megjelenek néktek.

És lesz, hogy annak a férfiúnak vesszeje, a kit elválasztok, kihajt; így
hárítom el magamról Izráel fiainak zúgolódásait, a melyekkel zúgolódnak
ti ellenetek.

Szóla azért Mózes Izráel fiainak, és adának néki mind az ő fejedelmeik
egy-egy vesszőt egy-egy fejedelemért; az ő atyáiknak háza szerint
tizenkét vesszőt; az Áron vesszeje is azok között a vesszők között vala.

És letevé Mózes a vesszőket az Úr elé a bizonyság sátorában.

És lőn másnap, hogy beméne Mózes a bizonyság sátorába; és ímé kihajtott
vala a Lévi házából való Áronnak vesszeje, és hajtást hajtott, és
virágot növelt, és mandolát érlelt.

És kihozá Mózes mind azokat a vesszőket az Úr színe elől mind az Izráel
fiai elé, és miután megnézték vala, vevé kiki az ő vesszejét.

És monda az Úr Mózesnek: Vidd vissza az Áron vesszejét a bizonyság
ládája elé, hogy őriztessék ott a lázadó fiaknak jegyül, hogy megszünjék
az én ellenem való zúgolódások, hogy meg ne haljanak.

És megcselekedé Mózes; a mint parancsolta vala az Úr néki, akképen
cselekedék.

És szólának Izráel fiai Mózesnek, mondván: Ímé pusztulunk, veszünk, mi
mindnyájan elveszünk!

Valaki közel járul az Úrnak sátorához, meghal. Avagy mindenestől
elpusztulunk-é?!

18. Fejezet

És monda az Úr Áronnak: Te és a te fiaid, és a te atyádnak háza te
veled, hordozzátok a szent hajlék körül való hamisság büntetését. Te és
a te fiaid te veled, hordozzátok a ti papságtok hamisságának büntetését.

A te atyádfiait, Lévinek törzsét, a te atyádnak nemzetségét is vedd
magad mellé, melletted legyenek, és néked szolgáljanak; te pedig és a te
fiaid veled, szolgáljatok a bizonyság sátora előtt.

És ügyeljenek a te ügyedre és az egész sátornak ügyére; de a szenthajlék
edényeihez és az oltárhoz ne járuljanak, hogy meg ne haljanak mind ők,
mind ti.

És melletted legyenek, és ügyeljenek a gyülekezet sátorának ügyére, a
sátornak minden szolgálatja szerint; de idegen ne járuljon ti hozzátok.

Ügyeljetek azért a szenthajléknak ügyére, és az oltárnak ügyére, hogy ne
legyen ezután harag Izráel fiai ellen.

Mert íme én választottam a ti atyátokfiait, a lévitákat Izráel fiai
közül, mint az Úrnak adottakat, néktek, ajándékul, hogy szolgáljanak a
gyülekezet sátorának szolgálatában.

Te pedig és a te fiaid te veled, ügyeljetek a ti papságotokra mindenben,
a mik az oltárhoz tartoznak, és a függönyön belől vannak, hogy azokban
szolgáljatok; a ti papságotoknak tisztét adtam néktek ajándékul, azért
az idegen, a ki oda járul, haljon meg.

Szóla azután az Úr Áronnak: Ímé én néked adtam az én felemelt
áldozataimra való ügyelést is, valamit Izráel fiai nékem szentelnek,
néked és a te fiaidnak adtam azokat felkenetési díjul, örökkévaló
rendelés szerint.

Ez legyen tiéd a legszentségesebbekből, a melyek tűzzel meg nem
égettetnek: Minden ő áldozatjok, akár ételáldozatjok, akár bűnért való
áldozatjok, akár pedig vétekért való áldozatjok, a miket nékem adnak,
mint legszentségesebbek, tiéid legyenek és a te fiaidé.

A legszentségesebb helyen egyed meg azt, csak a férfiak egyék azt;
szentség legyen tenéked.

Ez is tiéd legyen, mint felemelt áldozat az ő ajándékukból, Izráel
fiainak minden meglóbált áldozataival együtt; néked adtam azokat és a te
fiaidnak, és a te leányaidnak, a kik veled vannak, örökkévaló rendelés
szerint; mindenki, aki tiszta a te házadban, eheti azt:

Az olajnak minden kövérjét, és minden kövérjét a mustnak és gabonának,
azoknak zsengéit, a melyeket az Úrnak adnak, tenéked adtam.

Mindennek első gyümölcsei az ő földjökön, a melyeket az Úrnak visznek,
tiéid legyenek; mindenki, a ki tiszta a te házadban, egye azokat.

Minden, a mi teljesen Istennek szenteltetik Izráelben, tiéd legyen.

Minden, ami az élő állatok közül az anyaméhet megnyitja, a melyet az
Úrnak visznek, mind emberekből s mind barmokból a tiéd legyen; csakhogy
az embernek elsőszülöttét váltasd meg, és a tisztátalan állatnak
elsőszülöttét is megváltassad.

A melyek pedig váltságosok, egy hónapostól kezdve váltasd meg a te
becslésed szerint, öt ezüst sikluson a szent siklus szerint: + húsz géra
az.

De a tehénnek első fajzását, vagy a juhnak első fajzását, vagy a
kecskének első fajzását meg ne váltasd; mert szentelni valók azok; a
véröket hintsd az oltárra, és azoknak kövérit füstölögtesd el kedves
illatú tűzáldozatul az Úrnak.

Azoknak a húsa pedig tiéd legyen, a miképen a meglóbált szegy, és a mint
a jobb lapoczka is tiéd lesz.

Minden felemelt áldozatot a szent dolgokból, a melyeket az Úrnak
áldoznak Izráel fiai, néked adtam örökkévaló rendelés szerint, és a te
fiaidnak, és a te leányaidnak, a kik veled vannak; sónak szövetsége ez,
örökkévaló az Úr előtt, néked és a te magodnak veled.

Monda pedig az Úr Áronnak: Az ő földjökből örökséged nem lesz, sem
osztályrészed nem lesz néked ő közöttök: Én vagyok a te osztályrészed és
a te örökséged Izráel fiai között.

De ímé a Lévi fiainak örökségül adtam minden tizedet Izráelben; az
ő szolgálatjokért való osztályrész ez a melylyel teljesítik ők a
gyülekezet sátorának szolgálatát.

És ne járuljanak ezután Izráel fiai a gyülekezetnek sátorához, hogy ne
vétkezzenek, és meg ne haljanak.

De a léviták teljesítsék a gyülekezet sátorának szolgálatát,
és ők viseljék az ő bűnüket; örökkévaló rendelés legyen a ti
nemzetségeiteknél, hogy Izráel fiai között ne birjanak örökséget.

Mivelhogy Izráel fiainak tizedét, a mit felemelt áldozatul visznek fel
az Úrnak, adtam a lévitáknak örökségül: azért végeztem ő felőlök, hogy
Izráel fiai között ne birjanak örökséget.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

A lévitáknak pedig szólj, és mondd meg nékik: Mikor beszeditek Izráel
fiaitól a tizedet, a melyet örökségtekül adtam néktek azoktól, akkor
áldozzatok abból felemelt áldozatot az Úrnak; a tizedből tizedet.

És ez a ti felemelt áldozatotok olyanul tulajdoníttatik néktek, mint a
szérűről való gabona és mint a sajtóból kiömlő bor.

Így vigyetek ti is felemelt áldozatot az Úrnak minden ti tizedetekből,
a melyet beszedtek Izráel fiaitól, és adjátok abból az Úrnak felemelt
áldozatot Áronnak, a papnak.

Minden ti ajándékotokból vigyétek a felemelt áldozatokat az Úrnak,
mindenből a kövérjét, a mi abból szentelni való.

Mondd meg azt is nékik: Mikor a kövérjét áldozzátok abból, olyanul
tulajdoníttatik az a lévitáknak, mintha a szérűről és sajtóból adnák.

Megehetitek pedig azt minden helyen, ti és a ti házatok népe; mert
jutalmatok ez néktek a gyülekezet sátorában való szolgálatokért.

És nem lesztek bűnösök a miatt, ha abból a kövérjét áldozzátok: és
Izráel fiainak szent dolgait sem fertőztetitek meg, és meg sem haltok.

19. Fejezet

Szóla azután az Úr Mózesnek és Áronnak, mondván:

Ez a törvény rendelése, a melyet parancsolt az Úr, mondván: Szólj Izráel
fiainak, hogy hozzanak hozzád egy veres tehenet, épet, a melyben ne
legyen hiba, a melynek nyakán iga nem volt.

És adjátok azt Eleázárnak, a papnak, és ő vitesse ki azt a táboron
kivül, és öljék meg azt ő előtte.

És vegyen Eleázár, a pap annak véréből az ő újjával, és hintsen a
gyülekezet sátorának eleje felé annak véréből hétszer.

Azután égessék meg azt a tehenet az ő szemei előtt; annak bőrét, húsát
és vérét a ganéjával együtt égessék meg.

Akkor vegyen a pap czédrusfát, izsópot és karmazsint, és vesse a
tehénnek égő részei közé.

És mossa meg a pap az ő ruháit, az ő testét is mossa le vízzel, és
azután menjen be a táborba, és tisztátalan legyen a pap estvéig.

Az is, a ki megégeti azt, mossa meg az ő ruháit vízzel, és az ő testét
is mossa le vízzel, és tisztátalan legyen estvéig.

Valamely tiszta ember pedig szedje fel annak a tehénnek hamvát, és
helyezze el azt a táboron kivűl tiszta helyre, hogy legyen az Izráel
fiai gyülekezetének szolgálatára a tisztulásnak vizéhez; bűnért való
áldozat ez.

És az, a ki felszedi a tehénnek hamvát, mossa meg az ő ruháit, és
tisztátalan legyen estvéig; és legyen ez Izráel fiainak és a köztök
tartózkodó jövevénynek örök rendelésül.

A ki illeti akármely embernek a holttestét, és tisztátalanná lesz hét
napig:

Az olyan tisztítsa meg magát azzal a vízzel harmadnapon és hetednapon,
és tiszta lesz; ha pedig nem tisztítja meg magát harmadnapon és
hetednapon, akkor nem lesz tiszta.

Valaki holtat illet, bármely embert a ki megholt, és meg nem tisztítja
magát, az megfertézteti az Úrnak hajlékát; és irtassék ki az a lélek
Izráelből mivelhogy tisztulásnak vize nem hintetett ő reá, tisztátalan
lesz; még rajta van az ő tisztátalansága.

Ez legyen a törvény, mikor valaki sátorban hal meg. Mindaz, a ki bemegy
a sátorba, és mindaz, a ki ott van a sátorban, tisztátalan legyen hét
napig.

Minden nyitott edény is, a melyen nincs lezárható fedél, tisztátalan.

És mindaz, a ki illet a mezőn fegyverrel megöletettet, vagy megholtat,
vagy emberi csontot, vagy sírt, tisztátalan legyen hét napig.

És vegyenek a tisztátalanért a bűnért való megégetett áldozatnak
hamvából, és töltsenek arra élő vizet edénybe.

Valamely tiszta ember pedig vegyen izsópot, és mártsa azt vízbe, és
hintse meg a sátort és minden edényt, és minden embert, a kik ott
lesznek; és azt is, a ki a csontot, vagy a megöltet, vagy a megholtat,
vagy a koporsót illette.

Hintse pedig meg a tiszta a tisztátalant harmadnapon és hetednapon, és
tisztítsa meg őt hetednapon, azután mossa meg az ő ruháit, mossa le
magát is vízzel, és tiszta lesz estve.

Ha pedig valaki tisztátalanná lesz, és nem tisztítja meg magát, az
a lélek irtassék ki a község közűl; mivelhogy az Úrnak szenthelyét
megfertéztette, a tisztulásnak vize nem hintetett ő reá, tisztátalan az.

Ez legyen ő nálok örök rendelésül: mind az, a ki hinti a tisztulásnak
vizét, tisztátalan legyen estvéig.

És valamit illet a tisztátalan, tisztátalan legyen az; és az a lélek is,
a ki illeti azt, tisztátalan legyen estvéig.

20. Fejezet

És eljutának Izráel fiai, az egész gyülekezet Czin pusztájába az első
hónapban és megtelepedék a nép Kádesben, és meghala ott Miriám, és
eltemetteték ott.

De nem vala vize a gyülekezetnek, összegyűlének azért Mózes és Áron
ellen.

És feddőzék a nép Mózessel, és szólának mondván: Vajha holtunk volna
meg, mikor megholtak a mi atyánkfiai az Úr előtt!

És miért hoztátok az Úrnak gyülekezetét e pusztába, hogy meghaljunk itt
mi, és a mi barmaink?

És miért hoztatok fel minket Égyiptomból, hogy e rossz helyre hozzatok
minket, hol nincs vetés, sem füge, sem szőlő, sem gránátalma, és inni
való víz sincsen!

Elmenének azért Mózes és Áron a gyülekezetnek színe elől, a gyülekezet
sátorának nyílása elé, és arczukra borulának; és megjelenék nékik az
Úrnak dicsősége.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Vedd ezt a vesszőt, és gyűjtsd össze a gyülekezetet te, és Áron, a
te atyádfia, és szóljatok ím e kősziklának az ő szemeik előtt, hogy
adjon vizet; és fakaszsz vizet nékik e kősziklából, és adj inni a
gyülekezetnek és az ő barmaiknak.

Vevé azért Mózes azt a vesszőt az Úrnak színe elől a mint parancsolta
vala néki.

És összegyűjték Mózes és Áron a gyülekezetet a kőszikla elé, és
monda nékik: Halljátok meg most, ti lázadók! Avagy e + kősziklából
fakasszunk-é néktek vizet?

És felemelé Mózes az ő kezét, és megüté a kősziklát az ő vesszejével két
ízben; és sok víz ömle ki, és ivék a gyülekezet és az ő barmai.

És monda az Úr Mózesnek és Áronnak: Mivelhogy nem hittetek nékem, hogy
megdicsőítettetek volna engem Izráel fiainak szemei előtt: azért + nem
viszitek be e községet a földre, a melyet adtam nékik.

Ezek a versengésnek vizei, a melyekért feddőztek Izráel fiai az Úrral;
és megdicsőítette magát ő bennök.

És külde Mózes követeket Kádesből Edom királyához, kik így szólának: Ezt
mondja a te atyádfia az Izráel: Te tudod mindazt a nyomorúságot, a mely
mi rajtunk esett:

Hogy a mi atyáink alámentek Égyiptomba, és sok ideig laktunk
Égyiptomban, és hogy nyomorgatának minket az égyiptombeliek, és a mi
atyáinkat.

És kiáltottunk az Úrhoz, és meghallgatta a mi szónkat, és + angyalt
külde és kihozott minket Égyiptomból; és ímé Kádesben vagyunk a te
határodnak végvárosában.

Hadd mehessünk át a te földeden! Nem megyünk át sem mezőn, sem szőlőn,
és kútvizet sem iszunk; az országúton megyünk, és nem térünk sem jobbra,
sem balra, míg általmegyünk a te határodon.

Felele pedig Edom: Nem mehetsz át az én földemen, hogy fegyverrel ne
menjek ellened!

És mondának néki Izráel fiai: A járt úton megyünk fel, és ha a te
vizedet iszszuk, én és az én barmaim, megadom annak az árát. Nincs egyéb
szándékom csak hogy gyalog mehessek át.

Az pedig monda: Nem mégy át. És kiméne ő ellene Edom sok néppel és nagy
erővel.

Mivel nem akará Edom megengedni Izráelnek, hogy általmenjen az ő
országán; azért eltére Izráel ő tőle.

Majd elindulának Kádesből, és jutának Izráel fiai, az egész gyülekezet a
Hór hegyére.

És szóla az Úr Mózesnek és Áronnak, a Hór hegyénél, Edom földének
határán, mondván:

Áron az ő népeihez takaríttatik: mert nem megy be a földre, a melyet
Izráel fiainak adtam, mivelhogy ellenszegültetek az én szómnak a
versengésnek vizénél.

Vedd Áront és Eleázárt, az ő fiát, és vezesd fel őket a Hór hegyére.

És vetkeztesd le Áront az ő ruháiból, és öltöztesd fel azokba Eleázárt,
az ő fiát: mert Áron az ő népéhez takaríttatik, és meghal ott.

És úgy cselekedék Mózes, a mint parancsolta vala az Úr, és felmenének a
Hór hegyére az egész gyülekezet láttára.

És Mózes levetkezteté Áront az ő ruháiból, és felöltözteté azokba
Eleázárt, az ő fiát. És meghala Áron ott a hegynek tetején, Mózes pedig
és Eleázár leszálla a hegyről.

És látá az egész gyülekezet, hogy meghalt vala Áron, és siratá Áront
harmincz napig Izráelnek egész háza.

21. Fejezet

Mikor pedig meghallotta a Kananeus, Arad királya, a ki lakozik vala
dél felől, hogy jön Izráel a kémeknek útán: megütközék Izráellel, és
foglyokat ejte közülök.

Fogadást tőn azért Izráel az Úrnak, és monda: Ha valóban kezembe adod e
népet, eltörlöm az ő városait.

És meghallgatá az Úr Izráelnek szavát, és kézbe adá a Kananeust, és
eltörlé őket, és azoknak városait. És nevezé azt a helyet Hormának.

És elindulának a Hór hegyétől a veres tengerhez vivő úton, hogy
megkerüljék Edom földét. És a népnek lelke megkeseredék útközben.

És szóla a nép Isten ellen és Mózes ellen: Miért hoztatok fel minket
Égyiptomból, hogy meghaljunk e pusztában? Mert nincsen kenyér, víz
sincsen, és e hitvány eledelt útálja a + mi lelkünk.

Bocsáta azért az Úr a népre tüzes kigyókat, és megmardosák a népet, és
sokan meghalának Izráel népéből.

Akkor méne a nép Mózeshez, és mondának: Vétkeztünk, mert szólottunk az
Úr ellen és te ellened; imádkozzál az Úrhoz, hogy vigye el rólunk a
kígyókat. És imádkozék Mózes a népért.

És monda az Úr Mózesnek: Csinálj magadnak tüzes kígyót, és tűzd fel
azt póznára: és ha valaki megmarattatik, és feltekint arra, életben
maradjon.

Csinála azért Mózes rézkígyót, és feltűzé azt póznára. És lőn, hogy ha
a kígyó valakit megmar vala, és az feltekinte a rézkígyóra, életben
marada.

Azután elindulának Izráel fiai, és tábort ütének Obóthban.

Obóthból is elindulának, és tábort ütének Hije-Abarimban, abban a
pusztában, a mely Moáb előtt vala napkelet felől.

Onnét elindulának, és tábort ütének Zéred völgyében.

Onnét elindulának, és tábort ütének az Arnon vizén túl, a mely van a
pusztában, és kijő az Emoreus határából. Mert az Arnon Moábnak határa
Moáb között és Emoreus között.

Azért van szó az Úr hadainak könyvében: Vahébről Szúfában, és a
patakokról Arnonnál,

És a patakok folyásáról, a mely Ar város felé hajol és Moáb határára
dűl.

És onnét Béérbe menének. Ez az a kút, a melynél mondotta vala az Úr
Mózesnek: Gyűjtsd össze a népet, és adok nékik vizet.

Akkor éneklé az Izráel ez éneket: Jőjj fel óh kút! énekeljetek néki!

Kút, a melyet fejedelmek ástak; a nép előkelői vájtak, kormánypálczával,
vezérbotjaikkal. És a pusztából Mathanába menének.

És Mathanából Nahaliélbe, és Nahaliélből Bámóthba.

Bámóthból pedig abba a völgybe, a mely Moáb mezején van, onnan a Piszga
tetejére, a mely a sivatagra néz.

És külde Izráel követeket Szíhonhoz, az Emoreusok királyához, mondván:

Hadd mehessek át a te földeden! Nem hajlunk mezőre, sem szőlőre,
kútvizet sem iszunk; az országúton megyünk, míg átmegyünk a te
határodon.

De nem engedé Szíhon Izráelnek, hogy átmenjen az ő határán, sőt
egybegyűjté Szihon minden népét, és kiméne Izráel ellen a pusztába, és
jöve Jaháczba; és megütközék Izráellel.

És megveré őt Izráel fegyvernek élivel, és elfoglalá annak földét
Arnontól Jabbókig, az Ammon fiaiig; mert erős vala az Ammon fiainak
határa.

És elfoglalá Izráel mind e városokat, és megtelepedék Izráel az
Emoreusok minden városában, Hesbonban és annak minden városában;

Mert Hesbon Szíhonnak az Emoreusok királyának városa vala, ki is
hadakozott vala Moábnak előbbi királyával, és elvett vala minden földet
annak kezéből Arnonig.

Azért mondják a példabeszédmondók: Jőjjetek Hesbonba! Építtessék és
erősíttessék Szíhon városa!

Mert tűz jött ki Hesbonból, láng Szíhon városából; megemésztette Art,
Moábnak városát, Arnon magaslatainak urait.

Jaj néked Moáb! Elvesztél Kámosnak népe! Futásra adta ő fiait, leányait
fogságra Szíhonnak, az emoreus királynak.

De mi lövöldöztük őket, elveszett Hesbon Dibonig, és elpusztítottuk
Nofáig, a mely Medebáig ér.

Megtelepedék azért Izráel az Emoreusok földén.

És elkülde Mózes, hogy megkémleljék Jázert, és bevevék annak városait,
és kiűzé az Emoreust, a ki ott vala.

Majd megfordulának, és felmenének a Básánba vivő úton. És kijöve Og,
Básán királya ő ellenök, ő és egész népe, hogy megütközzenek Hedreiben.

Akkor monda az Úr Mózesnek: Ne félj tőle, mert a te kezedbe adtam őt,
és egész népét, és az ő földét. És úgy cselekedjél vele, a miképen
cselekedtél Szíhonnal az Emoreusok királyával, a ki lakik vala
Hesbonban.

Megverék azért őt és az ő fiait és egész népét annyira, hogy egy sem
marada belőle; és elfoglalák az ő földét.

22. Fejezet

És tovább menének Izráel fiai, és tábort ütének Moáb mezőségen a
Jordánon túl, Jérikhó ellenében.

És mikor látta Bálák, a Czippór fia mind azokat, a melyeket cselekedett
vala Izráel az Emoreussal:

Igen megrémüle Moáb a néptől, mivelhogy sok vala az, és búsula Moáb
Izráel fiai miatt.

Monda azért Moáb Midián véneinek: Most elnyalja e sokaság minden mi
környékünket, a miképen elnyalja az ökör a mezőnek pázsitját. (Bálák
pedig, Czippórnak fia Moáb királya vala abban az időben.)

Külde azért követeket Bálámhoz, a Beór fiához Péthorba, a mely vala a
folyóvíz mellett, az ő népe fiainak földére, hogy hívják őt, mondván:
Ímé nép jött ki Égyiptomból, és ímé ellepte e földnek színét, és
megtelepszik én ellenemben.

Most azért kérlek jöjj el, átkozd meg érettem e népet, mert erősebb
nálamnál; talán erőt vehetek rajta, megverjük őt, és kiűzhetem őt e
földből; mert jól tudom, hogy a kit megáldasz, meg lesz áldva, és a kit
megátkozol, átkozott lesz.

Elmenének azért Moábnak vénei és Midiánnak vénei, és a jövendőmondásnak
jutalma kezeikben vala, és jutának Bálámhoz, és megmondák néki Bálák
izenetét.

Ő pedig monda nékik: Háljatok itt ez éjjel, és feleletet adok néktek, a
miképen szól nékem az Úr. És Moábnak fejedelmei ott maradának Bálámnál.

Eljöve pedig az Isten Bálámhoz, és monda: Kicsodák ezek a férfiak te
nálad?

És monda Bálám az Istennek: Bálák, Czippór fia, Moáb királya, küldött én
hozzám, ezt mondván:

Ímé e nép, a mely kijött Égyiptomból, ellepte a földnek színét; most
azért jöjj el, átkozd meg azt érettem, talán megharczolhatok vele, és
kiűzhetem őt.

És monda Isten Bálámnak: Ne menj el ő velök, ne átkozd meg azt a népet,
mert áldott az.

Felkele azért Bálám reggel, és monda a Bálák fejedelmeinek: Menjetek el
a ti földetekre; mert nem akarja az Úr megengedni nékem, hogy elmenjek
veletek.

És felkelének Moáb fejedelmei, és jutának Bálákhoz, és mondának: Nem
akart Bálám eljönni velünk.

Elkülde azért ismét Bálák több fejedelmet, amazoknál előkelőbbeket.

És eljutának Bálámhoz, és mondának néki: "Ezt mondja Bálák, Czippórnak
fia: Kérlek, ne vonakodjál eljönni hozzám!"

Mert igen-igen megtisztellek téged, és akármit mondasz nékem,
megcselekszem. Jöjj el azért kérlek, és átkozd meg értem e népet!

Bálám pedig felele és monda a Bálák szolgáinak: Ha Bálák az ő házát
aranynyal és ezüsttel tele adná is nékem, nem hághatom át az Úrnak, az
én Istenemnek szavát, hogy valamit míveljek; kicsinyt vagy nagyot.

Most mindazonáltal maradjatok itt kérlek ti is ez éjjel, hadd tudjam
meg, mit szól ismét az Úr nékem?

És eljöve Isten Bálámhoz éjjel, és monda néki: Ha azért jöttek e
férfiak, hogy elhívjanak téged: kelj fel, menj el velök; de mindazáltal
azt cselekedjed, a mit mondok majd néked.

Felkele azért Bálám reggel, és megnyergelé az ő szamarát, és elméne a
Moáb fejedelmeivel.

De megharaguvék Isten, hogy elmegy vala ő. És megálla az Úrnak angyala
az útban, hogy ellenkezzék vele; ő pedig üget vala az ő szamarán, és két
szolgája vala vele.

És meglátá a szamár az Úrnak angyalát, a mint áll vala az úton, és
mezítelen fegyvere a kezében; letére azért a szamár az útról, és méne a
mezőre; Bálám pedig veré az ő szamarát, hogy visszatérítse az útra.

Azután megálla az Úrnak angyala a szőlők ösvényén, holott innen is
garád, onnan is garád vala.

A mint meglátá a szamár az Úrnak angyalát, a falhoz szorula, és a Bálám
lábát is oda szorítá a falhoz; ezért ismét megveré azt.

Az Úr angyala pedig ismét tovább méne, és megálla szoros helyen, hol nem
volt út a kitérésre, sem jobbra, sem balra.

A mint meglátá a szamár az Úrnak angyalát, lefeküvék Bálám alatt, azért
megharaguvék Bálám, és megveré a szamarat a bottal.

És megnyitá az Úr a szamárnak száját, és monda a szamár Bálámnak: Mit
vétettem néked, hogy immár háromszor vertél meg engem?

Bálám pedig monda a szamárnak: Mert megcsúfoltál engem! Vajha volna
fegyver a kezemben, nyilván megölnélek most téged.

És monda a szamár Bálámnak: Avagy nem te szamarad vagyok-é, a melyen
járni szoktál, a mióta megvagy, mind e napig? Avagy szoktam volt-é veled
e képen cselekedni? Az pedig felele: Nem.

És megnyitá az Úr a Bálám szemeit, és látá az Úr angyalát, a mint áll
vala az útban, és mezítelen fegyverét az ő kezében; akkor meghajtá magát
és arczra borula.

Az Úrnak angyala pedig monda néki: Miért verted meg a te szamaradat
immár három ízben? Ímé én jöttem ki, hogy ellenkezzem veled, mert
veszedelmes ez az út én előttem.

És meglátott engem a szamár, és kitért én előttem immár három ízben;
ha ki nem tért volna előlem, most meg is öltelek volna téged, őt pedig
életben hagytam volna.

Monda azért Bálám az Úr angyalának: Vétkeztem, mert nem tudtam, hogy
te állasz előttem az útban. Most azért, ha nem tetszik ez néked,
visszatérek.

Az Úrnak angyala pedig monda Bálámnak: Menj el e férfiakkal; mindazáltal
a mit én mondok majd néked, azt mondjad. Elméne azért Bálám a Bálák
fejedelmeivel.

Mikor pedig meghallá Bálák, hogy jön Bálám, kiméne elébe Moábnak egyik
városába, a mely az Arnon vidékén, a határ szélén vala.

És monda Bálák Bálámnak: Avagy nem küldözgettem-é hozzád, hogy hívjanak
téged? Miért nem jösz vala én hozzám? Avagy valóban nem tisztelhetnélek
meg téged?

Bálám pedig monda Báláknak: Ímé eljöttem hozzád. Most pedig szólhatok-é
magamtól valamit? A mi mondani valót Isten ád az én számba, azt mondom.

És elméne Bálám Bálákkal, és eljutának Kirjat-Husótba.

És vágata Bálák ökröket és juhokat, és küldé Bálámnak és a
fejedelmeknek, a kik vele valának.

Reggel pedig magához vevé Bálák Bálámot és felvivé őt a Baál magas
hegyére, hogy meglássa onnét a népnek valami részét.

23. Fejezet

És monda Bálám Báláknak: Építs itt nékem hét oltárt, és készíts el ide
nékem hét tulkot és hét kost.

És úgy cselekedék Bálák a miképen mondotta vala Bálám. És áldozék Bálák
és Bálám mindenik oltáron egy-egy tulkot és egy-egy kost.

És monda Bálám Báláknak: Állj meg a te égőáldozatod mellett, én pedig
elmegyek; talán előmbe jő az Úr nékem, és a mit mutat majd nékem,
megjelentem néked. Elméne azért egy kopasz oromra.

És elébe méne Isten Bálámnak, és monda néki Bálám: A hét oltárt
elrendeztem, és áldoztam mindenik oltáron egy-egy tulkot és egy-egy
kost.

Az Úr pedig ígét ada Bálámnak szájába, és monda néki: Térj vissza
Bálákhoz, és így szólj.

És visszatére ő hozzá, és ímé áll vala az ő égőáldozata mellett; ő maga
és Moábnak minden fejedelme.

És elkezdé az ő példázó beszédét, és monda: Siriából hozatott engem
Bálák, Moábnak királya kelet hegyeiről, mondván: Jöjj, átkozd meg nékem
Jákóbot, és jöjj, szidalmazd meg Izráelt;

Mit átkozzam azt, a kit Isten nem átkoz, és mit szidalmazzam azt, a kit
az Úr nem szidalmaz?

Mert sziklák tetejéről nézem őt, és halmokról tekintem őt; ímé oly nép,
a mely maga fog lakni, és nem számláltatik a nemzetek közé.

Ki számlálhatja meg a Jákób porát, és Izráel negyedrészének számát?
Haljon meg az én lelkem az igazak halálával, és legyen az én utolsó
napom, mint az övé!

És monda Bálák Bálámnak: Mit cselekeszel én velem? Hogy megátkozzad
ellenségeimet, azért hoztalak téged, és ímé igen megáldád őket.

Ez pedig felele és monda: Avagy nem arra kell-é vigyáznom, hogy azt
szóljam, a mit az Úr adott az én számba?

Monda azután néki Bálák: Kérlek, jöjj velem más helyre, honnét meglássad
őt, de csak valamely részét látod annak, és őt mindenestől nem látod, és
átkozd meg őt onnét nékem.

És vivé őt az őrállók helyére, a Piszga tetejére, és építe hét oltárt,
és áldozék egy-egy tulkot és egy-egy kost mindenik oltáron.

És monda Báláknak: Állj meg itt a te égőáldozatod mellett, én pedig
elébe megyek amoda.

Elébe méne azért az Úr Bálámnak, és ígét ada az ő szájába, és monda:
Térj vissza Bálákhoz, és így szólj.

Méne azért ő hozzá, és ímé ő áll vala az ő égőáldozata mellett, és Moáb
fejedelmei is ő vele. És monda néki Bálák: Mit szóla az Úr?

Akkor elkezdé az ő példázó beszédét, és monda: Kelj fel Bálák, és
halljad; figyelj rám Czippórnak fia!

Nem ember az Isten, hogy hazudjék és nem embernek fia, hogy
megváltozzék. Mond-é ő valamit, hogy meg ne tenné? Igér-é valamit, hogy
azt ne teljesítené?

Ímé parancsolatot vettem, hogy áldjak; ha ő áld, én azt meg nem
fordíthatom.

Nem vett észre Jákóbban hamisságot, és nem látott gonoszságot Izráelben.
Az Úr, az ő Istene van ő vele; és királynak szóló rivalgás hangzik ő
benne.

Isten hozta ki őket Égyiptomból, az ő ereje mind a + vad bivalyé.

Mert nem fog varázslás Jákóbon, sem jövendőmondás Izráelen. Idején
adatik tudtára Jákóbnak és Izráelnek: mit mívelt Isten!

Ímé e nép felkél mint nőstény oroszlán, és feltámad mint hím oroszlán;
nem nyugszik, míg prédát nem eszik, és elejtettek vérét nem iszsza.

Akkor monda Bálák Bálámnak: Se ne átkozzad, se ne áldjad őt.

Felele pedig Bálám, és monda Báláknak: Avagy nem szólottam volt-é néked,
mondván: Valamit mond nékem az Úr, azt mívelem?

És monda Bálák Bálámnak: Jöjj, kérlek, elviszlek téged más helyre: talán
tetszeni fog az Istennek, hogy megátkozzad onnét e népet én érettem.

Elvivé azért Bálák Bálámot a Peór tetejére, a mely a puszta felé néz.

És monda Bálám Báláknak: Építtess itt nékem hét oltárt, és készíts el
ide nékem hét tulkot és hét kost.

Úgy cselekedék azért Bálák, a mint mondotta volt Bálám, és áldozék
minden oltáron egy-egy tulkot és egy-egy kost.

24. Fejezet

Mikor pedig látta Bálám, hogy tetszik az Úrnak, hogy megáldja Izráelt,
nem indula, mint az előtt, varázslatok után, hanem fordítá az ő orczáját
a puszta felé.

És mikor felemelte Bálám az ő szemeit, látá Izráelt, a mint letelepedett
az ő nemzetségei szerint; és Istennek lelke vala ő rajta.

Akkor elkezdé az ő példázó beszédét és monda: Bálámnak, Beór fiának
szózata, a megnyílt szemű embernek szózata.

Annak szózata, a ki hallja Istennek beszédét, a ki látja a Mindenhatónak
látását, leborulva, de nyitott szemekkel:

Mily szépek a te sátoraid óh Jákób! a te hajlékaid óh Izráel!

Mint kiterjesztett völgyek, mint kertek a folyóvíz mellett, mint az Úr
plántálta áloék, mint czédrusfák a vizek mellett!

Víz ömledez az ő vedreiből, vetését bő víz öntözi; királya nagyobb
Agágnál, és felmagasztaltatik az ő országa.

Isten hozta ki Égyiptomból, az ő ereje mint a vad bivalyé: megemészti a
pogányokat, az ő ellenségeit; csontjaikat megtöri, és nyilaival által
veri.

Lehever, nyugszik, mint hím oroszlán, és mint nőstény oroszlán; ki
serkenti fel őt? A ki áld téged, áldott lészen, és ki átkoz téged,
átkozott lészen.

És felgerjede Báláknak haragja Bálám ellen, és egybeüté kezeit, és monda
Bálák Bálámnak: Azért hívtalak téged, hogy átkozd meg ellenségeimet; és
ímé igen megáldottad immár három ízben.

Most azért fuss a te helyedre. Mondottam vala, hogy igen megtisztellek +
téged; de ímé megfosztott téged az Úr a tisztességtől.

És monda Bálám Báláknak: A te követeidnek is, a kiket küldöttél volt
hozzám, nem így szólottam-é, mondván:

Ha Bálák az ő házát ezüsttel és aranynyal tele adná is nékem, az
Úrnak beszédét által nem hághatom, hogy magamtól jót, vagy rosszat
cselekedjem. A mit az + Úr szól, azt szólom.

Most pedig én elmegyek ímé az én népemhez; jőjj, hadd jelentsem ki
néked, mit fog cselekedni e nép a te népeddel, a következő időben.

És elkezdé az ő példázó beszédét, és monda: Bálámnak, Beór fiának
szózata, a megnyilt szemű ember szózata,

Annak szózata, a ki hallja Istennek beszédét, és a ki tudja a
Magasságosnak tudományát, és a ki látja a Mindenhatónak látását,
leborulva, de nyitott szemekkel.

Látom őt, de nem most; nézem őt, de nem közel. Csillag származik
Jákóbból, és királyi pálcza támad Izráelből; és általveri Moábnak
oldalait, és összetöri Sethnek minden fiait.

És Edom más birtoka lesz, Szeir az ő ellensége is másnak birtoka lesz;
de hatalmasan cselekszik Izráel.

És uralkodik a Jákóbtól való, és elveszti a városból a megmaradtat.

És mikor látja vala Amáleket, elkezdé az ő példázó beszédét, és monda:
Amálek első a nemzetek között, de végezetre mindenestől elvész.

És mikor látja vala a Keneust, elkezdé példázó beszédét, és monda: Erős
a te lakhelyed, és sziklára raktad fészkedet;

Mégis el fog pusztulni Kain; a míg Assur téged fogva viszen.

Újra kezdé az ő példázó beszédét, és monda: Óh, ki fog élni még, a mikor
véghez viszi ezt az Isten?

És Kittim partjairól hajók jőnek, és nyomorgatják Assúrt, nyomorgatják
Ébert is, és ez is mindenestől elvész.

Felkele azért Bálám, és elméne, hogy visszatérjen az ő helyére. És Bálák
is elméne az ő útján.

25. Fejezet

Mikor pedig Sittimben lakozik vala Izráel, kezde a nép paráználkodni
Moáb leányaival.

Mert hívogaták a népet az ő isteneik áldozataira; és evék a nép, és
imádá azoknak isteneit.

És odaszegődék Izráel Bál-Peórhoz: az Úr haragja pedig felgerjede Izráel
ellen.

És monda az Úr Mózesnek: Vedd elő e népnek minden főemberét, és
akasztasd fel őket az Úrnak fényes nappal; hogy elforduljon az Úr
haragjának gerjedezése Izráeltől.

Monda azért Mózes Izráel bíráinak: Kiki ölje meg az ő embereit, a kik
odaszegődtek Bál-Peórhoz.

És ímé eljöve valaki Izráel fiai közül, és hoza az ő atyjafiai felé
egy midiánbeli asszonyt, Mózes szeme láttára, és Izráel fiai egész
gyülekezetének láttára; ők pedig sírnak vala a gyülekezet sátorának
nyilásánál.

És mikor látta vala Fineás, Eleázár fia, Áron papnak unokája, felkele a
gyülekezet közül, és dárdáját vevé kezébe.

És beméne az izráelita férfi után a sátorba, és általdöfé
mindkettőjöket, mind az izráelita férfit, mind az asszonyt hason. És
megszünék a csapás Izráel fiai között.

De meghaltak vala a csapás miatt huszonnégy ezeren.

Akkor szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Fineás, Eleázár fia, Áron pap unokája, elfordította az én haragomat
Izráel fiaitól, mivelhogy az én bosszúmat megállotta ő közöttök; ezért
nem pusztítom ki bosszúmban Izráel fiait.

Mondd azért: Ímé én az én szövetségemet, a békesség szövetségét adom ő
néki.

És lészen ő nála és az ő magvánál ő utána az örökkévaló papságnak
szövetsége; mivelhogy bosszút állott az ő Istenéért, és engesztelést
végze Izráel fiaiért.

A megöletett izráelita férfinak neve pedig, a ki a midiánbeli
asszonynyal együtt öletett meg, Zimri, a Szálu fia vala, a
Simeon-nemzetség háznépének fejedelme.

A megöletett midiánbeli asszony neve pedig Kozbi, Czúr leánya, a ki a
Midiániták között az ő atyja háza nemzetségeinek fejedelme vala.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Támadjátok meg a Midiánitákat, és verjétek meg őket.

Mert ők megtámadtak titeket az ő cselszövéseikkel, a melyeket Peórért és
az ő hugokért Kozbiért, a midián fejedelem leányáért szőttek ellenetek,
a ki megöletett a Peór miatt való csapásnak napján.

26. Fejezet

És lőn a csapás után, szóla az Úr Mózesnek és Eleázárnak, az Áron pap
fiának, mondván:

Vegyétek számba Izráel fiainak egész gyülekezetét, húsz esztendőstől
fogva és feljebb, az ő atyáiknak háznépe szerint; mindenkit, a ki hadba
mehet Izráelben.

Szóla azért velök Mózes és Eleázár, a pap, a Moáb mezőségében a Jordán
mellett, Jérikhó ellenében, mondván:

Vegyétek számba a népet, húsz esztendőstől fogva és feljebb, a miképen
parancsolta vala az Úr Mózesnek és Izráel fiainak, a kik kijöttek volt
Égyiptom földéből.

Rúben elsőszülötte Izráelnek. Rúben fiai ezek: Hánoktól a Hánokiták,
Pallutól a Palluiták nemzetsége.

Heczrontól a Heczroniták nemzetsége, Kármitól a Kármiták nemzetsége.

Ezek a Rúbeniták nemzetségei. És lőn az ő számok negyvenhárom ezer,
hétszáz és harmincz.

És a Pallu fiiiai valának: Eliáb.

Eliáb fiai pedig, Nemuél, Dáthán és Abirám. Ez a Dáthán és Abirám a
gyülekezet előljárói valának, a kik feltámadtak vala Mózes ellen és Áron
ellen.

És megnyitá a föld az ő száját, és elnyelé őket és Kórét, meghalván az a
gyülekezet, mivelhogy megemészte a tűz kétszáz és ötven férfiút, a kik
intőpéldául lőnek.

Kóré fiai pedig nem halának meg.

Simeon fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Nemuéltől a Nemuéliták
nemzetsége, Jámintól a Jáminiták nemzetsége, Jákintól a Jákiniták
nemzetsége.

Zerákhtól a Zerákhiták nemzetsége. Saultól a Sauliták nemzetsége.

Ezek a Simeoniták nemzetségei: huszonkét ezer és kétszáz.

Gád fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Sefontól a Sefoniták
nemzetsége, Haggitól a Haggiták nemzetsége, Súnitól a Súniták
nemzetsége.

Oznitól az Ozniták nemzetsége, Éritől az Ériták nemzetsége.

Arodtól az Aroditák nemzetsége, Arélitől az Aréliták nemzetsége.

Ezek Gád fiainak nemzetségei; az ő számok szerint negyven ezer és
ötszáz.

Júda fiai: Ér és Onán. És meghala Ér és Onán a Kanaán földén.

Júda fiai pedig az ő nemzetségeik szerint ezek valának: Séláhtól a
Séláhiták nemzetsége, Pérecztől a Pérecziták nemzetsége, Zerákhtól a
Zerákhiták nemzetsége.

Pérecz fiai valának pedig: Heczrontól a Heczroniták nemzetsége; Hámultól
a Hámuliták nemzetsége.

Ezek Júda nemzetségei az ő számok szerint: hetvenhat ezer ötszáz.

Izsakhár fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Thólától a Thóláiták
nemzetsége; Puvától a Puviták nemzetsége;

Jásubtól a Jásubiták nemzetsége; Simrontól a Simroniták nemzetsége.

Ezek Izsakhár nemzetségei az ő számok szerint: hatvannégy ezer
háromszáz.

Zebulon fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Szeredtől a Szerediták
nemzetsége, Élontól az Éloniták nemzetsége, Jahleéltől a Jahleéliták
nemzetsége.

Ezek a Zebuloniták nemzetségei az ő számok szerint: hatvan ezer ötszáz.

József fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Manasse és Efraim.

Manasse fiai: Mákirtól a Mákiriták nemzetsége. Mákir nemzé Gileádot;
Gileádtól a Gileáditák nemzetsége.

Ezek Gileád fiai: Jezertől a Jezeriták nemzetsége, Hélektől a Hélekiták
nemzetsége.

És Aszriéltől az Aszriéliták nemzetsége; Sekemtől a Sekemiták
nemzetsége.

És Semidától a Semidáták nemzetsége és Héfertől a Héferiták nemzetsége.

Czélofhádnak pedig, a Héfer fiának nem voltak fiai, hanem leányai; és a
Czélofhád leányainak nevei ezek: Makhla, Nóa, Hogla, Milkha és Thircza.

Ezek Manasse nemzetségei, és az ő számok ötvenkét ezer és hétszáz.

Ezek Efraim fiai az ő nemzetségeik szerint: Suthelákhtól a Suthelákhiták
nemzetsége, Békertől a Békeriták nemzetsége, Tahántól a Tahániták
nemzetsége.

Ezek pedig a Suthelákh fiai: Érántól az Érániták nemzetsége.

Ezek Efraim fiainak nemzetségei az ő számok szerint: harminczkét ezer és
ötszáz. Ezek József fiai az ő nemzetségeik szerint.

Benjámin fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Belától a Belaiták
nemzetsége; Asbéltől az Asbéliták nemzetsége; Ahirámtól az Ahirámiták
nemzetsége.

Sefufámtól a Sefufámiták nemzetsége; Hufámtól a Hufámiták nemzetsége.

Bela fiai pedig valának: Ard és Naamán: Ardtól az Arditák nemzetsége,
Naamántól a Naamániták nemzetsége.

Ezek Benjámin fiai az ő nemzetségeik szerint, és számok: negyvenöt ezer
és hatszáz.

Ezek Dán fiai az ő nemzetségeik szerint: Suhámtól a Suhámiták
nemzetsége. Ezek Dán nemzetségei, az ő nemzetségeik szerint.

A Suhamiták minden nemzetsége az ő számok szerint: hatvannégy ezer és
négyszáz.

Áser fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Jimnától a Jimnaiták
nemzetsége; Jisvitől a Jisviták nemzetsége; Bériától a Bérihiták
nemzetsége.

A Béria fiaitól: Khébertől a Khéberiták nemzetsége, Malkiéltől a
Malkiéliták nemzetsége.

Áser leányának pedig neve vala Sérah.

Ezek Áser fiainak nemzetségei az ő számok szerint: ötvenhárom ezer és
négyszáz.

Nafthali fiai az ő nemzetségeik szerint ezek: Jakhczeéltől a
Jakhczeéliták nemzetsége, Gúnitól a Gúniták nemzetsége.

Jéczertől a Jéczeriták nemzetsége; Sillémtől a Sillémiták nemzetsége.

Ezek Nafthali nemzetségei az ő nemzetségeik szerint: az ő számok pedig
negyvenöt ezer és négyszáz.

Ezek Izráel fiainak megszámláltjai: hatszáz egyezer hétszáz harmincz.

Szóla pedig az Úr Mózesnek, mondván:

Ezeknek osztassék el az a föld örökségül, az ő neveiknek száma szerint.

A nagyobb számúnak adj nagyobb örökséget, a kisebb számúnak pedig tedd
kisebbé az ő örökségét; mindeniknek az ő száma szerint adattassék az ő
öröksége.

De sorssal osztassék el a föld; az ő atyjok törzseinek nevei szerint
örököljenek.

A sors szerint osztassék el az örökség, mind a sok és mind a kevés
között.

Ezek pedig Lévi megszámláltjai az ő nemzetségeik szerint: Gérsontól a
Gérsoniták nemzetsége; Kéháttól a Kéhátiták nemzetsége; Méráritól a
Méráriták nemzetsége.

Ezek Lévi nemzetségei: a Libniták nemzetsége, a Hébroniták nemzetsége,
a Makhliták nemzetsége, a Músiták nemzetsége, a Kórahiták nemzetsége.
Kéhát pedig nemzé Amrámot.

Amrám feleségének neve pedig Jókebed, a Lévi leánya, a ki Égyiptomban
született Lévinek; és ő szülte Amrámnak Áront, Mózest, és Miriámot, az ő
leánytestvéröket.

És születének Áronnak: Nádáb és Abihu, Eleázár és Ithamár.

És meghalának Nádáb és Abihu, mikor idegen tűzzel áldozának az Úr előtt.

És vala azoknak száma: huszonhárom ezer, mind férfiak, egy hónapostól
fogva és feljebb; mert nem voltak beszámlálva az Izráel fiai közé, mivel
nem adatott nékik örökség Izráel fiai között.

Ezek Mózesnek és Eleázárnak, a papnak megszámláltjai, a kik megszámlálák
Izráel fiait a Moáb mezőségében, Jérikhó átellenében a Jordán mellett.

Ezek között pedig nem volt senki a Mózestől és Áron paptól
megszámláltattak közűl, mikor megszámlálták vala Izráel fiait a Sinai
pusztájában.

Mert az Úr mondotta vala nékik: Bizonynyal meghalnak a pusztában; és
senki nem maradt meg azok közül, hanem csak Káleb, a Jefunné fia, és
Józsué, a Nún fia.

27. Fejezet

Előállának pedig a Czélofhád leányai, a ki Héfer fia vala, a ki Gileád
fia, a ki Mákir fia, a ki Manasse fia vala, József fiának, Manassénak
nemzetségei közül. Ezek pedig az ő leányainak neveik: Makhla, Nóa,
Hogla, Milkha és Thircza.

És megállának Mózes előtt, és Eleázár pap előtt, és a fejedelmek előtt,
és az egész gyülekezet előtt a gyülekezet sátorának nyilásánál, mondván:

A mi atyánk meghalt a pusztában, de ő nem volt azoknak seregében, a kik
összeseregeltek volt az Úr ellen a Kóré seregében; hanem az ő bűnéért +
holt meg, és fiai nem voltak néki.

Miért töröltetnék el a mi atyánknak neve az ő nemzetsége közül, azért,
hogy nincsen őnéki fia? Adj örökséget nékünk a mi atyánknak atyjafiai
között.

Mózes pedig vivé ezeknek ügyét az Úr elé.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Igazat szólnak a Czélofhád leányai: Adj nékik örökségi birtokot az ő
atyjoknak atyjafiai között, és szállítsd rájok az ő atyjoknak örökségét.

Izráel fiainak pedig szólj, mondván: Mikor valaki meghal, és fia nem
leend annak, akkor adjátok annak örökségét az ő leányának.

Ha pedig nem leend néki leánya, akkor adjátok az ő örökségét az ő
testvéreinek.

Ha pedig nem leendenek néki testvérei, akkor adjátok az ő örökségét az ő
atyja testvéreinek.

Ha pedig nem leendenek az ő atyjának testvérei, akkor adjátok az ő
örökségét annak, a ki legközelebbi atyjafia az ő nemzetségéből, és
bírja azt. Legyen pedig az Izráel fiainak végezett törvényök, a miképen
megparancsolta az Úr Mózesnek.

Monda azután az Úr Mózesnek: Menj fel az Abarim hegyére, és lásd meg a
földet, a melyet Izráel fiainak adtam.

Miután pedig megláttad azt, takaríttatol te is a te népedhez, a miképen
oda takaríttatott Áron, a te testvéred.

Mivelhogy nem engedétek az én beszédemnek a Czin pusztájában, a
gyülekezet versengésének idején, hogy megdicsőítettetek volna engemet
ama vizeknél az ő szemeik előtt. Ezek a versengésnek vizei Kádesnél a
Czin pusztájában.

Szóla azért Mózes az Úrnak, mondván:

Az Úr, a minden test lelkének Istene, rendeljen férfiút a gyülekezet
fölé.

A ki kimenjen ő előttök, és a ki bemenjen ő előttök, a ki kivigye őket,
és a ki bevigye őket, hogy ne legyen az Úr gyülekezete olyan mint a
juhok, a melyeknek nincsen pásztoruk.

Az Úr pedig monda Mózesnek: Vedd melléd Józsuét a Nún fiát, a férfiút, a
kiben lélek van, és tedd ő reá a te kezedet.

És állasd őt Eleázár pap elé, és az egész gyülekezet elé, és adj néki
parancsolatokat az ő szemeik előtt.

És a te dicsőségedet közöld ő vele, hogy hallgassa őt Izráel fiainak
egész gyülekezete.

Azután pedig álljon Eleázár pap elé, és kérdje meg őt az Urimnak ítélete
felől az Úr előtt. Az ő szava szerint menjenek ki, és az ő szava szerint
menjenek be, ő és Izráel minden fia ő vele, és az egész gyülekezet.

Úgy cselekedék azért Mózes, a miképen parancsolta vala az Úr néki; mert
vevé Józsuét, és állatá őt Eleázár pap elé, és az egész gyülekezet elé.

És tevé az ő kezét ő reá, és ada néki parancsolatokat, a miképen szólott
vala az Úr Mózes által.

28. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Parancsold meg Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Ügyeljetek, hogy az
én áldozatomat, kenyeremet kedves illatú tűzáldozatul a maga idejében
áldozzátok nékem.

És mondd meg nékik: Ez a tűzáldozat, a melyet áldozzatok az Úrnak: egy
esztendős, ép bárányokat, naponként kettőt, szüntelen való egészen
égőáldozatul.

Egyik bárányt reggel készítsd el, a másik bárányt pedig estennen
készítsd el.

És egy efa lánglisztnek tizedrészét ételáldozatul, megelegyítve egy hin
sajtolt olajnak negyedrészével.

Ez a szüntelen való egészen égőáldozat, a mely Sinai hegyen szereztetett
kedves illatú tűzáldozatul az Úrnak.

Annak italáldozatja pedig egy hinnek negyedrésze egy-egy bárányhoz. A
szenthelyen adj italáldozatot, jó borból az Úrnak.

A másik bárányt készítsd el estennen, a reggeli ételáldozat és és annak
italáldozatja szerint készítsd el azt, jóillatú tűzáldozatul az Úrnak.

Szombatnapon pedig áldozz két ép bárányt, esztendősöket, és két tized
efa lisztlángot olajjal elegyített ételáldozatul, annak italáldozatjával
egybe.

Ez a szombati egészen égőáldozat szombatonként, a szüntelen való egészen
égőáldozaton és annak italáldozatján kivül.

A ti hónapjaitok kezdetén is áldozzatok az Úrnak egészen égőáldozatul
két fiatal tulkot, egy kost, és hét egyesztendős, ép bárányt.

És egy-egy tulok mellé olajjal elegyített három tized efa lánglisztet
ételáldozatul, egy-egy kos mellé pedig olajjal elegyített két tized efa
lánglisztet ételáldozatul.

És egy-egy bárány mellé egy-egy tized efa lisztlángot olajjal elegyítve
ételáldozatul; égőáldozat ez, kedves illatú tűzáldozat ez az Úrnak.

Az azokhoz való italáldozat pedig legyen fél hin bor egy tulok mellé,
egy harmad hin egy kos mellé, és egy negyed hin egy bárány mellé. Ez
a hónapos egészen égőáldozat minden hónap kezdetén, az esztendőnek
hónapjai szerint.

És egy kecskebakot is készítsetek el bűnért való áldozatul az Úrnak, a
szüntelen való egészen égőáldozaton kívül, annak italáldozatával egyben.

Az első hónapban pedig, a hónapnak tizennegyedik napján az Úrnak
páskhája van.

És e hónapnak tizenötödik napján is ünnep van; hét napon át kovásztalan
kenyeret egyetek.

Első napon legyen szent gyülekezés; semmi robota munkát ne végezzetek,

Hanem tűzáldozatul egészen égőáldozatot vigyetek az Úrnak: két fiatal
tulkot, egy kost, egy esztendős bárányt hetet, a melyek épek legyenek.

És azoknak ételáldozata olajjal elegyített lisztláng legyen; három tized
efát tegyetek egy tulok mellé, és két tizedrészt egy kos mellé.

Egy-egy bárány mellé egy-egy tizedrészt tegyetek, a hét bárány szerint.

És bűnért való áldozatul egy bakot, hogy engesztelés legyen értetek.

A reggeli egészen égőáldozaton kívül, (a mely szüntelen való égőáldozat)
készítsétek el ezeket.

Ezek szerint készítsetek naponként hét napon át kenyeret, kedves illatú
tűzáldozatul az Úrnak; a szüntelen való egészen égőáldozaton kívül
készíttessék az, annak italáldozatjával egyben.

A hetedik napon is legyen néktek szent gyülekezésetek; semmi robota
munkát ne végezzetek.

A zsengék napján is, a mikor új ételáldozatot visztek az Úrnak a ti
hetes ünnepeteken: szent gyülekezésetek legyen néktek; semmi robota
munkát ne végezzetek.

Hanem vigyetek kedves illatul egészen égőáldozatot az Úrnak: két fiatal
tulkot, egy kost, és esztendős bárányt hetet.

És azokhoz való ételáldozatul olajjal elegyített háromtized efa
lisztlángot egy tulok mellé, két tizedet egy kos mellé.

Egy-egy bárány mellé egy-egy tizedrészt, a hét bárány szerint.

Egy kecskebakot is, hogy engesztelés legyen értetek.

A szüntelen való egészen égőáldozaton és annak égőáldozatján kivül
készítsétek ezeket: épek legyenek, azoknak italáldozatjokkal egyben.

29. Fejezet

A hetedik hónapban pedig a hónapnak első napján szent gyülekezésetek
legyen néktek. Semmi robota munkát ne végezzetek; kürt zengésének napja
legyen az néktek.

És készítsetek el kedves illatul egészen égőáldozatot az Úrnak, egy
fiatal tulkot, egy kost, esztendős ép bárányt hetet.

És azokhoz ételáldozatul olajjal elegyített három tized efa lisztlángot
a tulok mellé, két tizedrészt a kos mellé

És egy-egy tizedrészt egy-egy bárány mellé, a hét bárány szerint;

És egy kecskebakot bűnért való áldozatul, hogy engesztelés legyen
értetek,

az újhold egészen égőáldozatján és annak ételáldozatján kivül, és a
szöntelen való egészen égőáldozaton és annak ételáldozatján, és azoknak
italáldozatjokon kivül, az ő rendjök szerint, kedves illatú tűzáldozatul
az Úrnak.

E hetedik hónapnak tizedik napján is szent gyülekezésetek legyen néktek;
és sanyargassátok meg magatokat, semmi munkát ne végezzetek;

És vigyetek az Úrnak kedves illatú egészen égőáldozatul: egy fiatal
tulkot, egy kost, esztendős bárányt hetet, épek legyenek;

És azoknak ételáldozatául olajjal elegyített három tized efa lisztlángot
a tulok mellé két tizedrészt az egy kos mellé

Egy-egy tizedrészt egy-egy bárány mellé, a hét bárány szerint.

Egy kecskebakot bűnért való áldozatul, az engesztelésre való
bűnáldozaton kivül, és a szüntelen való egészen égőáldozaton, annak
ételáldozatán és azoknak italáldozatjakon kívül.

A hetedik hónapnak tizenötödik napján is szent gyülekezésetek legyen
néktek; semmi robota munkát ne végezzetek, és az Úrnak ünnepét hét napon
ünnepeljétek.

És vigyetek az Úrnak egészen égőáldozatot, kedves illatú tűzáldozatul:
tizenhárom fiatal tulkot, két kost, esztendős bárányt tizennégyet, épek
legyenek.

És azoknak ételáldozatául olajjal elegyített lisztlángból három
tizedrész efát egy-egy tulok mellé, a tizenhárom tulok szerint, két
tizedrészt egy-egy kos mellé, a két kos szerint.

És egy-egy tizedrészt minden bárány mellé, a tizennégy bárány szerint.

És egy kecskebakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton, annak ételáldozatján és italáldozatján kívül.

Másodnapon pedig tizenkét fiatal tulkot, két kost, tizennégy ép bárányt,
esztendősöket.

És azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat, a tulkok mellé, a kosok
mellé, a bárányok mellé, az ő számok szerint, a szokás szerint.

És egy kecskebakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton, annak ételáldozatján és azoknak italáldozatjokon kivül.

Harmadnap pedig tizenegy fiatal tulkot, két kost, tizennégy ép bárányt,
esztendősöket.

És azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat, a tulkok mellé, a kosok
mellé és a bárányok mellé, az ő számok szerint, a szokás szerint;

És egy kecskebakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton és annak ételáldozatján és italáldozatján kivül.

Negyednapon pedig tíz fiatal tulkot, két kost, tizennégy ép bárányt,
esztendősöket.

Azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat a tulkok mellé, a kosok
mellé és a bárányok mellé, az ő számok szerint, a szokás szerint;

És egy kecskebakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton, annak ételáldozatján és italáldozatján kívül.

És ötödnapon kilencz fiatal tulkot, két kost, tizennégy ép bárányt,
esztendősöket:

És azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat, a tulkok mellé, a kosok
mellé és a bárányok mellé, azoknak számok szerint, a szokás szerint.

És egy bakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton, annak ételáldozatján és italáldozatján kívül.

És hatodnapon nyolcz tulkot, két kost, tizennégy ép bárányt,
esztendősöket.

És azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat a tulkok mellé, a kosok
mellé és a bárányok mellé, az ő számok szerint, a szokás szerint;

És egy bakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton kívül, annak ételáldozatján és italáldozatján kívül.

És hetedik napon hét tulkot, két kost, tizennégy ép bárányt,
esztendősöket;

És azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat a tulkok mellé, a kosok
mellé és a bárányok mellé, az ő számok szerint, a szokás szerint;

És egy bakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton kívül, annak ételáldozatján és italáldozatján kívül.

Nyolczadnapon bezáró ünnepetek legyen néktek, semmi robota munkát ne
végezzetek;

Hanem vigyetek az Úrnak egészen égőáldozatot, kedves illatú
tűzáldozatul: egy tulkot, egy kost, hét ép bárányt, esztendősöket;

Azoknak ételáldozatjokat és italáldozatjokat, a tulok mellé, a kos
mellé, és a bárányok mellé, az ő számok szerint, a szokás szerint;

És egy bakot bűnért való áldozatul, a szüntelen való egészen
égőáldozaton, annak ételáldozatján és italáldozatján kívül.

Ezeket áldozzátok az Úrnak a ti ünnepeiteken, azokon kívül, a
miket fogadásból, és szabad akaratból áldoztok, a ti egészen
égőáldozataitokul, ételáldozataitokul, és italáldozataitokul, és
hálaáldozataitokul.

És megmondá Mózes Izráel fiainak mind azokat, a melyeket az Úr
parancsolt vala Mózesnek.

30. Fejezet

És szóla Mózes az Izráel fiai közt lévő törzsek fejeinek, mondván: Ez az
a beszéd, a melyet parancsolt az Úr:

Ha valamely férfi fogadást fogad az Úrnak, vagy esküt tesz, hogy
lekötelezze magát valami kötésre: meg ne szegje az ő szavát; a mint az ő
szájából kijött, egészen úgy cselekedjék.

Ha pedig asszony fogad fogadást az Úrnak, és kötésre kötelezi le magát
az ő atyjának házában az ő fiatalságában;

És hallja az ő atyja az ő fogadását, vagy kötelezését, a melylyel
lekötelezte magát, és nem szól arra az ő atyja: akkor megáll minden
ő fogadása, és minden kötelezés is, a melylyel lekötelezte magát,
megálljon.

Ha pedig megtiltja azt az ő atyja azon a napon, a melyen hallotta: nem
áll meg semmi fogadása és kötelezése, a melylyel lekötelezte magát, és
az Úr is megbocsát néki, mert az ő atyja tiltotta meg azt.

Ha pedig férjhez megy, és így terhelik őt az ő fogadásai vagy ajkán
kiszalasztott szava, a melylyel lekötelezte magát;

És hallja az ő férje, és nem szól néki azon a napon, a melyen hallotta
azt: akkor megállanak az ő fogadásai, és az ő kötelezései is, a
melyekkel lekötelezte magát, megálljanak.

Ha pedig azon a napon, a melyen hallja a férje, megtiltja azt: akkor
erőtlenné teszi annak fogadását, a melyet magára vett, és az ő ajakinak
kiszalasztott szavát, a melylyel lekötelezte magát; és az Úr is
megbocsát néki.

Az özvegy asszonynak pedig és az elváltnak minden fogadása, a melylyel
lekötelezi magát, megáll.

Ha pedig az ő férjének házában tesz fogadást, vagy esküvéssel kötelezi
magát valami kötésre:

Ha hallotta az ő férje és nem szólt arra, nem tiltotta meg azt:
akkor annak minden fogadása megáll, és minden kötelezése, a melylyel
lekötelezte magát, megálljon.

De ha a férje teljesen erőtlenné teszi azokat azon a napon, a melyen
hallotta: nem áll meg semmi, a mi az ő ajakin kijött, sem fogadása, sem
az ő maga lekötelezése; az ő férje erőtlenné tette azokat, és az Úr
megbocsát néki.

Minden fogadását, és minden esküvéssel való kötelezését a maga
megsanyargattatására, a férje teszi erőssé, és a férje teszi azt
erőtlenné.

Hogyha nem szólván nem szól néki a férje egy naptól fogva más napig,
akkor megerősíti minden fogadását, vagy minden kötelezését, a melyeket
magára vett; megerősíti azokat, mert nem szól néki azon a napon, a
melyen hallotta azt.

Ha pedig azután teszi erőtelenekké azokat, minekutána hallotta vala: ő
hordozza az ő bűnének terhét.

Ezek azok a rendelések, a melyeket parancsolt az Úr Mózesnek, a férj és
az ő felesége között, az atya és leánya között, mikor még fiatalságában
az ő atyjának házában van.

31. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Állj bosszút Izráel fiaiért a Midiánitákon, azután a te népeidhez
takaríttatol.

Szóla azért Mózes a népnek, mondván: Készítsétek fel magatok közül
a viadalra való embereket, és induljanak Midián ellen, hogy bosszút
álljanak az Úrért Midiánon.

Ezret-ezret egy-egy törzsből, Izráelnek minden törzséből küldjetek a
hadba.

Kiválogatának azért Izráel ezereiből, ezeret törzsenként, tizenkét
ezeret, viadalra készet.

És elküldé őket Mózes, törzsenként ezeret-ezeret a hadba, és velök
Fineást, Eleázár papnak fiát is a hadba; és a szent edények és a riadó
kürtök valának az ő keze alatt.

És harczolának Midián ellen, a miképen megparancsolta vala az Úr
Mózesnek, és minden férfiút megölének.

A Midián királyait is megölék, azoknak levágott népeivel egybe: Evit,
Rékemet, Czúrt, Húrt, és Rebát, Midiánnak öt királyát; és Bálámot a Beór
fiát is megölék fegyverrel.

És fogságba vivék Izráel fiai a Midiániták feleségeit és azoknak
kisdedeit, és azoknak minden barmát és minden nyáját, és minden vagyonát
prédára veték.

Minden városukat pedig az ő lakhelyeik szerint, és minden falvaikat
tűzzel megégeték.

És elvivének minden ragadományt és minden prédát mind emberekből, mind
barmokból.

És vivék Mózeshez és Eleázár paphoz, és Izráel fiainak gyülekezetéhez
a foglyokat, a prédát és a ragadományokat a táborba, a mely a Moáb
mezőségén vala a Jordán mellett, Jérikhó átellenében.

Kimenének azért Mózes és Eleázár pap, és a gyülekezetnek minden
fejedelme ő eléjök a táboron kívül.

És megharaguvék Mózes a hadnak vezetőire, az ezredesekre és
századosokra, a kik megjöttek vala a harczról.

És monda nékik Mózes: Megtartottátok-é életben mind az asszonyokat?

Ímé ők voltak, a kik Izráel fiait Bálám tanácsából hűtlenségre bírták az
Úr ellen a Peór dolgában; és lőn csapás az Úr gyülekezetén.

Most azért öljetek meg a kisdedek közül minden fineműt; és minden
asszonyt is, a ki férfit ismert azzal való hálás végett, megöljetek.

Minden leánygyermeket pedig, a kik nem háltak férfiúval, tartsatok
életben magatoknak.

Ti pedig maradjatok a táboron kivül hét napig; a ki megölt valakit,
és a ki hullát érintett, mind tisztítsátok meg magatokat harmad és
hetednapon, magatokat és foglyaitokat.

Minden ruhát, minden bőrből való eszközt, minden kecskeszőrből való
készítményt és minden faedényt; tisztítsátok meg magatokat.

És monda Eleázár pap a vitézeknek, a kik elmentek vala a hadba: Ez a
törvény rendelése, a melyet parancsolt vala az Úr Mózesnek:

Az aranyat, ezüstöt, rezet, vasat, az ónt és ólmot bizonyára;

Minden egyebet is, a mi állja a tüzet, vigyetek át a tűzön, és
megtisztíttatik, de a tisztító vízzel is tisztíttassék meg; mindazt
pedig, a mi nem állja a tűzet, vízen vigyétek át.

Ruháitokat pedig mossátok meg a hetedik napon, és tiszták lesztek: és
ezután bemehettek a táborba.

Újra szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Vedd számba az elfoglalt prédát, mind emberben, mind baromban, te és
Eleázár, a pap, és a gyülekezet atyáinak fejei.

És oszszad a prédát két részre: a hadakozók között, a kik hadba mentek,
és az egész gyülekezet között.

És végy részt az Úrnak a hadakozó férfiaktól, akik hadba mentek,
ötszázból egy lelket, az emberek közül, az ökrök közül, a szamarak
közül, és a juhok közül.

Azoknak fele részéből vegyétek, és adjad Eleázárnak, a papnak, felemelt
áldozatul az Úrnak.

Az Izráel fiainak járó fele részből pedig egy elfogottat végy ötvenből:
emberekből, ökrökből, szamarakból, juhokból, és minden baromból; és
adjad azokat a lévitáknak, a kik ügyelnek az Úr hajlékának ügyére.

És úgy cselekedék Mózes és Eleázár, a pap, a miképen parancsolta vala az
Úr Mózesnek.

És vala az a préda azaz annak a zsákmánynak maradéka, a mit a hadakozó
nép zsákmányolt: hatszáz hetvenöt ezer juh.

És hetvenhét ezer ökör.

És hatvanegy ezer szamár.

Emberi lélek pedig: a leányok közül, a kik nem ismertek vala férfival
való egyesülést, ilyen lélek összesen harminczkét ezer.

Vala pedig az egyik fele, azoknak része, a kik hadba mentek vala:
számszerint háromszáz harminczhét ezer és ötszáz juh.

Vala pedig az Úrnak része a juhokból: hatszáz és hetvenöt.

Az ökör pedig: harminczhat ezer; és azokból az Úrnak része: hetvenkettő.

És a szamár: harmincz ezer és ötszáz; azokból az Úrnak része: hatvanegy.

Emberi lélek pedig tizenhat ezer; és azokból az Úrnak része: harminczhét
lélek.

És adá Mózes az Úrnak részét felemelt áldozatul Eleázárnak, a papnak, a
miképen parancsolta vala az Úr Mózesnek.

Az Izráel fiainak eső másik fele részből pedig, a melyet elválasztott
Mózes a hadakozó férfiakétól.

(Vala pedig a gyülekezetre eső felerész juhokból: háromszáz harminczhét
ezer és ötszáz;

Ökör: harminczhat ezer;

Szamár: harmincz ezer és ötszáz;

Emberi lélek: tizenhat ezer.)

Az Izráel fiainak eső fele részből pedig egy elfogottat vett Mózes
ötvenből, az emberekből és a barmokból; és adá azokat a lévitáknak, a
kik ügyelnek az Úr hajlékának ügyére, a miképen parancsolta vala az Úr
Mózesnek.

És járulának Mózeshez a had ezereinek vezetői, az ezredesek és
századosok.

És mondának Mózesnek: Szolgáid megszámlálták a hadakozó férfiakat, a kik
a mi kezünk alatt voltak, és senki közülünk el nem veszett.

Hoztunk azért az Úrnak való áldozatul kiki a mit talált:
aranyeszközöket, karlánczokat, karpereczeket, gyűrűket, fülönfüggőket,
nyaklánczokat, hogy engesztelést végezzünk a mi lelkünkért az Úr előtt.

És elvevé Mózes és Eleázár, a pap, az aranyat ő tőlök, és a megkészített
eszközöket is mind.

És mindaz az arany, a melyet felemelt áldozatul vivének az Úrnak,
tizenhat ezer hétszáz és ötven siklus vala az ezeredesektől és
századosoktól.

A hadakozó férfiak közül kiki magának zsákmányolt.

Miután elvette vala Mózes és Eleázár, a pap, az aranyat az ezeredesektől
és századosoktól, bevivék azt a gyülekezetnek sátorába, Izráel fiaira
való emlékeztetőül az Úr elé.

32. Fejezet

Rúben fiainak pedig és Gád fiainak igen sok barmok vala. Mikor látták a
Jázér földét és a Gileád földét, hogy ímé az a hely marhatartani való
hely:

Eljövének Gád fiai és Rúben fiai, és szólának Mózesnek és Eleázárnak, a
papnak, és a gyülekezet fejedelmeinek, mondván:

Atárót, Díbon, Jázér, Nimra, Hesbon, Elealé, Sebám, Nébó és Béon:

A föld, a melyet megvert az Úr az Izráel fiainak gyülekezete előtt,
baromtartó föld az; a te szolgáidnak pedig sok marhájok van.

És mondának: Hogyha kedvet találtunk a te szemeid előtt, adassék ez a
föld a te szolgáidnak örökségül, ne vígy minket át a Jordánon.

Mózes pedig monda a Gád fiainak és Rúben fiainak: Avagy a ti atyátokfiai
hadakozni menjenek, ti pedig itt maradjatok?

És miért idegenítitek el Izráel fiainak szívét, hogy által ne menjenek a
földre, a melyet adott nékik az Úr?

A ti atyáitok cselekedtek így, mikor elbocsátám őket Kádes-Bárneából,
hogy nézzék meg azt a földet;

Mert felmentek az Eskól völgyéig, és megnézék a földet, és elidegeníték
Izráel fiainak szívét, hogy be ne menjenek arra a földre, a melyet adott
vala nékik az Úr.

Azért megharaguvék az Úr azon a napon, és megesküvék, mondván:

Nem látják meg azok az emberek, a kik feljöttek Égyiptomból, húsz
esztendőstől fogva és feljebb, azt a földet, a mely felől megesküdtem
Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak, mivelhogy nem tökéletesen jártak én
utánam;

Kivéve a Kenizeus Kálebet, a Jefunné fiát és Józsuét, a Nún fiát,
mivelhogy tökéletesen jártak az Úr után.

És megharaguvék az Úr Izráelre, és bujdostatá őket a pusztában negyven
esztendeig; míg megemészteték az egész nemzetség, a mely gonoszt
cselekedett vala az Úr szemei előtt.

És ímé feltámadtatok a ti atyáitok helyett, bűnös emberek maradékai,
hogy az Úr haragjának tüzét még öregbítsétek Izráel ellen.

Hogyha elfordultok az ő utaitól, még tovább is otthagyja őt a pusztában,
és elvesztitek mind az egész népet.

És járulának közelebb ő hozzá, és mondának: Barmainknak juhaklokat
építünk itt, és a mi kicsinyeinknek városokat;

Magunk pedig felfegyverkezve, készséggel megyünk Izráel fiai előtt, míg
beviszszük őket az ő helyökre; gyermekeink pedig a kerített városokban
maradnak e + földnek lakosai miatt.

Vissza nem térünk addig a mi házainkhoz, a míg Izráel fiai közül meg nem
kapja kiki az ő örökségét.

Mert nem veszünk mi részt az örökségben ő velök a Jordánon túl és
tovább, mivelhogy meg van nékünk a mi örökségünk a Jordánon innen
napkelet felől.

És monda nékik Mózes: Ha azt cselekszitek, a mit szóltok; ha az Úr előtt
készültök fel a hadra;

És átmegy közületek minden fegyveres a Jordánon az Úr előtt, míg kiűzi
az ő ellenségeit maga előtt;

És csak azután tértek vissza, ha az a föld meghódol az Úr előtt:
akkor ártatlanok lesztek az Úr előtt, és Izráel előtt, és az a föld
birtokotokká lesz néktek az Úr előtt.

Hogyha nem így cselekesztek, ímé vétkeztek az Úr ellen; és gondoljátok
meg, hogy a ti bűnötöknek büntetése utólér benneteket!

Építsetek magatoknak városokat a ti kicsinyeitek számára, és a ti
juhaitoknak aklokat; de a mit fogadtatok, azt megcselekedjétek.

És szólának Gád fiai és Rúben fiai Mózesnek, mondván: A te szolgáid úgy
cselekesznek, a mint az én Uram parancsolja.

A mi kicsinyeink, feleségeink, juhaink és mindenféle barmaink ott
lesznek Gileád városaiban;

A te szolgáid pedig átmennek mindnyájan hadra felkészülve, harczolni az
Úr előtt, a miképen az én Uram szól.

Parancsot ada azért ő felőlök Mózes Eleázárnak, a papnak, és Józsuénak a
Nún fiának, és az Izráel fiai törzseiből való atyák fejeinek.

És monda nékik Mózes: Ha átmennek a Gád fiai és a Rúben fiai veletek a
Jordánon, mindnyájan hadakozni készen az Úr előtt, és meghódol a föld ti
előttetek: akkor adjátok nékik a Gileád földét birtokul.

Ha pedig nem mennek át fegyveresen veletek, akkor veletek kapjanak
birtokot a Kanaán földén.

És felelének a Gád fiai és a Rúben fiai, mondván: A mit mondott az Úr a
te szolgáidnak, akképen cselekeszünk.

Mi átmegyünk fegyveresen az Úr előtt a Kanaán földére, de miénk legyen a
mi örökségünknek birtoka a Jordádon innen.

Nékik adá azért Mózes, tudniillik a Gád fiainak, a Rúben fiainak és a
József fiának, Manasse féltörzsének, Szihonnak, az Emoreusok királyának
országát, és Ógnak, Básán királyának országát; azt a földet az ő
városaival, határaival, annak a földnek városait köröskörül.

És megépítik a Gád fiai Dibont, Ataróthot, Aroért,

Atróth-Sofánt, Jázért, Jogbehát,

Beth-Nimrát, és Beth-Haránt, kerített városokat juhaklokkal egyben.

A Rúben fiai pedig megépíték Hesbont, Elealét, Kirjáthaimot,

Nébót, Baál-Meont, (változtatott néven nevezve) és Sibmát. És új neveket
adának a városoknak, a melyeket építének.

Mákirnak, a Manasse fiának fiai pedig Gileádba vonulának, és bevevék
azt, és kiűzék az Emoreust, a ki ott vala.

Adá azért Mózes Gileádot Mákirnak, a Manasse fiának, és lakozék abban.

Jáir pedig, a Manasse fia elméne, és bevevé azoknak falvait, és hívá
azokat Jáir falvainak.

Nóbah is elméne, és bevevé Kenáthot és annak városait, és hívá azt
Nóbáhnak, a maga nevéről.

33. Fejezet

Ezek Izráel fiainak szállásai, a kik kijövének Égyiptom földéből az ő
seregeik szerint Mózes és Áron vezetése alatt.

(Megírá pedig Mózes az ő kijövetelöket az ő szállásaik szerint, az Úrnak
rendeletére.) Ezek az ő szállásaik, az ő kijövetelök szerint.

Elindulának Rameszeszből az első hónapban, az első hónap tizenötödik
napján. A páskha után való napon jövének ki Izráel fiai felemelt kézzel,
az egész Égyiptom láttára.

(Az égyiptombeliek pedig temetik vala azokat a kiket megölt vala az Úr
ő közöttök, minden elsőszülöttjöket; az isteneiken is ítéletet tartott
vala az Úr.)

És elindulának Izráel fiai Rameszeszből, és tábort ütének Szukkótban.

És elindulának Szukkótból, és tábort ütének Ethámban, a mely van a
pusztának szélén.

És elindulának Ethámból, és fordulának Pihahiróth felé, a mely van
Baál-Czefon előtt, és tábort ütének Migdol előtt,

És elindulának Pihahiróthból, és átmenének a tenger közepén a pusztába;
és menének három napi járásnyira az Ethám pusztáján; és tábort ütének
Márában.

És elindulának Márából, és jutának Élimbe; Élimben pedig vala tizenkét
kútfő és hetven pálmafa; és tábort ütének ott.

És elindulának Élimből, és tábort ütének a Veres tenger mellett.

És elindulának a Veres tengertől, és tábort ütének a Szin pusztájában.

És elindulának a Szin pusztájából, és tábort ütének Dofkában.

És elindulának Dofkából, és tábort ütének Álúsban.

És elindulának Álúsból, és tábort ütének Refidimben, de nem vala ott a
népnek inni való vize.

És elindulának Refidimből, és tábort ütének a Sinai pusztájában.

És elindulának a Sinai pusztájából, és tábort ütének Kibrót-Thaavában.

És elindulának Kibrót-Thaavából, és tábort ütének Haserótban.

És elindulának Haserótból, és tábort ütének Rithmában.

És elindulának Rithmából, és tábort ütének Rimmon-Péreczben.

És elindulának Rimmon-Péreczből, és tábort ütének Libnában.

És elindulának Libnából, és tábort ütének Risszában.

És elindulának Risszából, és tábort ütének Kehélátban.

És elindulának Kehélátból, és tábort ütének a Séfer hegyénél.

És elindulának a Séfer hegyétől és tábort ütének Haradában.

És elindulának Haradából, és tábort ütének Makhélótban.

És elindulának Makhélótból, és tábort ütének Tháhátban.

És elindulának Tháhátból, és tábort ütének Thárakhban.

És elindulának Thárakhból, és tábort ütének Mitkában.

És elindulának Mitkából, és tábort ütének Hasmonában.

És elindulának Hasmonából, és tábort ütének Moszérótban.

És elindulának Moszérótból, és tábort ütének Bené-Jaakánban.

És elindulának Bené-Jaakánból, és tábort ütének Hór-Hagidgádban.

És elindulának Hór-Hagidgádból, és tábort ütének Jotbathában.

És elindulának Jotbathából, és tábort ütének Abronában.

És elindulának Abronából, és tábort ütének Eczjon-Geberben.

És elindulának Eczjon-Geberből, és tábort ütének Czin pusztájában; ez
Kádes.

És elindulának Kádesből, és tábort ütének a a Hór hegyénél, az Edom
földének szélén.

Felméne pedig Áron, a pap, a Hór hegyére az Úr rendelése szerint, és
meghala ott a negyvenedik esztendőben, Izráel fiainak Égyiptom földéből
való kijövetelök után, az ötödik hónapban, a hónap elsején.

Áron pedig száz és huszonhárom esztendős vala, mikor meghala a Hór
hegyén.

Hallott pedig a Kananeus, Arad királya (ez pedig dél felől lakozik vala
a Kanaán földén) Izráel fiainak jövetele felől.

És elindulának a Hór hegyétől, és tábort ütének Czalmonában.

És elindulának Czalmonából, és tábort ütének Púnonban.

És elindulának Púnonból, és tábort ütének Obothban.

És elindulának Obothból, és tábort ütének Ijé-Abárimban, a Moáb határán.

És elindulának Ijé-Abárimból, és tábort ütének Dibon-Gádban.

És elindulának Dibon-Gádból, és tábort ütének Almon-Diblathaimban.

És elindulának Almon-Diblathaimból, és tábort ütének az Abarim
hegységnél, Nébó ellenében.

És elindulának az Abarim hegységétől, és tábort ütének a Moáb mezőségén,
a Jordán mellett, Jérikhó ellenében.

Tábort ütének pedig a Jordán mellett, Beth-Hajjesimóthtól
Abel-Hassittimig, a Moáb mezőségén.

És szóla az Úr Mózesnek a Moáb mezőségén, a Jordán mellett, Jerikhó
ellenében, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Mikor átmentek ti a Jordánon a
Kanaán földére:

Űzzétek ki akkor a földnek minden lakosát a ti színetek elől,
és veszessétek el minden írott képeiket, és minden ő + öntött
bálványképeiket is elveszessétek, és minden magaslataikat rontsátok el!

Űzzétek ki a földnek lakóit, és lakozzatok abban; mert néktek adtam azt
a földet, hogy bírjátok azt.

Azt a földet pedig sorsvetés által vegyétek birtokotokba a ti
nemzetségeitek szerint. A nagyobb számúnak nagyobbítsátok az ő
örökségét, a kisebb számúnak kisebbítsd az ő örökségét. A hová a sors
esik valaki számára, az legyen az övé. A ti atyáitoknak törzsei szerint
vegyétek át birtokotokat.

Ha pedig nem űzitek ki annak a földnek lakosait a ti színetek elől,
akkor, a kiket meghagytok közülök, szálkákká lesznek a ti szemeitekben,
és tövisekké a ti oldalaitokban, és ellenségeitek lesznek néktek a
földön, a melyen lakoztok.

És akkor a miképen gondoltam, hogy cselekszem azokkal, úgy cselekszem
majd veletek.

34. Fejezet

És szólal az Úr Mózesnek, mondván:

Parancsold meg Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Hogyha bementek ti a
Kanaán földére; (ez a föld, a mely örökségűl esik néktek, tudniillik a
Kanaán földe az ő határai szerint),

Akkor legyen a ti déli oldalatok a Czin pusztájától fogva Edom határáig,
és legyen a ti déli határotok a Sós tenger végétől napkelet felé.

És kerüljön a határ dél felől az Akrabbim hágójáig, és menjen át Czinig,
és a vége legyen Kádes-Barneától délre; és menjen tova Haczár-Adárig, és
menjen Aczmonig.

Azután kerüljön a határ Aczmontól Égyiptom patakáig, a vége pedig a
tengernél legyen.

A napnyugoti határotok pedig legyen néktek a nagy tenger; ez legyen
néktek a napnyugoti határotok.

Ez legyen pedig a ti északi határotok: a nagy tengertől fogva vonjatok
határt a Hór hegyének.

A Hór hegyétől vonjatok határt a Hamáthba való bejárásig; a határnak
vége pedig Czedádnál legyen.

És tovamenjen a határ Zifronig, a vége pedig Haczar-Enán legyen. Ez
legyen néktek az északi határotok.

A napkeleti határt pedig vonjátok Haczar-Enántól Sefámig.

És hajoljon le a határ Sefámtól Ribláig, Aintól napkeletre; és újra
hajoljon le a határ, és érje a Kinnéreth tenger partját napkelet felé.

Azután hajoljon le a határ a Jordán felé, a vége pedig a Sós tenger
legyen. Ez legyen a ti földetek az ő határai szerint köröskörül.

És parancsot ada Mózes Izráel fiainak, mondván: Ez az a föld, a melyet
sors által vesztek birtokotokba, a mely felől parancsot ada az Úr, hogy
adjam azt kilencz törzsnek, és fél törzsnek;

Mert megkapták a Rúbeniták fiainak törzse az ő atyáiknak háza szerint,
a Gáditák fiainak törzse, az ő atyáiknak háza szerint, és a Manasse fél
törzse is, megkapták az ő örökségöket.

Két törzs és egy fél törzs megkapta az ő örökségét a Jordánon túl,
Jérikhó ellenében napkelet felől.

Szóla azután az Úr Mózesnek, mondván:

Ezek azoknak a férfiaknak nevei, a kik örökségül fogják néktek elosztani
azt a földet: Eleázár, a pap, és Józsué, a Nún fia.

És törzsenként egy-egy fejedelmet vegyetek mellétek a földnek örökségül
való elosztására.

Ezek a férfiaknak nevei: a Júda törzséből Káleb, a Jefunné fia.

A Simeon fiainak törzséből Sámuel, az Ammihúd fia.

A Benjámin törzséből Elidád, a Kiszlon fia.

A Dán fiainak törzséből Bukki fejedelem, a Jógli fia.

A József fia közül, a Manasse fiainak törzséből Hanniél fejedelem, az
Efód fia.

Az Efraim fiainak törzséből Kemuél fejedelem, a Siftán fia.

És a Zebulon fiainak törzséből Eliczáfán fejedelem, a Parnák fia.

És az Izsakhár fiainak törzséből Paltiél fejedelem, az Azzán fia.

És az Áser fiainak törzséből Akhihúd fejedelem, a Selómi fia.

És a Nafthali fiainak törzséből Pédahél fejedelem, az Ammihúd fia.

Ezek azok, a kiknek megparancsolá az Úr, hogy örökséget oszszanak Izráel
fiainak a Kanaán földén.

35. Fejezet

És szóla az Úr Mózesnek a Moáb mezőségén a Jordán mellett, Jérikhó
ellenében, mondván:

Parancsold meg Izráel fiainak, hogy adjanak a lévitáknak az ő örökségi
birtokukból lakásra való városokat; a városokhoz pedig adjatok azok
környékén legelőt is a lévitáknak;

Hogy legyenek nékik a városok lakóhelyekül, a legelők pedig legyenek az
ő barmaiknak, jószágaiknak és mindenféle állatjoknak.

És azoknak a városoknak legelői, a melyeket a lévitáknak adtok, a város
falától és azon kivül, ezer singnyire legyenek köröskörül.

Mérjetek azért a városon kivül, napkelet felől két ezer singet, dél
felől is kétezer singet, napnyugot felől kétezer singet, és észak felől
kétezer singet; és a város legyen középben. Ez legyen számukra a városok
legelője.

A városok közül pedig, a melyeket a lévitáknak adtok, hat legyen
menedékváros, a melyeket azért adjatok, hogy oda szaladjon a gyilkos; és
+ azokon kivül adjatok negyvenkét várost.

Mind a városok, a melyeket adnotok kell a lévitáknak, negyvennyolc
város, azoknak legelőivel egyben.

A mely városokat pedig Izráel fiainak örökségéből adtak, azokhoz attól,
a kinek több van, többet vegyetek, és attól, a kinek kevesebb van,
kevesebbet vegyetek; mindenik az ő örökségéhez képest, a melyet örökül
kapott, adjon az ő városaiból a lévitáknak.

És szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Szólj Izráel fiainak, és mondd meg nékik: Mikor átmentek ti a Jordánon a
Kanaán földére:

Válaszszatok ki magatoknak városokat, a melyek menedékvárosaitok
legyenek, hogy oda szaladjon a gyilkos, a ki + történetből öl meg
valakit.

És legyenek azok a ti városaitok menedékül a vérbosszúló ellen, és ne
haljon meg a gyilkos, míg ítéletre nem áll a gyülekezet elé.

A mely városokat pedig oda adtok, azok közül hat legyen néktek
menedékvárosul.

Három várost adjatok a Jordánon túl, és három várost adjatok a Kanaán
földén; menedékvárosok legyenek azok.

Izráel fiainak és a jövevénynek, és az ő közöttök lakozónak menedékül
legyen az a hat város, hogy oda szaladjon az, a ki + történetből öl meg
valakit.

De ha valaki vaseszközzel úgy üt meg valakit, hogy meghal, gyilkos az;
halállal lakoljon a gyilkos.

És ha kézben levő kővel, a melytől meghalhat, üti meg úgy, hogy meghal,
gyilkos az; halállal lakoljon a gyilkos.

Vagy ha kézben lévő faeszközzel, a melytől meghalhat, üti meg úgy, hogy
meghal, gyilkos az; halállal lakoljon a gyilkos.

A vérbosszuló rokon ölje meg a gyilkost; mihelyt találkozik vele, ölje
meg azt.

Hogyha gyűlölségből taszítja meg őt, vagy szántszándékkal úgy hajít
valamit reá, hogy meghal;

Vagy ellenségeskedésből kezével üti meg azt úgy, hogy meghal: halállal
lakoljon az, a ki ütötte; gyilkos az, a vérbosszuló rokon ölje meg azt a
gyilkost, mihelyt találkozik vele.

Ha pedig hirtelenségből, ellenségeskedés nélkül taszítja meg őt; vagy
nem szántszándékból hajít reá akármiféle eszközt;

Vagy akármiféle követ, a melytől meghalhat, úgy ejt valakire, a kit nem
látott, hogy meghal, holott nem volt ő annak ellensége, sem nem kereste
annak vesztét:

Akkor ítéljen a gyülekezet az agyonütő között és a vérbosszuló rokon
között e törvények szerint.

És mentse ki a gyülekezet a gyilkost a vérbosszuló rokonnak kezéből, és
küldje vissza azt a gyülekezet az ő menedékvárosába, a melybe szaladott
vala, és lakozzék abban, míg meghal a főpap, a ki felkenetett a szent
olajjal.

Ha pedig kimegy a gyilkos az ő menedékvárosának határából, a melybe
szaladott vala;

És találja őt a vérbosszuló rokon az ő menedékvárosának határán kivül,
és megöli az a vérbosszuló rokon a gyilkost; nem lesz annak vére ő
rajta;

Mert az ő menedékvárosában kell laknia a főpap haláláig; a főpap halála
után pedig visszatérhet a gyilkos az ő örökségének földére.

És legyenek ezek néktek ítéletre való rendelések a ti nemzetségeitek
szerint, minden lakhelyeteken.

Ha valaki megöl valakit, tanúk szavára gyilkolják meg a gyilkost; de egy
tanú nem lehet elég tanú senki ellen, hogy meghaljon.

Az olyan gyilkos életéért pedig ne vegyetek el váltságot, a ki halálra
való gonosz, hanem halállal lakoljon.

Attól se vegyetek váltságot, a ki az ő menedékvárosába szaladt, hogy
visszamehessen és otthon lakozzék a főpap haláláig.

És meg ne fertőztessétek a földet, a melyben lesztek; mert a vér, az
megfertézteti a földet, és a földnek nem szerezhető engesztelés a vér
miatt, a mely kiontatott azon, csak annak vére által, a ki kiontotta
azt.

Ne tisztátalanítsd meg azért azt a földet, a melyben laktok, a melyben
én is lakozom; mert én, az Úr, Izráel fiai között lakozom.

36. Fejezet

Járulának pedig Mózeshez az atyák fejei a Gileád fiainak nemzetségéből,
a ki Mákirnak, Manasse fiának fia vala, a József fiainak nemzetségéből,
és szólának Mózes előtt és Izráel fiai atyáinak fejedelmei előtt.

És mondának: Az én uramnak megparancsolta az Úr, hogy sors által adja
ezt a földet örökségül Izráel fiainak; de azt is megparancsolta az Úr az
én Uramnak, hogy a mi atyánkfiának, Czélofhádnak örökségét adja oda az ő
leányainak.

És ha Izráel fiai közül valamely más törzs fiaihoz mennek feleségül:
elszakasztatik az ő örökségök a mi atyáink örökségétől, és oda
csatoltatik az annak a törzsnek örökségéhez, a melynél feleségül
lesznek; a mi örökségünk pedig megkisebbedik.

És mikor Izráel fiainál a kürtzengés ünnepe lesz, az ő örökségök akkor
is annak a törzsnek örökségéhez csatoltatik, a melynél feleségül
lesznek. Eképen a mi atyáink törzseinek örökségéből vétetik el azok
öröksége.

Parancsot ada azért Mózes Izráel fiainak az Úr rendelése szerint,
mondván: A József fiainak törzse igazat szól.

Ez az, a mit parancsolt az Úr a Czélofhád leányai felől, mondván: A
kihez jónak látják, ahhoz menjenek feleségül, de csak az ő atyjok
törzsének háznépéből valóhoz menjenek feleségül,

Hogy át ne szálljon Izráel fiainak öröksége egyik törzsről a másik
törzsre; hanem Izráel fiai közül kiki ragaszkodjék az ő atyái törzsének
örökségéhez.

És minden leányzó, a ki örökséget kap Izráel fiainak törzsei közül, az
ő atyja törzsebeli háznépből valóhoz menjen feleségül, hogy Izráel fiai
közül kiki megtartsa az ő atyáinak örökségét.

És ne szálljon az örökség egyik törzsről a másik törzsre, hanem Izráel
fiainak törzsei közül kiki ragaszkodjék az ő örökségéhez.

A miképen megparancsolta vala az Úr Mózesnek, a képen cselekedtek vala a
Czélofhád leányai.

Mert Makhla, Thircza, Hogla, Milkha, Hogla, Milkha és Nóa, a Czélofhád
leányai, az ő nagybátyjok fiaihoz mentek vala feleségül;

A József fiának, Manassé fiainak nemzetségéből valókhoz mentek vala
feleségül; és lőn azoknak öröksége, az ő atyjok nemzetségének törzsénél.

Ezek a parancsolatok és vegzések, a melyeket Mózes által parancsolt az
Úr Izráel fiainak, Moáb mezőségén a Jordán mellett, Jerikhó ellenében.

MÓZES ÖTÖDIK KÖNYVE A TÖRVÉNY SUMMÁJA

1. Fejezet

Ezek az igék, a melyeket szólott Mózes az egész Izráelnek, a Jordánon
túl a pusztában, a mezőségen, a Veres tenger ellenében, Párán és Tófel,
és Lábán és Haczéróth, és Dizaháb között.

Tizenegy napi járóföldön Hórebtől fogva, a Szeir hegyének + menve,
Kádes-Barneáig.

Lőn pedig a negyvenedik esztendőben, a tizenegyedik hónapban, a hónapnak
első napján, szóla Mózes az Izráel fiainak mind a szerint, a mint
parancsolt vala az Úr néki azok felől.

Minekutána megverte vala Szihont az Emoreusok királyát, a ki lakik
vala Hesbonban, és Ógot, Básánnak királyát Edreiben, a ki lakik vala
Asthárótban:

A Jordánon túl, a Moáb földén, kezdé Mózes magyarázni ezt a törvényt,
mondván:

Az Úr, a mi Istenünk szólott nékünk a Hóreben, ezt mondván: Elég ideig
laktatok e hegy alatt;

Forduljatok meg, és induljatok, és menjetek az Emoreusok hegyére,
és annak minden szomszéd vidékére, a mezőségen, és a hegyes-völgyes
földön, és dél felé, és a tengernek partján, a Kananeusok földére és a
Libánusra, a nagy folyóvízig, az Eufrates folyóig.

Ímé előtökbe adtam a földet; menjetek be, és bírjátok azt a földet, a
mely felől megesküdt az Úr a ti atyáitoknak, Ábrahámnak, Izsáknak és
Jákóbnak, hogy nékik adja, és ő utánok az ő magvoknak.

És szólottam vala néktek abban az időben, ezt mondván: Nem viselhetlek
egymagam titeket;

Az Úr, a ti Istenetek megsokasított titeket elannyira, hogy oly sokan
vagytok ti most, mint az égnek csillagai.

Az Úr, a ti atyáitoknak Istene szaporítson meg titeket ezerszerte is
inkább mint most vagytok, és áldjon meg titeket, a miképen igérte
néktek!

Miképen viselhetném én egymagam a terheiteket és a ti bajaitokat és a ti
pereiteket?

Válaszszatok magatoknak bölcs, értelmes és a ti törzseitekben ismeretes
férfiakat, és én azokat előljáróitokká teszem.

És felelétek nékem, és mondátok: Jó dolog, a mit mondál, hogy míveled
azt.

Vevém azért a ti törzseiteknek főbbjeit, a bölcs és ismeretes férfiakat,
és tevém őket előljáróitokká: ezredesekké, századosokká, ötvenedesekké,
tizedesekké és tiszttartókká, a ti törzseitek szerint.

És megparancsolám abban az időben a ti biráitoknak, mondván:
Hallgassátok ki atyátokfiait, és ítéljetek igazságosan mindenkit, a ő
atyjafiaival és jövevényeivel egyben.

Ne legyetek személyválogatók az ítéletben: kicsinyt úgy, mint nagyot
hallgassatok ki; ne féljetek senkitől, mert az ítélet az Istené a mi
pedig nehéznek tetszik néktek, én előmbe hozzátok, és én meghallgatom
azt.

És megparancsoltam néktek abban az időben mindent, a mit cselekedjetek.

Azután elindulánk a Hórebtől, és bejártuk ama nagy és rettenetes
pusztát, a melyet láttatok, az Emoreusok hegyének menve, a
miképen parancsolta volt az Úr, a mi Istenünk nékünk; és eljutánk
Kádes-Barneához.

És mondám néktek: Eljutottatok az Emoreusok hegyéig, a melyet az Úr, a
mi Istenünk ád nékünk.

Ímé elődbe adta az Úr, a te Istened ezt a földet: menj fel, bírjad azt,
a miképen megmondotta az Úr, a te atyáidnak Istene néked; ne félj, és
meg ne rettenj!

Ti pedig mindnyájan hozzám járulátok és mondátok: Küldjünk embereket
előre, hogy kémleljék meg nékünk azt a földet, és hozzanak nékünk
hírt az út felől, a melyen felmenjünk, és a városok felől, a melyekbe
bevonuljunk.

És tetszék nékem ez a beszéd, és vevék közületek tizenkét férfiút,
minden törzsből egyet-egyet.

És fordulának és felmenének a hegyre, és eljutának az Eskól völgyéig, és
kikémlelék azt.

És vőnek kezeikbe annak a földnek gyümölcséből, és alá hozák hozzánk,
és hírt hozának nékünk és mondának: Jó az a föld, a melyet az Úr, a mi
Istenünk ád nékünk.

De ti nem akartatok felmenni; hanem pártot ütétek az Úrnak, a ti
Isteneteknek parancsa ellen.

És zúgolódátok a ti sátoraitokban, és mondátok: mivelhogy gyűlöl minket
az Úr, azért hozott ki minket Égyiptom földéből, hogy adjon minket az
Emoreus kezébe, és elpusztítson minket.

Hová mennénk fel mi? A mi atyánkfiai megrettenték a mi szíveinket,
mondván: Az a nép nagyobb és szálasabb nálunknál; a városok nagyok és
megerősíttettek az égig; még Anák fiakat is láttunk ott!

Akkor mondám néktek: Ne rettegjetek és ne féljetek azoktól;

Az Úr, a ti Istenetek, a ki előttetek megy, ő hadakozik ti érettetek
mind a szerint, a mint cselekedett vala veletek Égyiptomban a ti
szemeitek előtt;

És a pusztában, a hol láttad, hogy úgy hordozott téged az Úr, a te
Istened, a miképen hordozza az ember az ő fiát, mind az egész úton, a
melyen jártatok, míg jutátok e helyre.

Mindazáltal nem hivétek az Úrnak, a ti Isteneteknek.

A ki előttetek jár vala az úton, hogy helyet szemeljen ki néktek, a hol
táborozzatok, éjjel tűzben, hogy megmutassa néktek az útat, a melyen
járjatok, és felhőben nappal.

Meghallá pedig az Úr beszédetek szavát, és megharaguvék, és megesküvék,
mondván:

E gonosz nemzetségből való emberek közül egy sem látja meg azt a jó
földet, a mely felől megesküdtem, hogy a ti atyáitoknak adom;

Kivéve Kálebet, a Jefunné fiát; ő meglátja azt, és ő néki adom azt a
földet, a melyet tapodott, és az ő fiainak, mert tökéletességgel követte
az Urat.

Még én reám is megharaguvék az Úr miattatok, mondván: Te sem mégy oda
be!

Józsué, a Nún fia, a ki áll te előtted, ő megy be oda; azért biztassad
őt, mert ő + osztja el az örökséget Izráelnek.

És a ti kicsinyeitek, a kikről szólátok hogy prédául lesznek, és a ti
fiaitok, a kik nem tudnak most sem jót, sem gonoszt, azok mennek be oda,
mert nékik adom azt, és ők bírják azt.

Ti pedig forduljatok vissza, és induljatok a pusztába, a Veres tenger
felé.

És azt felelétek, és azt mondátok nékem: Vétkeztünk az Úr ellen, mi
felmegyünk és hadakozunk mind a szerint, a mint parancsolta nékünk
az Úr, a mi Istenünk! És felövezétek magatokat, kiki az ő harczi
eszközeivel, és készek valátok felmenni a hegyre.

Monda pedig az Úr nékem: Mondd meg nékik: Ne menjetek fel, és ne
harczoljatok, mert nem vagyok közöttetek: hogy meg ne verettessetek a ti
ellenségeitektől.

És megmondanám néktek, de nem hallgattatok rám, hanem pártot ütöttetek
az Úr parancsolata ellen, és vakmerősködétek, és felmenétek a hegyre.

De kijöve az Emoreus, a ki lakik vala azon a hegyen, ti ellenetek, és
megkergetének titeket, mint a méhek szokták cselekedni, és vagdaltak
vala titeket Szeirtől Hormáig.

És visszatérétek onnét, és sírátok az Úr előtt, de nem hallgatá meg az
Úr a ti szavatokat, és nem figyele rátok.

És sok időn át lakozátok Kádesben, a meddig ott lakozátok.

2. Fejezet

Annakutána megfordulánk, és indulánk a pusztába a Veres tenger felé,
a miképen szólott vala nékem az Úr, és kerülgettük a Szeir hegyét sok
ideig.

De szóla az Úr nékem, mondván:

Elég már e hegyet kerülgetnetek, forduljatok észak felé.

Parancsolj azért a népnek, mondván: Mikor általmentek a ti
atyátokfiainak, az Ézsau fiainak határán, a kik Szeirben lakoznak:
jóllehet félnek tőletek, mindazáltal igen vigyázzatok!

Ne ingereljétek őket, mert nem adok az ő földjükből néktek egy
talpalatnyit sem; mert Ézsaúnak adtam a Szeir hegyét örökségül.

Pénzen vásároljatok tőlük enni valót, hogy egyetek, és vizet is pénzen
vegyetek tőlük, hogy igyatok,

Mert az Úr, a te Istened megáldott téged a te kezednek minden
munkájában; tudja, hogy e nagy pusztaságon jársz; immár negyven
esztendeje veled van az Úr, a te Istened; nem szűkölködtél semmiben.

És általmenénk a mi atyánkfiai között, az Ézsaú fiai között, a kik
lakoznak vala Szeirben, a síkság útján Eláthtól és Éczjon-Gebertől
fogva. Aztán megfordulánk és általmenénk a Moáb pusztájának útjára.

És monda az Úr nékem: Ne hadakozzál Moáb ellen, és ne ingereld azt
hadra, mert nem adok az ő földéből néked semmi örökséget; mert a Lót
fiainak adtam Art örökségül.

(Az Emeusok laktak abban annak előtte, nagy nép, sok és szálas, mint az
Anákok.

Óriásoknak állíttatnak vala azok is, mint az Anákok, és a Moábiták
Emeknek hívták őket.

Szeirben pedig Horeusok laktak az előtt, a kiket az Ézsaú fiai kiűztek,
és kiirtottak színök elől, és azoknak helyén laktak, a miképen
cselekedék Izráel is az ő örökségének földén, a melyet adott néki az
Úr.)

Most keljetek fel, és menjetek át a Záred patakán; és átkelénk a Záred
patakán.

Az idő pedig, a melyet eljáránk Kádes-Barneától, míg általmenénk a Záred
patakán, harmincznyolcz esztendő, a mely alatt kiveszett a hadra való
férfiak egész nemzetsége a táborból, a mint megesküdt vala az Úr nékik.

E felett az Úrnak keze is vala ő rajtok, hogy elveszítse őket a táborból
az ő kipusztulásukig.

És lőn, hogy a mint a hadakozó férfiak mind elpusztulának, kihalván a
nép közül.

Így szóla az Úr nékem, mondván:

Ma te általmégy a Moáb határán Ar felé,

És mikor közel jutsz az Ammon fiaihoz, ne háborgasd őket, ne is ingereld
őket, mert nem adok néked az Ammon fiainak földjéből örökséget, mert a
Lót fiainak adtam azt örökségül.

(Óriások földének tartották azt is; óriások laktak azon régenten, a
kiket az Ammoniták Zanzummoknak hívtak.

Ez a nép nagy, sok és szálas volt, valamint az Anákok, de kivesztette
őket az Úr azok színe elől, hogy bírják azoknak örökségét, és lakjanak
azoknak helyén;

A miképen cselekedett az Ézsaú fiaival is, a kik Szeir hegyén laknak, a
mikor kiveszté előlök a Horeusokat, hogy bírják azoknak örökségét, és
lakjanak azoknak helyén mind e mai napig.

Az Avveusokat, a kik falvakban laknak vala Gázáig, kiirtották a
Káftoreusok a kik kijöttek volt Káftorból, és lakának azoknak helyén.)

Keljetek fel azért, induljatok, menjetek át az Arnon patakán; lásd:
kezedbe adtam Szihont, Hesbonnak királyát: az Emoreust, és annak földét;
kezdj hozzá, foglald el azt, és hadakozzál ő ellene.

E napon kezdem rábocsátani a népekre, hogy féljenek és rettegjenek
tőled az egész ég alatt, és a kik híredet hallják, rendüljenek meg és
reszkessenek te előtted.

És követeket küldék a Kedemót pusztából Szihonhoz, Hesbon királyához
békességes beszéddel ezt izenvén:

Hadd menjek át a te földeden! Útról-útra megyek, nem térek le se jobbra,
se balra.

Eleséget pénzen adj nékem, hogy egyem; vizet is pénzen adj nékem, hogy
igyam; csak gyalog hadd megyek át:

A miképen cselekedtek én velem az Ézsaú fiai, a kik Szeirben laknak;
és a Moábiták, a kik Arban laknak; míglen átmegyek a Jordánon arra a
földre, a melyet az Úr, a mi Istenünk ád nékünk!

De nem akarta Szihon, Hesbon királya, hogy átmenjünk ő rajta, mert
megkeményítette volt az Úr, a te Istened az ő lelkét, és engedetlenné
tette az Ő szívét, hogy a te kezedbe adja őt, a mint nyilván van e mai
napon.

Monda pedig az Úr nékem: Lásd: elkezdem átadni néked Szihont és az ő
földét; kezdj hozzá, foglald el azt, hogy az ő földe örököd legyen.

És kijöve Szihon mi előnkbe minden népével, hogy megvívjon velünk
Jahácznál.

De az Úr, a mi Istenünk kezünkbe adá őt, és levertük őt és az ő fiait és
minden ő népét.

És elfoglaltuk minden ő városát abban az időben, és fegyverre hánytuk
az egész várost: férfiakat, asszonyokat, és kisdedeket; nem hagytunk
menekülni senkit.

De a barmokat prédára vetettük közöttünk, és a városokból való
ragadományokat, a melyeket elfoglaltunk volt.

Aróertől fogva, a mely van az Arnon patakának partján, és a völgyben
lévő várostól fogva Gileádig, egy város sem volt, a melylyel ne bírtunk
volna. Mind azokat az Úr, a mi Istenünk adta a mi kezünkbe.

De az Ammon fiainak földéhez nem közeledtél, sem a Jabbók patak egész
oldalához, sem a hegyen lévő városokhoz, sem semmi olyanhoz, a melyektől
+ eltiltott téged az Úr, a mi Istenünk.

3. Fejezet

És megfordulánk, és felmenénk Básán felé, és kijöve előnkbe Óg, Básánnak
királya, ő és minden népe, hogy megvívjon velünk Edreiben.

De az Úr monda nékem: Ne félj tőle, mert a te kezedbe adtam őt és
minden ő népét és földjét; és úgy cselekedjél vele, a mint cselekedtél
Szihonnal, az Emoreusok királyával, a ki Hesbonban lakik vala.

És kezünkbe adá az Úr, a mi Istenünk Ógot is, Básánnak királyát és
minden ő népét, és úgy megvertük őt, hogy menekülni való sem maradt
belőle.

És abban az időben elfoglaltuk minden városát; nem volt város, a melyet
el nem vettünk volna tőlök: hatvan várost, Argóbnak egész vidékét, a
Básenbeli Ógnak országát.

Ezek a városok mind meg valának erősítve magas kőfalakkal, kapukkal és
zárokkal, kivévén igen sok kerítetlen várost.

És fegyverre hánytuk azokat, a mint cselekedtünk vala Szihonnal, Hesbon
királyával, fegyverre hányván az egész várost: férfiakat, asszonyokat és
a kisdedeket is.

De a barmokat és a városokból való ragadományokat mind magunk közt
vetettük prédára.

És elvettük abban az időben az Emoreusok két királyának kezéből azt a
földet, a mely a Jordánon túl vala, az Arnon pataktól fogva a Hermon
hegyéig.

(A Sidoniak a Hermont Szirjonnak, az Emoreusok pedig Szenirnek hívják.)

A síkságnak minden városát, és az egész Gileádot, meg az egész Básánt
Szalkáig és Edreig, a melyek a Básánbeli Óg országának városai voltak.

Mert egyedül Óg, Básánnak királya maradt meg az óriások maradéka közül.
Ímé az ő ágya vas-ágy, nemde Rabbátban az Ammon fiainál van-é? Kilencz
sing a hosszasága és négy sing a szélessége, férfi könyök szerint.

Ezt a földet pedig, a melyet abban az időben örökségünkké tettünk,
Aróertől fogva, a mely az Arnon patak mellett van, és a Gileád hegyének
felét, és annak városait odaadtam a Rúbenitáknak és Gáditáknak.

A Gileád többi részét pedig, és az egész Básánt, az Óg országát odaadtam
a Manassé fél törzsének, Argóbnak egész vidékét. Ezt az egész Básánt
óriások földének hívták.

Jair, Manassénak fia, kapta Argóbnak egész vidékét, a Gessuriták és
Maakátiták határáig; és azokat a Básánnal együtt az ő nevéről Jair
faluinak hívják mind e mai napig.

Mákirnak pedig adtam Gileádot.

A Rúbenitáknak és a Gáditáknak pedig adtam Gileádtól fogva Arnonnak
patakáig (a határ pedig a patak közepe) és a Jabbók patakáig, a mely az
Ammon fiainak határa;

És a síkságot és határul a Jordánt, a Kinnerettől a Síkság tengeréig, a
Sóstengerig, a mely a Piszga-hegy lába alatt van napkelet felől.

És parancsolék abban az időben néktek, mondván: Az Úr, a ti Istenetek
adta néktek ezt a földet, hogy bírjátok azt; felfegyverkezvén, menjetek
át a ti atyátok fiai, Izráel fiai előtt mind, a kik hadakozásra valók
vagytok.

Csak feleségeitek, kicsinyeitek és barmaitok (mert tudom, hogy sok
barmotok van) maradjanak a ti városaitokban, a melyeket én adtam néktek.

Mindaddig, a míg nyugodalmat ád az Úr a ti atyátokfiainak, mint néktek,
és azok is bírálhatják a földet, a melyet az Úr, a ti Istenetek ád nékik
a Jordánon túl. Azután térjetek vissza, kiki az ő örökségébe, a melyet
adtam néktek.

Józsuénak is parancsolék abban az időben, mondván: Szemeiddel láttad
mindazt, a mit cselekedett az Úr, a ti Istenetek ama két királylyal; így
cselekszik az Úr minden országgal, a melyen átmégy.

Ne féljetek tőlök, mert az Úr, a ti Istenetek, maga hadakozik ti
érettetek!

Könyörgék is az Úrnak abban az időben, mondván:

Uram, Isten, te elkezdetted megmutatni a te szolgádnak a te nagyságodat
és hatalmas kezedet! Mert kicsoda olyan Isten mennyben és földön, a ki
cselekedhetnék a te cselekedeteid és hatalmad szerint?

Hadd menjek át kérlek, és hadd lássam meg azt a jó földet, a mely a
Jordánon túl van, és azt a jó hegyet, és a Libanont!

De megharaguvék az Úr én reám ti miattatok, és nem hallgatott meg engem;
hanem ezt mondá az Úr nékem: Elég ez néked, ne szólj többet már nékem e
dolog felől!

Menj fel a Piszga tetejére, és emeld fel a te szemeidet napnyugot felé
és észak felé, dél felé és napkelet felé, és nézz szét a te szemeiddel,
mert nem mégy át ezen a Jordánon.

Józsuénak pedig parancsolj, és bátorítsd őt, és erősítsd őt, mert ő megy
át e nép előtt, és ő teszi őket örököseivé annak a földnek, a melyet
meglátsz.

És ott maradánk a völgyben, Berth-Peórral szemben.

4. Fejezet

Most pedig hallgass ó Izráel a rendelésekre és végzésekre, a melyekre én
tanítlak titeket, hogy azok szerint cselekedjetek, hogy élhessetek, és
bemehessetek, és bírhassátok a földet, a melyet az Úr, a ti atyáitoknak
Istene ád néktek.

Semmit se tegyetek az ígéhez, a melyet én parancsolok néktek, se el
ne vegyetek abból, hogy megtarthassátok az Úrnak, a ti Isteneteknek
parancsolatait, a melyeket én parancsolok néktek.

Szemeitekkel láttátok, a mit cselekedett az Úr Baal-Peór miatt; hogy
minden ember, a ki Baal-Peór után járt, kipusztított az Úr, a te Istened
te közüled.

Ti pedig, a kik ragaszkodtatok az Úrhoz, a ti Istenetekhez, mindnyájan
éltek e napig.

Lássátok, tanítottalak titeket rendelésekre és végzésekre, a mint
megparancsolta nékem az Úr, az én Istenem, hogy azok szerint
cselekedjetek azon a földön, a melybe bementek, hogy bírjátok azt.

Megtartsátok azért és megcselekedjétek! Mert ez lesz a ti bölcseségtek
és értelmetek a népek előtt, a kik meghallják majd mind e rendeléseket,
és ezt mondják: Bizony bölcs és értelmes nép ez a nagy nemzet!

Mert melyik nagy nemzet az, a melyhez olyan közel volna az ő Istene,
mint mi hozzánk az Úr, a mi Istenünk, valahányszor hozzá kiáltunk?

És melyik nagy nemzet az, a melynek olyan rendelései és igazságos
végzései volnának, mint ez az egész törvény, a melyet én ma adok
elétek?!

Csak vigyázz magadra, és őrizd jól a te lelkedet, hogy el ne
felejtkezzél azokról, a melyeket láttak a te szemeid, és hogy el ne
távozzanak a te szívedtől teljes életedben, hanem ismertesd meg azokat a
te fiaiddal és fiaidnak + fiaival.

El ne felejtkezzél a napról, a melyen az Úr előtt, a te Istened előtt
állottál a Hóreben, a mikor azt mondta nékem az Úr: Gyűjtsd egybe nékem
a népet, hogy hallassam véle beszédeimet, hogy tanuljanak félni engem,
minden időben, a míg e földön élnek, és tanítsák meg fiaikat is.

És előjárulátok, és megállátok a hegy alatt; a hegy pedig tűzben ég vala
mind az ég közepéig, mindamellett sötétség, köd és homályosság vala.

És szóla az Úr néktek a tűz közepéből. A szavak hangját ti is halljátok
vala, de csak a hangot; alakot azonban nem láttok vala.

És kijelenté néktek az ő szövetségét, a melyre nézve utasított titeket a
tíz ige teljesítésére, és felírá azokat két kőtáblára.

Engem is utasított az Úr abban az időben, hogy tanítsalak meg titeket
a rendelésekre és végzésekre, hogy azok szerint cselekedjetek azon a
földön, a melyre átmentek, hogy bírjátok azt.

Őrizzétek meg azért jól a ti lelketeket, mert semmi alakot nem láttatok
akkor, a mikor a tűznek közepéből szólott hozzátok az Úr a Hóreben;

Hogy el ne vetemedjetek, és faragott képet, valamely bálványféle alakot
ne csináljatok magatoknak, férfi vagy asszony képére;

Képére valamely baromnak, a mely van a földön; képére valamely repdeső
madárnak, a mely röpköd a levegőben;

Képére valamely földön csúszó-mászó állatnak; képére valamely halnak, a
mely van a föld alatt lévő vizekben.

Se szemeidet fel ne emeld az égre, hogy meglásd a napot, a holdat és a
csillagokat, az égnek minden seregét, hogy meg ne tántorodjál, és le
ne borulj azok előtt, és ne tiszteljed azokat, a melyeket az Úr, a te
Istened minden néppel közlött, az egész ég alatt.

Titeket pedig kézen fogott az Úr, és kihozott titeket a vas kemenczéből,
Égyiptomból, hogy legyetek néki örökös népe, miképen e mai napon
vagytok.

De én reám megharaguvék az Úr ti miattatok, és megesküvék, hogy nem
megyek át a Jordánon, és hogy nem megyek be arra a jó földre, a melyet
az Úr, a te Istened, ád néked örökségül.

Miután én meghalok e földön, nem megyek át a Jordánon; ti pedig
átmentek, és bírjátok azt a jó földet;

Vigyázzatok, hogy az Úrnak, a ti Isteneteknek szövetségéről, a melyet
kötött veletek, el ne felejtkezzetek, és ne csináljatok magatoknak
faragott képet, akármihez is hasonlót, a miképen megparancsolta az Úr, a
te Istened.

Mert az Úr, a te Istened emésztő tűz, féltőn szerető Isten ő.

Hogyha majd fiakat és unokákat nemzesz, és megvénhedtek azon a földön,
és elvetemedtek, és csináltok magatoknak faragott képet, akármihez is
hasonlót, és gonoszt cselekesztek az Úrnak, a te Istenednek szemei
előtt, haragra ingerelvén őt:

Bizonyságul hívom ti ellenetek e mai napon a mennyet és a földet,
hogy elveszvén hamarsággal elvesztek a földről, a melyre átmentek a
Jordánon, hogy bírjátok azt; nem laktok sok ideig azon, hanem pusztára
kipusztultok róla.

És az Úr szétszór titeket a népek közé, és szám szerint kevesen maradtok
meg a népek között, a kik közé visz titeket az Úr.

És szolgáltok ott emberi kéz által csinált isteneknek: fának és kőnek, a
melyek nem látnak, nem is hallanak, nem is esznek, nem is szagolnak.

De ha onnan keresed meg az Urat, a te Istenedet, akkor is megtalálod,
hogyha teljes szívedből és teljes lelkedből keresed őt.

Mikor nyomorúságban leéndesz, és utólérnek téged mindezek az utolsó
időkben, és megtérsz az Úrhoz, a te Istenedhez, és hallgatsz az ő
szavára:

(Mert irgalmas Isten az Úr, a te Istened), nem hágy el téged, sem el
nem veszít, sem el nem felejtkezik a te atyáidnak szövetségéről, a mely
felől megesküdt nékik.

Mert tudakozzál csak a régi időkről, a melyek te előtted voltak, ama
naptól fogva, a melyen az Isten embert teremtett e földre, és pedig az
égnek egyik szélétől az égen másik széléig, ha történt-é e nagy dologhoz
hasonló, vagy hallatszott-é ehhez fogható?

Hallotta-é valamely nép a tűz közepéből szóló Istennek szavát, a miképen
hallottad te, hogy életben maradt volna?

Avagy próbálta-é azt Isten, hogy elmenjen és válaszszon magának népet
valamely nemzetség közül, kisértésekkel: jelekkel, csudákkal, haddal,
hatalmas kézzel, kinyújtott karral, és nagy rettenetességek által,
a miképen cselekedte mind ezeket ti érettetek az Úr, a ti Istenetek
Égyiptomban, szemeitek láttára?

Csak néked adatott láthatóan tudnod, hogy az Úr az Isten és nincsen
kivüle több!

Az égből hallatta veled az ő szavát, hogy tanítson téged, a földön pedig
mutatta néked amaz ő nagy tüzét, és hallottad beszédét a tűz közepéből.

És mivel szerette a te atyáidat, és kiválasztotta az ő magvokat is
ő utánok, és kihozott téged az ő orczájával Égyiptomból, az ő nagy
erejével:

Hogy kiűzzön náladnál nagyobb és erősebb népeket előled, hogy bevigyen
téged, és adja néked az ő földjöket örökségül, mint a mai napon van:

Tudd meg azért e mai napon, és vedd szívedre, hogy az Úr az Isten, fent
a mennyben, és alant e földön, és nincsen több!

Tartsd meg azért az ő rendeléseit és parancsolatait, a melyeket én
parancsolok ma néked, hogy jól legyen dolgod és a te fiaidnak te utánad,
és hogy mindenkor hosszú ideig élj azon a földön, a melyet az Úr, a te
Istened ád néked.

Akkor választa Mózes három várost a Jordánon túl napkelet felé

Hogy oda fusson a gyilkos, a ki nem akarva gyilkolta meg az ő
felebarátját, a ki az előtt nem gyűlölte vala, és hogy életben maradjon,
ha befutott valamelyikbe e városok közül.

Tudniillik Beczert a pusztában, a sík földön a Ruben fiainak, Rámótot
Gileádban a Gád fiainak, és Gólánt Básánban a Manassé fiainak.

Ez pedig a törvény, a melyet Mózes adott az Izráel fiai elé.

Ezek a bizonyságtételek, a rendelések és a végzések, a melyeket szóla
Mózes Izráel fiainak, mikor Égyiptomból kijöttek vala.

A Jordánon túl a völgyben, Berth-Peórnak átellenében, Szihonnak, az
Emoreusok királyának földjén, a ki lakozik vala Hesbonban, a kit megvert
vala Mózes, az Izráel fiaival egyben, mikor Égyiptomból kijöttek vala.

És elfoglalák az ő földét, és Ógnak, Básán királyának földét, az
Emoreusok két királyáét, a kik a Jordánon túl laknak vala napkelet
felől.

Aróertől fogva, mely az Arnon patakának partján van, a Sion hegyéig, a
mely a Hermon;

És az egész síkságot a Jordánon túl napkelet felé, a síkság tengeréig, a
Piszga hegy aljáig.

5. Fejezet

És szólítá Mózes az egész Izráelt, és monda nékik: Hallgasd meg
Izráel a rendeléseket és a végzéseket, a melyeket elmondok én ma
fületek hallására, és tanuljátok meg azokat, és ügyeljetek azokra,
megcselekedvén azokat!

Az Úr, a mi Istenünk szövetséget kötött velünk a Hóreben.

Nem a mi atyáinkkal kötötte az Úr e szövetséget, hanem mi velünk, a kik
íme itt vagyunk e mai napon mindnyájan és élünk.

Színről színre szólott veletek az Úr a hegyen, a tűz közepéből.

(Én pedig az Úr között és ti közöttetek állok vala abban az időben, hogy
megjelentsem néktek az Úr beszédét; mert ti a tűztől féltek vala, és nem
menétek fel a hegyre) mondván:

Én, az Úr, vagyok a te Istened, a ki kihoztalak téged Égyiptomnak
földéből, a szolgálatnak házából.

Ne legyenek néked idegen isteneid én előttem.

Ne csinálj magadnak faragott képet, és semmi hasonlót azokhoz, a melyek
fenn az égben, vagy a melyek alant a földön, vagy a melyek a vizekben a
föld alatt vannak.

Ne imádd és ne tiszteld azokat; mert én, az Úr, a te Istened, féltőn
szerető Isten vagyok, a ki megbüntetem az atyák vétkét a fiakban, harmad
és negyedíziglen, a kik engem gyűlölnek;

De irgalmasságot cselekeszem ezeríziglen azokkal, a kik engem szeretnek,
és az én parancsolataimat megtartják.

Az Úrnak, a te Istenednek nevét hiába fel ne vedd; mert nem hagyja azt
az Úr büntetés nélkül, a ki az ő nevét hiába felveszi.

Vigyázz a szombatnak napjára, hogy megszenteld azt, a miképen
megparancsolta + néked az Úr, a te Istened.

Hat napon át munkálkodjál és végezd minden dolgodat.

De a hetedik nap az Úrnak, a te Istenednek szombatja: semmi dolgot
se tégy azon, se magad, se fiad, se leányod, se szolgád, se
szolgálóleányod, se ökröd, se szamarad, és semminémű barmod, se
jövevényed, a ki a te kapuidon belől van, hogy megnyugodjék a te szolgád
és szolgálóleányod, mint te magad;

És megemlékezzél róla, hogy szolga voltál Égyiptom földén, és kihozott
onnan téged az Úr, a te Istened erős kézzel és kinyújtott karral. Azért
parancsolta néked az Úr, a te Istened, hogy a szombat napját megtartsad.

Tiszteld atyádat és anyádat, a mint megparancsolta néked az Úr, a te
Istened; + hogy hosszú ideig élj, és hogy jól legyen dolgod azon a
földön, a melyet az Úr, a te Istened ád te néked.

Ne ölj.

És ne paráználkodjál.

És ne lopj.

És ne tégy a te felebarátod ellen hamis tanubizonyságot.

És ne kívánd a te felebarátodnak feleségét; és ne áhítsd a te
felebarátodnak házát, szántóföldét; se szolgáját, se szolgálóleányát, se
ökrét, se szamarát és semmit, a mi a te felebarátodé.

Ez ígéket szólá az Úr a ti egész gyülekezeteteknek a hegyen a tűz, a
felhő és a homályosság közepéből nagy felszóval, és nem többet; és
felírá azokat két kőtáblára, + és adá azokat nékem.

És lőn, mikor a szót a setétség közepéből halljátok vala, és a hegy
tűzzel ég vala, hozzám jövétek a ti törzseiteknek minden fejedelmével és
vénjével;

És mondátok: Ímé az Úr, a mi Istenünk megmutatta nékünk az ő dicsőségét
és nagyságát; és az ő szavát hallottuk a tűznek közepéből; e mai napon
pedig láttuk, hogy az Isten emberrel szól, és ez mégis él.

Most hát miért haljunk meg? Mert megemészt e nagy tűz minket. Ha még
tovább halljuk az Úrnak, a mi Istenünknek szavát, meghalunk!

Mert kicsoda az, az összes halandók közül, a ki a tűznek közepéből szóló
élő Istennek szavát hallotta, mint mi, hogy megélt volna?

Járulj oda te, és hallgasd meg mind azt, a mit mond az Úr, a mi
Istenünk, és te majd beszéld el nékünk mind, a mit néked mond az Úr, a
mi Istenünk, és mi meghallgatjuk, és megcselekeszszük.

És meghallá az Úr a ti beszédetek szavát, a mikor beszéltek vala
velem, és monda nékem az Úr: Hallottam e nép beszédének szavát, a mint
beszéltek vala hozzád; mind jó, a mit beszéltek vala.

Vajha így maradna az ő szívök, hogy félnének engem, és megtartanák
minden parancsolatomat minden időben, hogy jól legyen dolguk nékik és az
ő gyermekeiknek mindörökké!

Menj el, és mondd meg nékik: Térjetek vissza a ti sátoraitokba.

Te pedig állj ide mellém, hogy elmondjam néked minden parancsolatomat,
rendelésemet és végzésemet, a melyekre tanítsd meg őket, hogy
cselekedjék azon a földön, a melyet én adok néktek örökségül.

Vigyázzatok azért, hogy úgy cselekedjetek, a mint az Úr, a ti Istenetek
parancsolta néktek; ne térjetek se jobbra, se balra.

Mindig azon az úton járjatok, a melyet az Úr, a ti Istenetek parancsolt
néktek, hogy éljetek, és jó legyen dolgotok, és hosszú ideig élhessetek
a földön, a melyet bírni fogtok.

6. Fejezet

Ezek pedig a parancsolatok, a rendelések és a végzések, a melyek felől
parancsolta az Úr, a ti Istenetek, hogy megtanítsam azokat néktek, hogy
azok szerint cselekedjetek azon a földön, a melyre átmenőben vagytok,
hogy bírjátok azt;

Hogy féljed az Urat, a te Istenedet, és megtartsad minden ő rendelését
és parancsolatát, a melyeket én parancsolok néked: te és a te fiad, és a
te unokád, teljes életedben, és hogy hosszú ideig élhess.

Halld meg azért Izráel, és vigyázz, hogy megcselekedjed, hogy jól legyen
dolgod, és hogy igen megsokasodjál a tejjel és mézzel folyó földön, a
miképen megigérte az Úr, a te atyáidnak Istene néked.

Halld Izráel: az Úr, a mi Istenünk, egy Úr!

Szeressed azért az Urat, a te Istenedet teljes szívedből, teljes
lelkedből és teljes erődből.

És ez ígék, a melyeket e mai napon parancsolok néked, legyenek a te
szívedben.

És gyakoroljad ezekben a te fiaidat, és szólj ezekről, mikor a te
házadban ülsz, vagy mikor úton jársz, és mikor lefekszel, és mikor
felkelsz.

És kössed azokat a te kezedre jegyül, és legyenek homlokkötőül a te
szemeid között.

És írd fel azokat a te házadnak ajtófeleire, és a te kapuidra.

És mikor bevisz téged az Úr, a te Istened a földre, a mely felől
megesküdt a te atyáidnak, Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak, hogy ad
néked nagy és szép városokat, a melyeket nem építettél;

És minden jóval telt házakat, a melyeket nem te töltöttél meg, és ásott
kutakat, a melyeket nem te ástál, szőlő- és olajfakerteket, a melyeket
nem te plántáltál; és eszel és megelégszel:

Vigyázz magadra, hogy el ne felejtkezzél az Úrról, a ki kihozott téged
Égyiptom földéről, a szolgaságnak házából!

Féljed az Urat, a te Istenedet, ő néki szolgálj, és az ő nevére +
esküdjél.

Ne járjatok idegen istenek után, azoknak a népeknek istenei közül, a kik
körültetek vannak;

(Mert az Úr, a te Istened féltőn szerető Isten te közötted), hogy az
Úrnak, a te Istenednek haragja fel ne gerjedjen reád, és el ne törüljön
téged a föld színéről.

Meg ne kísértsétek az Urat, a ti Isteneteket, miképen + megkísértettétek
Maszszában!

Szorosan megtartsátok az Úrnak, a ti Isteneteknek parancsolatait, az ő
bizonyságait és rendeléseit, a melyeket parancsolt néked.

És azt cselekedjed, a mi igaz és jó az Úrnak szemei előtt, hogy jól
legyen dolgod, és bemehess és bírhasd azt a jó földet, a mely felől
megesküdött az Úr a te atyáidnak.

Hogy elűzzed minden ellenségedet a te színed elől, a mint megmondotta az
Úr.

Ha a te fiad megkérdez téged ezután, mondván: Mire valók e
bizonyságtételek, rendelések és végzések, a melyeket az Úr, a mi
Istenünk parancsolt néktek:

Akkor azt mondjad a te fiadnak: Szolgái voltunk Égyiptomban a Faraónak;
de kihozott minket az Úr Égyiptomból hatalmas kézzel.

És tőn az Úr Égyiptomban nagy és veszedelmes jeleket és csudákat a
Faraón és az ő egész háznépén, a mi szemeink láttára.

Minket pedig kihoza onnét, hogy bevigyen minket, és nékünk adja azt a
földet, a mely felől megesküdött a mi atyáinknak.

És megparancsolta nékünk az Úr, hogy cselekedjünk mind e rendelések
szerint, hogy féljük az Urat, a mi Istenünket, hogy jó dolgunk legyen
teljes életünkben, hogy megtartson minket az életben, mint e mai napon.

És ez lesz nékünk igazságunk, ha vigyázunk arra, hogy megtartsuk
mind e parancsolatokat, az Úr előtt, a mi Istenünk előtt, a miképen
megparancsolta nékünk.

7. Fejezet

Mikor bevisz téged az Úr, a te Istened a földre, a melyre te bemenendő
vagy, hogy bírjad azt; és sok népet kiűz te előled a Khitteust, a
Girgazeust, az Emoreust, a Kananeust, a Perizeust, a Khivveust, és a
Jebuzeust: hétféle népet, náladnál nagyobbakat és erősebbeket;

És adja őket az Úr, a te Istened a te hatalmadba, és megvered őket:
mindenestől veszítsd ki őket; ne köss velök szövetséget, és ne könyörülj
rajtok.

Sógorságot se szerezz ő velök, a leányodat se adjad az ő fioknak, és az
ő leányukat se vegyed a te fiadnak;

Mert elpártoltatja a te fiadat én tőlem, és idegen isteneknek
szolgálnak; és felgerjed az Úrnak haragja reátok, és hamar kipusztít
titeket.

Hanem így cselekedjetek velök: Oltáraikat rontsátok le, oszlopaikat
törjétek össze, berkeiket vágjátok ki, faragott képeiket pedig tűzzel
égessétek meg.

Mert az Úrnak, a te Istenednek szent népe vagy te; téged választott az
Úr, a te Istened, hogy saját népe légy néki, minden nép közül e föld
színén.

Nem azért szeretett titeket az Úr, sem nem azért választott titeket,
hogy minden népnél többen volnátok; mert ti minden népnél kevesebben
vagytok;

Hanem mivel szeretett titeket az Úr, és hogy megtartsa az esküt, a
melylyel megesküdt volt a ti atyáitoknak; azért hozott ki titeket az Úr
hatalmas kézzel, és szabadított meg téged a szolgaságnak házából, az
égyiptombeli Faraó királynak kezéből.

És hogy megtudjad, hogy az Úr, a te Istened, ő az Isten, a hívséges
Isten, a ki megtartja a szövetséget és az irgalmasságot ezeríziglen azok
iránt, a kik őt szeretik, és az ő parancsolatait megtartják.

De megfizet azoknak személy szerint, a kik őt gyűlölik, elvesztvén
őket; nem késlekedik az ellen, a ki gyűlöli őt, megfizet annak személy
szerint.

Tartsd meg azért a parancsolatot, a rendeléseket és végzéseket, a
melyeket én e mai napon parancsolok néked, hogy azokat cselekedjed.

Ha pedig engedelmeskedtek e végzéseknek, és megtartjátok, és
teljesítitek azokat: az Úr, a te Istened is megtartja néked a
szövetséget és irgalmasságot, a mely felől megesküdött a te atyáidnak.

És szeretni fog téged, és megáld téged, és megsokasít téged; és megáldja
a te méhednek gyümölcsét, a te földednek gyümölcsét: gabonádat, mustodat
és olajodat; teheneid fajzását és juhaidnak ellését azon a földön, a
mely felől megesküdt a te atyáidnak, hogy néked adja azt.

Áldottabb lészesz minden népnél; nem lészen közötted magtalan férfi és
asszony, sem barmaid között meddő.

És távol tart az Úr te tőled minden betegséget, és Égyiptomnak minden
gonosz nyavalyáját, a melyeket ismersz; nem veti azokat te reád, hanem
mind azokra, a kik gyűlölnek téged.

És megemészted mind a népeket, a melyeket néked ád az Úr, a te Istened;
ne kedvezzen a te szemed nékik, és ne tiszteld az ő isteneit; mert tőr
gyanánt volna az néked.

Ha azt mondod a te szívedben: Többen vannak e népek, mint én, miképen
űzhetem én ki őket?

Ne félj tőlök; emlékezzél meg csak azokról, a miket cselekedett az Úr, a
te Istened a Faraóval és mind az égyiptombeliekkel:

A nagy kisértésekről, a melyeket láttak a te szemeid, és a jelekről és
csudákról; az erős + kézről, és a kinyujtott karról, a melylyel kihozott
téged az Úr, a te Istened! Így cselekeszik az Úr, a te Istened minden
néppel, a melytől te félsz.

Sőt még a darázsokat is rájok bocsátja az Úr, a te Istened mind addig,
míglen elvesznek azok is, a kik megmaradtak, és a kik elrejtőztek te
előled.

Ne rettenj meg azok előtt, mert közötted van az Úr, a te Istened, nagy
és rettenetes Isten!

És lassan-lassan kiűzi az Úr, a te Istened e népeket te előled.
Nem lehet őket hirtelen kipusztítanod, hogy a mezei vadak meg ne
sokasodjanak ellened!

De az Úr, a te Istened elődbe veti őket, és nagy romlással rontja meg
őket, míglen elvesznek.

Az ő királyaikat is kezedbe adja, hogy eltöröljed az ő nevöket az ég
alól; senki ellened nem állhat, míglen elveszted őket.

Az ő isteneiknek faragott képeit tűzzel égesd meg; az azokon lévő
ezüstöt és aranyat meg ne kívánd, és magadnak el ne vedd, hogy tőrbe ne
essél miatta; mert útálatosság az az Úr előtt, a te Istened előtt.

Útálatosságot pedig ne vígy be a te házadba, hogy átokká ne légy,
mint az, hanem megvetvén vesd meg azt, és útálván útáld meg azt, mert
átkozott.

8. Fejezet

Mind azt a parancsolatot, a melyet én e mai napon parancsolok néked,
tartsátok meg és teljesítsétek, hogy élhessetek és megsokasodhassatok,
bemehessetek és bírhassátok a földet, a mely felől megesküdött az Úr a
ti atyáitoknak.

És emlékezzél meg az egész útról, a melyen hordozott téged az Úr, a te
Istened immár negyven esztendeig a pusztában, hogy megsanyargasson és
megpróbáljon + téged, hogy nyilvánvaló legyen, mi van a te szívedben;
vajjon megtartod-é az ő parancsolatait vagy nem?

És megsanyargata téged, és megéheztete, azután pedig enned adá a mannát,
a melyet nem ismertél, sem a te atyáid nem ismertek, hogy tudtodra adja
néked, hogy az ember nem csak kenyérrel + él, hanem mind azzal él az
ember, a mi az Úrnak szájából származik.

A te ruházatod le nem kopott rólad, sem a te lábad meg nem + dagadott
immár negyven esztendőtől fogva.

Gondold meg azért a te szívedben, hogy a miképen megfenyíti az ember az
ő gyermekét, úgy fenyít meg téged az Úr, a te Istened;

És őrizd meg az Úrnak, a te Istenednek parancsolatait, hogy az ő útján
járj, és őt féljed.

Mert az Úr, a te Istened jó földre visz be téged; bővizű patakoknak,
forrásoknak és mély vizeknek földére, a melyek a völgyekben és a
hegyeken fakadnak.

Búza-, árpa-, szőlőtő- fige- és gránátalma-termő földre, faolaj- és
méz-termő földre.

Oly földre, a melyen nem nyomorogva eszed kenyeredet, és a hol semmiben
sem szűkölködöl; oly földre, a melynek kövei vas, és a melynek hegyeiből
rezet vághatsz!

Ha azért eszel majd és megelégszel: dícsérjed az Urat, a te Istenedet
azért a jó földért, a melyet néked adott.

Vigyázz magadra, hogy el ne felejtkezzél az Úrról, a te Istenedről, meg
nem tartván az ő parancsolatait, végzéseit, rendeléseit, a melyeket én
parancsolok néked e mai napon;

Hogy mikor eszel és jól lakol, és szép házakat építesz, és lakozol
azokban;

És mikor a te barmaid és juhaid megsokasodnak, és ezüstöd és aranyad is
megsokasodik, és minden jószágod megszaporodik:

Fel ne fuvalkodjék akkor a te szíved, és el ne felejtkezzél az Úrról,
a te Istenedről, a ki kihozott téged Égyiptom földéből, a szolgaságnak
házából;

A ki vezérlett téged a tüzes kígyóknak, skorpióknak, és szomjúságnak
nagy és rettenetes pusztáján, a melyben víz nem vala; a ki vizet ada
néked a kemény kősziklából;

A ki mannával étete téged a pusztában, a mit nem ismertek a te atyáid,
hogy megsanyargasson és hogy megpróbáljon + téged, és jól tegyen veled
azután:

És ne mondjad ezt a te szívedben: Az én hatalmam, és az én kezemnek
ereje szerzette nékem e gazdagságot!

Hanem emlékezzél meg az Úrról, a te Istenedről, mert ő az, a ki erőt ád
néked a gazdagságnak megszerzésére, hogy megerősítse az ő szövetségét, a
mely felől megesküdt a te atyáidnak, miképen e mai napon van.

Ha pedig teljesen megfelejtkezel az Úrról, a te Istenedről, és idegen
istenek után jársz, és azoknak szolgálsz; és meghajtod magadat azoknak;
bizonyságot tészek e mai napon ti ellenetek, hogy végképen elvesztek.

Mint azok a nemzetek, a kiket az Úr elveszt előletek, azonképen vesztek
el; azért mert nem hallgattok az Úrnak, a ti Isteneteknek szavára.

9. Fejezet

Halljad Izráel, te általmégy ma a Jordánon, hogy bemenvén, örökségül
bírj náladnál nagyobb és erősebb népeket, nagy és az égig megerősített
városokat;

Nagy és szálas népet, Anák-fiakat, a kikről magad is tudod és magad is
hallottad: kicsoda állhat meg Anák fiai előtt?

Tudd meg azért e mai napon, hogy az Úr, a te Istened az, a ki átmegy
előtted mint emésztő tűz, ő törli el azokat, és ő alázza meg azokat te
előtted; és kiűzöd, és hamar elveszted őket, a miképen az Úr megmondotta
néked.

Mikor azért kiűzi az Úr, a te Istened azokat te előled, ne szólj
a te szívedben, mondván: Az én igazságomért hozott be engem az
Úr, hogy örökségül bírjam ezt a földet; holott e népeket az ő +
istentelenségökért űzi ki te előled az Úr;

Nem a te igazságodért, sem a te szívednek igaz voltáért mégy te be az ő
földük bírására; hanem az Úr, a te Istened e népeknek istentelenségéért
űzi ki őket előled, hogy megerősítse az ígéretet, a mely felől megesküdt
az Úr a te atyáidnak: Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak.

Tudd meg azért, hogy az Úr, a te Istened nem a te igazságodért adja
néked ezt a jó földet birtokul, mert kemény nyakú nép vagy te!

Emlékezzél meg róla, és el ne felejtsed azokat, a mikkel haragra
indítottad az Urat, a te Istenedet a pusztában! A naptól fogva, a melyen
kijöttél Égyiptom földéből, mind addig, míglen e helyre jutottatok, az
Úr ellen tusakodtatok vala.

Már a Hóreben haragra indítátok az Urat, és annyira megharaguvék reátok
az Úr, hogy el akara veszteni titeket.

Mikor felmegyek vala a hegyre, hogy átvegyem a kőtáblákat, a
szövetségnek tábláit, a melyet az Úr kötött vala veletek, és a hegyen
maradtam vala negyven nap és negyven éjjel: kenyeret nem ettem, sem
vizet nem ittam vala.

Akkor átadá nékem az Úr a két kőtáblát, a melyek az Isten ujjával
valának beírva, és rajtok valának mind amaz ígék, a melyeket mondott
vala az Úr néktek a + hegyen a tűz közepéből, a gyülekezésnek napján.

És mikor a negyven nap és negyven éj elmultával átadá az Úr nékem a két
kőtáblát, a szövetségnek tábláit;

Akkor monda az Úr nékem: Kelj fel, hamar menj innen alá mert
elvetemedett a te néped, a kit kihoztál Égyiptomból; hamar eltértek az
útról, a melyet parancsoltam vala nékik, öntött bálványt készítettek
magoknak.

Ismét szóla nékem az Úr, mondván: Láttam e népet, és bizony kemény nyakú
nép ez!

Hagyj békét nékem, hadd pusztítsam el őket, és töröljem el az ő nevöket
az ég alól, és teszlek téged ennél nagyobb és erősebb néppé!

Megfordulék azért, és alájövék a hegyről, a hegy pedig tűzzel ég vala,
és a szövetségnek két táblája az én két kezemben vala.

És mikor látám, hogy ímé vétkeztetek vala az Úr ellen, a ti Istenetek
ellen; öntött borjút csináltatok vala magatoknak; hamar letértetek vala
az útról, a melyet az Úr parancsolt vala néktek:

Akkor megragadám a két táblát, és elhajítám a két kezemből, és
összetörém azokat a ti szemeitek láttára.

És leborulék az Úr előtt, mint annakelőtte, negyven nap és negyven
éjjel, kenyeret nem ettem és vizet sem ittam; minden ti bűnötökért, a
melyeket elkövettetek vala, azt cselekedvén, a mi gonosz az Úr előtt,
hogy ingereljétek őt.

Mert félek vala a haragtól és búsulástól, a melylyel ti reátok úgy
megharagudt vala az Úr, hogy el akart vala pusztítani titeket. És
meghallgata az Úr engem akkor is.

Áronra is igen megharagudt vala az Úr, és el akará őt is pusztítani; de
ugyanakkor imádkozám Áronért is.

A ti bűnötöket pedig, a borjút, a melyet készítettetek, megragadám, és
megégetém azt tűzzel; és összetörém azt, jól megőrölvén, mígnem porrá
morzsolódék, azután bevetém annak porát a patakba, a mely a hegyről foly
vala alá.

És Thaberában, Massában, + és Kibrot-Taavában is haragra indítátok az
Urat.

És mikor az Úr elküldött vala titeket Kádes-Barneából, mondván: Menjetek
fel, és bírjátok örökségül a földet, a melyet néktek adtam: akkor
is tusakodtatok vala az Úrnak, a ti Isteneteknek beszéde ellen, nem
hittetek néki, és nem hallgattatok az ő szavára.

Tusakodók voltatok az Úr ellen, a mióta ismerlek titeket.

És leborulék az Úr előtt azon a negyven napon és negyven éjjel, a
melyeken leborultam vala; mert azt mondotta vala az Úr, hogy elveszt
titeket.

Akkor imádkozám az Úrhoz, és mondék: Uram, Isten! ne rontsd meg a te
népedet, és a te örökségedet, a kit a te nagyságoddal szabadítottál meg,
a kit erős kézzel hoztál ki Égyiptomból.

Emlékezzél meg a te szolgáidról: Ábrahámról, Izsákról és Jákóbról; ne
nézzed e népnek keménységét, istentelenségét és bűnét!

Hogy ne mondja a föld népe, a honnét kihoztál minket: mivelhogy az Úr
nem vihette be őket a földre, a melyet igért volt nékik, és mivelhogy
gyűlölte őket, azért hozta ki őket, hogy megölje őket a pusztában.

Pedig ők a te néped és a te örökséged, a melyet kihoztál a te nagy
erőddel, és a te kinyujtott karoddal!

10. Fejezet

Abban az időben monda az Úr nékem: Faragj magadnak két kőtáblát, az
előbbiekhez hasonlókat, és jőjj fel hozzám a hegyre, és csinálj +
faládát.

És felírom a táblákra azokat az ígéket, a melyek az előbbi táblákon
valának, a melyeket széttörtél; és tedd azokat a ládába.

Csinálék azért ládát sittim-fából, és faragék két kőtáblát is, az
előbbiekhez hasonlókat; és felmenék a hegyre, és a két kőtábla kezemben
vala.

És felírá a táblákra az előbbi írás szerint a tíz ígét, a melyeket
szólott vala az Úr ti hozzátok a hegyen, a tűznek közepéből a
gyülekezésnek napján, és átadá az Úr azokat nékem.

Akkor megfordulék és alájövék a hegyről, és betevém a táblákat a ládába,
a melyet csináltam vala, hogy ott legyenek, a miképen az Úr parancsolta
vala nékem.

Izráel fiai pedig elindulának Beeróthból, a mely a Jákán fiaié,
Moszérába. Ott + halt meg Áron, és ugyanott el is temetteték, és
Eleázár, az ő fia lőn pappá helyette.

Innét indulának Gudgódba, Gudgódból pedig Jotbatába, bővízű patakok
földére.

Abban az időben választá ki az Úr a Lévi törzsét, hogy hordozza az Úr
szövetségének ládáját, és hogy az Úr előtt álljon, és néki szolgáljon,
és hogy áldjon az ő nevében mind e napig.

Ezért nem volt része és öröksége a Lévinek az ő atyafiaival; az Úr az ő
öröksége, a miképen megmondotta vala néki az Úr, a te Istened.

Én pedig ott állottam a hegyen, mint az előbbi napokban, negyven nap és
negyven éjjel: és meghallgata engem az Úr akkor is, és nem akara téged
elveszteni az Úr.

És monda az Úr nékem: Kelj fel, menj és járj a nép előtt, hogy
bemenjenek és bírják a földet, a mely felől megesküdtem az ő atyáiknak,
hogy nékik adom.

Most pedig, óh Izráel! mit kíván az Úr, a te Istened tőled? Csak azt,
hogy féljed az Urat, a te Istenedet; hogy minden ő utain járj, és
szeresd őt, és tiszteljed az Urat, a te Istenedet teljes szívedből, és
teljes lelkedből,

Megtartván az Úrnak parancsolatait és rendeléseit, a melyeket én ma
parancsolok néked, hogy jól legyen dolgod!

Ímé az Úréi, a te Istenedéi az egek, és az egeknek egei, a föld, és
minden, a mi rajta van!

De egyedül a ti atyáitokat kedvelte az Úr, hogy szeresse őket, és az ő
magvokat: titeket választott ki ő utánok minden nép közül, a mint e mai
napon is látszik.

Metéljétek azért körül a ti szíveteket, és ne legyetek + ezután
keménynyakúak;

Mert az Úr, a ti Istenetek, isteneknek Istene, és uraknak Ura; nagy,
hatalmas és rettenetes Isten, a ki nem személyválogató, sem ajándékot el
nem fogad.

Igazságot szolgáltat az árvának és az özvegynek; szereti a jövevényt,
adván néki kenyeret és ruházatot.

Szeressétek azért a jövevényt; mert ti is jövevények voltatok Égyiptom
földén.

Az Urat, a te Istenedet féljed, őt tiszteljed, ő hozzá ragaszkodjál, és
az ő nevére esküdjél.

Ő a te dícséreted, és a te Istened, a ki azokat a nagy és rettenetes
dolgokat cselekedte veled, a melyeket láttak a te szemeid.

A te atyáid hetvenen mentek vala alá Égyiptomba; most pedig az Úr, a te
Istened megsokasított téged, mint az égnek csillagait!

11. Fejezet

Szeresd azért az Urat, a te Istenedet, tartsd meg az ő megtartani
valóit: rendeléseit, végzéseit és parancsolatait minden időben.

És tudjátok meg ma (mert nem a ti fiaitokkal szólok, a kik nem tudják
és nem látták) az Úrnak, a te Isteneteknek fenyítését, nagyságát, erős
kezét és kinyújtott karját,

Jeleit és cselekedeteit, a melyeket Égyiptomban cselekedett a Faraóval,
az égyiptombeliek királyával, és az ő egész földével;

És a melyeket cselekedett az égyiptombeliek seregével, lovaival és
szekereivel, mivelhogy reájok árasztá a Veres tenger vizeit, mikor
üldözének titeket, és elveszté őket az Úr mind e mai napig;

És a melyeket cselekedett veletek a pusztában, a míg e helyre jutátok;

És a melyeket cselekedett Dáthánnal és Abirámmal, Eliábnak a Rúben
fiának fiaival, mikor a föld megnyitá az ő száját, és elnyelé őket
háznépeikkel, sátoraikkal, és minden marhájokkal egyetemben, a mely az
övék vala, az egész Izráel között.

Mert saját szemeitekkel láttátok az Úrnak minden nagy cselekedetét, a
melyeket cselekedett.

Tartsátok meg azért mind a parancsolatokat, a melyeket én ma parancsolok
néked, hogy megerősödjetek, bemenjetek és bírjátok a földet, a melyre
átmentek, hogy bírjátok azt.

És hogy sok ideig élhessetek a földön, a mely felől megesküdt az Úr a ti
atyáitoknak, hogy nékik és az ő magvoknak adja azt a tejjel és mézzel
folyó földet.

Mert a föld, a melyre te bemégy, hogy bírjad azt, nem olyan az, mint
Égyiptomnak földe, a honnan kijöttetek; a melyben elveted vala a te
magodat és a te lábaddal kell vala megöntöznöd, mint egy veteményes
kertet;

Hanem az a föld, a melyre átmentek, hogy bírjátok azt, hegyes-völgyes
föld, az égnek esőjéből iszik vizet.

Oly föld az, a melyre az Úr, a te Istened visel gondot; mindenkor rajta
függenek az Úrnak, a te Istenednek szemei az esztendő kezdetétől az
esztendő végéig.

Lészen azért, hogyha valóban engedelmeskedtek az én parancsolataimnak,
a melyeket én ma parancsolok néktek, úgy hogy az Urat, a ti Istenteket
szeretitek, és néki szolgáltok teljes szívetekből és teljes lelketekből:

Esőt adok a ti földetekre alkalmatos időben: korai és kései esőt, hogy
betakaríthasd a te gabonádat, borodat és olajodat;

Füvet is adok a te meződre a te barmaidnak; te pedig eszel és
megelégszel.

Vigyázzatok azért, hogy a ti szívetek meg ne csalattassék, és el ne
térjetek, és ne tiszteljetek idegen isteneket, és ne boruljatok le
előttök.

Különben az Úrnak haragja felgerjed reátok, és bezárja az eget, hogy
eső ne legyen, és a föld az ő gyümölcsét meg ne teremje; és hamarsággal
elvesztek a jó földről, a melyet az Úr ád néktek.

Vegyétek azért szívetekre és lelketekre e szavaimat, és kössétek azokat
jegyül a ti kezetekre, és homlokkötőkül legyenek a ti szemeitek között;

És tanítsátok meg azokra a ti fiaitokat, szólván azokról, mikor házadban
ülsz, mikor úton jársz, mikor fekszel és mikor felkelsz.

És írd fel azokat a te házadnak ajtófeleire és a te kapuidra;

Hogy megsokasodjanak a ti napjaitok és fiaitoknak napjai azon a
földön, a mely felől megesküdt az Úr a ti atyáitoknak, hogy nékik adja
mindaddig, a míg az ég a föld felett lészen.

Mert ha szorosan megtartjátok mind e parancsolatot, a melyet én
parancsolok néktek, hogy a szerint cselekedjetek; ha szeretitek az Urat,
a ti Istenteket, ha minden ő útain jártok, és ő hozzá ragaszkodtok:

Akkor kiűzi az Úr mind azokat a nemzeteket ti előletek, és úrrá lesztek
nálatoknál nagyobb és erősebb nemzeteken.

Minden hely, a melyet lábatok talpa megnyom, tiétek lesz, a pusztától a
Libanonig, és a folyóvíztől, az Eufrátes folyóvizétől a nyugoti tengerig
lesz a ti határotok.

Nem állhat meg senki előttetek; azt míveli az Úr, a ti Istenetek,
hogy féljenek és rettegjenek titeket az egész föld színén, a melyre
rátapostok, a mint megmondotta néktek.

Lásd, én adok ma előtökbe áldást és átkot!

Az áldást, ha engedelmeskedtek az Úrnak, a ti Istenetek
parancsolatainak, a melyeket én e mai napon parancsolok néktek;

Az átkot pedig, ha nem engedelmeskedtek az Úrnak, a ti Istenetek
parancsolatainak, és letértek az útról, a melyet én ma parancsolok
néktek, és idegen istenek után jártok, a kiket nem ismertetek.

És mikor bevisz téged az Úr, a te Istened arra a földre, a melyre te
bemégy, hogy bírjad azt: akkor mondd el az áldást a Garizim hegyén, az
átkot pedig az Ebál hegyén.

Nemde azok túl vannak a Jordánon, a napnyugoti út megett, a Kananeusok
földén, a kik a síkságon laknak Gilgálnak átellenében, a Móré tölgyei
mellett?!

Mert ti átmentek a Jordánon, hogy bemenvén bírhassátok a földet, a
melyet az Úr, a ti Istenetek ád néktek. Ha bírni fogjátok azt, és lakni
fogtok abban:

Vigyázzatok, hogy mind e rendelések és végzések szerint cselekedjetek, a
melyeket én ma adok ti előtökbe.

12. Fejezet

Ezek a rendelések és a végzések, a melyeket meg kell tartanotok, azok
szerint cselekedvén azon a földön, a melyet az Úr, a te atyáidnak Istene
ád néked, hogy bírjad azt minden időben a míg éltek a földön:

Pusztára pusztítsátok el mind azokat a helyeket, a hol azok a nemzetek,
a kiknek ti urai lesztek, szolgáltak az ő isteneiknek a magas hegyeken,
a halmokon, és minden zöldelő fa alatt.

És rontsátok el azoknak oltárait, törjétek össze oszlopaikat, tűzzel
égessétek meg berkeiket, és vagdaljátok szét az ő isteneiknek faragott
képeit, a nevöket is pusztítsátok ki arról a helyről.

Ne cselekedjetek így az Úrral, a ti Istenetekkel;

Hanem azt a helyet, a melyet kiválaszt az Úr, a ti Istenetek minden
ti törzsetek közül, hogy az ő nevét oda helyezze és ott lakozzék, azt
gyakoroljátok és oda menjetek.

És oda vigyétek egészen égőáldozataitokat, véres áldozataitokat,
tizedeiteket, kezeiteknek felemelt áldozatát, mind fogadásból,
mind szabad akaratból való adományaitokat, és a ti barmaitoknak és
juhaitoknak első fajzását.

És ott egyetek az Úrnak, a ti Isteneteknek színe előtt, és örvendezzetek
ti és a ti házatok minden népe, kezetek minden keresményének, a
melyekkel megáld téged az Úr, a te Istened.

Ne cselekedjetek ott mind a szerint, a mint mi cselekszünk itt most,
mindenik azt, a mi jónak látszik néki.

Mert még ez ideig nem mentetek be a nyugodalmas helyre, és az örökségbe,
a melyet az Úr, a te Istened ád néked.

Mikor pedig átmentek a Jordánon, és lakozni fogtok azon a földön, a
melyet az Úr, a ti Istenetek ád néktek örökségül, és megnyugtat titeket
minden ellenségetektől, a kik körületek vannak, és bátorsággal fogtok
lakozni:

Akkor arra a helyre, a melyet kiválaszt az Úr, a ti Istenetek, hogy
ott lakozzék az ő neve, oda vigyetek mindent, a mit én parancsolok
néktek: egészen égőáldozataitokat, véres áldozataitokat, tizedeiteket
és kezeiteknek felemelt áldozatát, és minden megkülönböztetett
fogadástokat, a melyeket fogadtok az Úrnak.

És örvendezzetek az Úrnak, a ti Isteneteknek színe előtt, mind ti, mind
a ti fiaitok, és leányaitok, mind a ti szolgáitok és szolgálóleányaitok,
mind a lévita, a ki a ti kapuitokon belől lészen; mert nincs néki része
vagy + öröksége ti veletek.

Vigyázz, hogy a te egészen égőáldozataidat ne áldozzad minden helyen, a
melyet meglátsz;

Hanem azon a helyen, a melyet kiválaszt az Úr a te törzseid közül
valamelyikben: ott áldozzad a te egészen égőáldozatidat, és ott
cselekedjél mindent, a mit én parancsolok néked.

Mindazáltal a te lelkednek teljes kívánsága szerint vághatsz barmot
és ehetel húst, minden te kapuidon belől, az Úrnak, a te Istenednek
áldásához képest, a melyet ád néked; mind a tisztátalan, mind a tiszta
eheti azt, ép úgy mint az őzet és a szarvast.

Csakhogy a vért meg ne egyétek; földre öntsd azt, mint a vizet.

Nem eheted meg a te kapuidon belől sem gabonádnak, sem mustodnak, sem
olajodnak tizedét, sem barmaidnak és juhaidnak első fajzását; sem semmi
fogadási áldozatodat, a melyet fogadsz, sem szabad akarat szerint való
adományaidat, sem a te kezednek felemelt áldozatát;

Hanem az Úrnak a te Istenednek színe előtt egyed azokat azon a helyen,
a melyet kiválaszt az Úr a te Istened: te és a te fiad, leányod,
szolgád, szolgálóleányod és a lévita, a ki a te kapuidon belől van; és
örvendezzél az Úrnak, a te Istenednek színe előtt mindenben, a mire
kezedet veted.

Vigyázz, hogy el ne hagyjad a lévitát valameddig élsz a te földeden.

Mikor az Úr, a te Istened kiszélesíti a te határodat, a miképen igérte
vala néked, és ezt mondod: Húst ehetném! mivelhogy a te lelked húst
kíván enni: egyél húst a te lelkednek teljes kívánsága szerint.

Ha messze van tőled a hely, a melyet az Úr, a te Istened választ, hogy
oda helyezze az ő nevét, és leölsz, a mint parancsoltam néked, a te
barmaidból és juhaidból, a melyeket az Úr ád majd néked: akkor egyél
azokból a te kapuidban a te lelkednek teljes kívánsága szerint.

De, a mint az őzet és a szarvast eszik, úgy egyed azokat; a tisztátalan
és a tiszta egyaránt ehetik abból.

Csakhogy abban állhatatos légy, hogy a vért meg ne egyed; mert a vér, az
a lélek: azért a lelket a hússal együtt meg ne egyed!

Meg ne egyed azt, a földre öntsd azt, mint a vizet.

Meg ne egyed azt, hogy jól legyen dolgod néked és a te gyermekeidnek is
utánad, mivelhogy azt cselekszed, a mi igaz az Úr szemei előtt.

De ha valamit megszentelsz a tiéidből, vagy fogadást teszesz: vedd fel,
és vidd azt arra a helyre, a melyet kiválaszt az Úr.

És az Úrnak, a te Istenednek oltárán áldozd meg a te egészen
égőáldozataidat, azoknak húsát és vérét; egyéb áldozataidnak vérét
azonban öntsd az Úrnak, a te Istenednek oltárára, a húsát pedig
megeheted.

Vigyázz és hallgasd meg mindezeket az ígéket, a melyeket én parancsolok
néked, hogy jól legyen dolgod, néked és a te gyermekeidnek utánad
mind örökké mivelhogy azt cselekszed, a mi jó és igaz az Úrnak, a te
Istenednek szemei előtt.

Mikor kiirtja előled az Úr, a te Istened a nemzeteket, a kikhez bemégy,
hogy bírjad őket, és bírni fogod őket, és lakozol majd az ő földükön:

Vigyázz magadra, hogy őket követvén tőrbe ne essél, miután már kivesztek
előled; és ne tudakozzál az ő isteneik felől, mondván: Miképen tisztelik
e nemzetek az ő isteneiket? én is akképen cselekszem.

Ne cselekedjél így az Úrral, a te Isteneddel, mert mind azt az
útálatosságot, a mit gyűlöl az Úr, megcseledték az ő isteneikkel; mert
még fiaikat és leányaikat is megégetik vala tűzzel az ő isteneiknek.

Mindazt, a mit én parancsolok néktek, megtartsátok, és a szerint
cselekedjetek: semmit ne tégy ahhoz, és el se végy abból!

13. Fejezet

Mikor te közötted jövendőmondó, vagy álomlátó támad és jelt vagy csodát
ád néked;

Ha bekövetkezik is az a jel vagy a csoda, a melyről szólott vala
néked, mondván: Kövessünk idegen isteneket, a kiket te nem ismersz, és
tiszteljük azokat:

Ne hallgass efféle jövendőmondónak beszédeire, vagy az efféle
álomlátóra; mert az Úr, a ti Istenetek kísért titeket, hogy megtudja,
ha szeretitek-é az Urat, a ti Isteneteket teljes szívetekből, és teljes
lelketekből?

Az Urat, a ti Isteneteket kövessétek, és őt féljétek, és az ő
parancsolatait tartsátok meg, és az ő szavára hallgassatok, őt
tiszteljétek, és ő hozzá ragaszkodjatok.

Az a jövendőmondó pedig vagy álomlátó ölettessék meg; mert pártütést
hirdetett az Úr ellen, a ti Istenetek ellen, a ki kihozott titeket
Égyiptom földéből, és megszabadított téged a szolgaságnak házából; hogy
elfordítson téged arról az útról, a melyet parancsolt néked az Úr, a te
Istened, hogy azon járj. Gyomláld ki azért a gonoszt magad közül.

Ha testvéred, a te anyádnak fia, vagy a te fiad vagy leányod, vagy
a kebleden lévő feleség, vagy lelki-testi barátod titkon csalogat,
mondván: Nosza menjünk és tiszteljünk idegen isteneket, a kiket nem
ismertetek sem te, sem atyáid.

Ama népek istenei közül, a kik körültetek vannak, közel hozzád vagy
távol tőled, a földnek egyik végétől a másik végéig;

Ne engedj néki, és ne hallgass reá, ne nézz reá szánalommal, ne kíméld
és ne rejtegesd őt;

Hanem megölvén megöljed őt; a te kezed legyen először rajta az ő
megölésére, azután pedig az egész népnek keze.

Kövekkel kövezd meg őt, hogy meghaljon; mert azon igyekezett, hogy
elfordítson téged az Úrtól, a te Istenedtől, a ki kihozott téged
Égyiptomnak földéből, a szolgaságnak házából;

És hallja meg az egész Izráel, és féljenek és ne cselekedjenek többé
ahhoz hasonló gonoszt te közötted.

Ha valamelyikben a te városaid közül, a melyeket az Úr, a te Istened ád
néked, hogy ott lakjál, ezt hallod mondani:

Emberek jöttek ki közüled, istentelenségnek fiai, és elfordítják városuk
lakosait, mondván: Nosza, menjünk és tiszteljünk idegen isteneket, a
kiket nem ismertetek:

Akkor keress, kutass és szorgalmatosan tudakozódjál, és ha igaz, és
bizonyos a dolog, és megtörtént az efféle útálatosság közötted:

Hányd kard élére annak a városnak lakosait; áldozd fel azt mindenestől,
a mi benne van; a barmát is kard élére hányd.

És a mi préda van benne, hordd mind együvé az ő piaczának közepére, és
égesd meg a várost tűzzel és annak minden prédáját is teljes áldozatul
az Úrnak, a te Istenednek, és legyen rom mind örökké, és soha többé fel
ne építtessék.

Ne ragadjon semmi a te kezedhez abból az átokra valóból, hogy szűnjék
meg az Úr haragjának búsulása, és könyörületes legyen hozzád, és
könyörüljön rajtad, és megszaporítson téged, a miképen megesküdt a te
atyáidnak,

Ha hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek szavára, megtartván minden ő
parancsolatát, a melyeket én ma parancsolok néked, hogy azt cselekedjed,
a mi igaz az Úrnak, a te Istenednek szemei előtt.

14. Fejezet

Ti az Úrnak, a ti Isteneteknek fiai vagytok; ne + vagdaljátok meg
magatokat, se szemeitek között ne csináljatok kopaszságot, a halottért,

Mert szent népe vagy te az Úrnak, a te Istenednek, és az Úr választott
téged, hogy légy néki tulajdon népe minden nép közül, a melyek a föld
színén vannak.

Semmi útálatosságot meg ne egyél.

Ezek azok az állatok, a melyeket megehettek: az ökör, juh, kecske,

Szarvas, őz, bival, vadkecske, zerge, vad bika és jávor.

És mindazt az állatot, a melynek hasadt a körme és egészen ketté hasadt
körme van, és kérődző az állatok között, megehetitek.

De a kérődzők és hasadt körműek közül ne egyétek meg ezeket: a tevét,
a nyulat és hörcsököt, mert kérődznek ugyan, de körmük nem hasadt;
tisztátalanok legyenek ezek néktek.

És a disznót, mert hasadt ugyan a körme, de nem kérődzik; tisztátalan
legyen ez néktek. Ezeknek húsából ne egyetek, holttestöket se
illessétek.

Ezeket ehetitek meg mindazokból, melyek vízben élnek: a minek úszó
szárnya és pikkelye van, mind megegyétek;

Valaminek pedig nincsen úszó szárnya és pikkelye, meg ne egyétek;
tisztátalan az néktek.

Minden tiszta madarat megehettek.

Ezek pedig, a melyeket meg ne egyetek közülök: a sas, a saskeselyű és a
halászó sas.

A keselyű, a héja és a sólyom az ő nemével.

Minden holló az ő nemével.

A strucz, a bagoly, a kakuk és a karvaly az ő nemével.

A kuvik, a fülesbagoly és a bölömbika.

A pelikán, a gém és a hattyú.

Az eszterág és a szarka az ő nemével; a büdösbanka és a denevér.

Minden szárnyas féreg is tisztátalan legyen néktek; meg ne egyétek.

Minden tiszta szárnyast megehettek.

Semmi holttestet meg ne egyetek; a jövevénynek, a ki a te kapuidon belől
van, adjad azt, hogy egye meg azt, vagy add el az idegennek, mert szent
népe vagy te az Úrnak, a te Istenednek. Ne főzd a + gödölyét az ő anyja
tejében.

Esztendőről esztendőre tizedet végy a te magodnak minden terméséből, a
mely a te meződön terem.

És egyed az Úrnak, a te Istenednek színe előtt azon, a helyen, a melyet
kiválaszt, hogy ott lakozzék az ő neve, gabonádnak, mustodnak, olajodnak
tizedét, a te barmaidnak és juhaidnak első fajzását; hogy tanuljad félni
az Urat, a te Istenedet minden időben.

Ha pedig hosszabb néked az út, hogysem oda vihetnéd azokat, mivelhogy
távol esik tőled az a hely, a melyet az Úr, a te Istened választ, hogy
oda helyezze az ő nevét, téged pedig megáldott az Úr, a te Istened:

Akkor add el pénzen, és kösd a kezedbe a pénzt, és menj el arra a
helyre, a melyet kiválaszt az Úr, a te Istened;

És adjad a pénzt mind azért, a mit kíván a te lelked: ökrökért,
juhokért, borért és vidámító italért és mindenért, a mit megáhít néked
a te lelked, és egyél ott az Úrnak, a te Istenednek színe előtt, és
örvendezzél te és + a te házadnak népe.

A lévitát pedig, a ki a te kapuidon belől van, ne hagyd el, mert nincsen
néki része, sem öröksége veled.

A harmadik esztendő végén vidd ki annak az esztendő termésének minden
tizedét, és rakd le a te kapuidba.

És eljön a lévita (a kinek nincsen része és öröksége te veled), és a
jövevény, árva és özvegy, a kik a te kapuidon belől vannak, és esznek és
megelégesznek, hogy megáldjon téged az Úr, a te Istened a te kezednek
minden munkájában, a melyet végzesz.

15. Fejezet

A hetedik esztendő végén elengedést mívelj.

Ez pedig az elengedésnek módja: Minden kölcsönadó ember engedje el, a
mit kölcsönadott az ő felebarátjának; ne hajtsa be az ő felebarátján és
atyjafián; mert elengedés hirdettetett az Úrért.

Az idegenen hajtsd be, de a mid a te atyádfiánál lesz, engedje el néki a
te kezed.

De nem is lesz közötted szegény, mert igen megáld téged az Úr azon a
földön, a melyet az Úr, a te Istened ád néked örökségül, hogy bírjad
azt.

De csak úgy lesz ez, ha hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek szavára,
megtartván és teljesítvén mind azt a parancsolatot, a melyet én ma
parancsolok néked.

Mert az Úr, a te Istened megáld téged, a miképen megmondotta néked; és
sok népnek adsz zálogos kölcsönt, te pedig nem kérsz kölcsönt, és sok
népen fogsz uralkodni, és te rajtad nem uralkodnak.

Ha mégis szegénynyé lesz valaki a te atyádfiai közül valamelyikben a te
kapuid közül a te földeden, a melyet az Úr, a te Istened ád néked: ne
keményítsd meg a te szívedet, be se zárjad kezedet a te szegény atyádfia
előtt;

Hanem örömest nyisd meg a te kezedet néki, és örömest adj kölcsön néki,
a mennyi elég az ő szükségére, a mi nélkül szűkölködik.

Vigyázz magadra, hogy ne legyen a te szívedben valami istentelenség,
mondván: Közelget a hetedik esztendő, az elengedésnek esztendeje; és
elfordítsd szemedet a te szegény atyádfiától, hogy ne adj néki; mert ő
ellened kiált az Úrhoz, és bűn lesz benned.

Bizonyára adj néki, és meg ne háborodjék azon a te szíved, mikor adsz
néki; mert az ilyen dologért áld meg téged az Úr, a te Istened minden
munkádban, és mindenben, a mire kezedet veted.

Mert a szegény nem fogy ki a földről, azért én parancsolom néked,
mondván: Örömest nyisd meg kezedet a te szűkölködő és + szegény
atyádfiának a te földeden.

Hogyha eladja magát néked a te atyádfia, a zsidó férfi és zsidó asszony,
és szolgál téged hat esztendeig: a hetedik esztendőben bocsássad őt
szabadon mellőled.

És mikor szabadon bocsátod őt mellőled, ne bocsásd el őt üresen;

Hanem terheld meg őt bőven a te juhaidból, a te szérűdről, és a te
sajtódból; a mivel megáldott téged az Úr, a te Istened, adj néki abból.

És emlékezzél meg róla, hogy te is szolga voltál Égyiptom földén, és
megszabadított téged az Úr, a te Istened; azért parancsolom én ma ezt
néked.

Ha pedig ezt mondja néked: Nem megyek el tőled, mert szeret téged és a
te házadat, mivelhogy jól van néki te nálad dolga:

Akkor vedd az árat, és fúrd a fülébe és az ajtóba; és legyen szolgáddá
mindvégig; így cselekedjél szolgálóleányoddal is.

Ne essék nehezedre, hogy szabadon bocsátod őt mellőled; (hiszen két
annyi bérre valót szolgált néked hat éven át, mint a béres-munkás) és
megáld téged az Úr, a te Istened mindenben, a mit cselekszel.

Barmaid és juhaid első fajzásának minden hímjét az Úrnak, a te
Istenednek szenteljed. Ne munkálkodjál a te tehenednek első fajzásán, és
meg ne nyírjad a te juhaidnak első fajzását.

Az Úrnak, a te Istenednek színe előtt edd meg azt esztendőről
esztendőre, te és a te házad népe, azon a helyen, a melyet kiválaszt az
Úr.

Hogyha valami fogyatkozás lesz benne; sánta vagy vak lesz, vagy akármely
fogyatkozásban szenvedő: meg ne áldozd azt az Úrnak, a te Istenednek.

A te kapuidon belől edd meg azt; a tisztátalan és a tiszta egyaránt,
mintha őz volna az vagy szarvas.

Csakhogy a vérét meg ne edd, hanem a földre öntsd azt, mint a vizet.

16. Fejezet

Ügyelj az Abib hónapra, és készíts az Úrnak, a te Istenednek páskhát;
mert az Abib hónapban hozott ki téged az Úr, a te Istened Égyiptomból
éjjel.

Páskha gyanánt pedig ölj az Úrnak, a te Istenednek juhot és ökröt azon a
helyen, a melyet kiválaszt az Úr, a te Istened, hogy oda helyezze az ő
nevét.

Ne egyél azzal semmi kovászost, hanem hét napon át egyél azzal
kovásztalan lepényeket, nyomorúságnak kenyerét, (mert sietséggel jöttél
ki Égyiptom földéről) hogy megemlékezzél arról a napról életednek minden
idejében, a melyen kijöttél Égyiptom földéről.

És ne lásson senki kovászt hét napon át sehol a te határodban; és a
húsból, a melyet az első napon estve megáldozol, semmi ne maradjon
reggelig.

Nem ölheted le a páskhát akármelyikben a te városaid közül, a melyeket
az Úr, a te Istened ád néked;

Hanem azon a helyen, a melyet kiválaszt az Úr, a te Istened, hogy az ő
nevét oda helyezze: ott öld le a páskhát estve, napnyugtakor, abban az
időben, a mikor kijöttél Égyiptomból.

Azon a helyen süsd és edd is meg, a melyet kiválaszt az Úr, a te
Istened; reggel pedig fordulj vissza és menj haza a te hajlékodba.

Hat napon át egyél kovásztalant; hetednapon pedig az Úrnak, a te
Istenednek berekesztő ünnepe lévén, ne munkálkodjál azon.

Számlálj azután magadnak hét hetet; attól fogva kezdjed számlálni a hét
hetet, hogy sarlódat a vetésbe bocsátod.

És tarts hetek ünnepét az Úrnak, a te Istenednek, a te kezednek szabad
akarat szerint való adományával, a melyet ahhoz képest adj, a mint
megáldott téged az Úr, a te Istened.

És örvendezz az Úrnak, a te Istenednek színe előtt, te és a te fiad, és
leányod, szolgád, szolgálóleányod, és a lévita, a ki a te kapuidon belől
van, és a jövevény, az árva és az özvegy, a kik te közötted vannak, azon
a helyen, a melyet kiválasztott az Úr, a te Istened, hogy oda helyezze
az ő nevét.

És emlékezzél meg róla, hogy te is szolga voltál Égyiptomban; és tartsd
meg, és teljesítsd e rendeléseket.

A sátorok ünnepét hét napig tartsd, mikor begyűjtöd a termést a te
szérűdről és sajtódról.

És örvendezz a te ünnepeden, te és a te fiad, a te leányod, szolgád és
szolgálóleányod, a lévita, a jövevény, az árva és az özvegy, akik belől
vannak a te kapuidon.

Hét napig ünnepelj az Úrnak, a te Istenednek azon a helyen, a melyet
kiválaszt az Úr, mert megáld téged az Úr, a te Istened minden
termésedben, és kezeidnek minden munkájában; azért + örvendezz igen!

Minden esztendőben háromszor jelenjen meg közüled minden férfiú az
Úrnak, a te Istenednek színe előtt azon a helyen, a melyet kiválaszt; a
kovásztalan kenyerek ünnepén, a hetek ünnepén, és a sátorok ünnepén. De
üres kézzel + senki se jelenjen meg az Úr előtt!

Kiki az ő képessége szerint adjon, az Úrnak, a te Istenednek áldása
szerint, a melyet ád néked.

Bírákat és felügyelőket állíts minden kapudba, a melyeket az Úr, a te
Istened ád néked, a te törzseid szerint, hogy ítéljék a népet igaz
ítélettel.

El ne fordítsd az itéletet; személyt se válogass; ajándékot + se végy;
mert az ajándék megvakítja a bölcsek szemeit, és elfordítja az igazak
beszédét.

Igazságot, igazságot kövess, hogy élhess és örökségül bírhasd azt a
földet, a melyet az Úr, a te Istened ád néked.

Ne plántálj magadnak berket semmiféle fából, az Úrnak, a te Istenednek
oltára mellé, a melyet készítesz magadnak.

Oszlopot se emelj magadnak, a mit gyűlöl az Úr, a te Istened.

17. Fejezet

Ne áldozzál az Úrnak, a te Istenednek olyan ökröt és juhot, a melyen
valami fogyatkozás van, akármi hiba; mert útálatosság az az Úrnak, a te
Istenednek.

Hogyha találtatik közötted valamelyikben a te kapuid közül, a melyeketek
az Úr, a te Istened ád néked, vagy férfiú vagy asszony, a ki gonoszt
cselekszik az Úrnak, a te Istenednek szemei előtt, megszegvén az ő
szövetségét;

És elmegy és szolgál idegen istenek és imádja azokat, akár a napot,
akár a holdat, vagy akármelyet az égnek seregei közül, a melyet nem
parancsoltam;

És megjelentetik néked, és meghallod: jól megtudakozd; és hogyha igaz,
és bizonyos a dolog, és megtörtént ez az útálatosság Izráelben:

Akkor vidd ki azt a férfiút vagy azt az asszonyt, a ki azt a gonoszságot
mívelte, a te kapuidba, (a férfiút vagy az asszonyt) és kövezd agyon
őket, hogy meghaljanak.

Két tanú vagy három tanú szavára halállal lakoljon a halálra való de egy
tanú szavára meg ne haljon.

A tanúk keze legyen első rajta, hogy megölettessék, és azután mind az
egész nép keze. Így tisztítsd ki magad közül a gonoszt.

Ha megfoghatatlan valami előtted, a mikor ítélned kell vér és vér
között, ügy és ügy között, sérelem és sérelem között, vagy egyéb
versengések között a te kapuidban: akkor kelj fel, és menj el arra a
helyre, a melyet kiválaszt az Úr, a te Istened.

És menj be a Lévita-papokhoz és a bíróhoz, a ki lesz majd abban az
időben; és kérdezd meg őket és ők tudtul adják néked az ítéletmondást.

És annak a mondásnak értelme szerint cselekedjél, a melyet tudtul adnak
néked azon a helyen, a melyet kiválaszt az Úr; és vigyázz, hogy mind a
szerint cselekedjél, a mint tanítanak téged.

A törvény szerint cselekedjél, a melyre tanítanak téged, és az ítélet
szerint, a melyet mondanak néked; el ne hajolj attól a mondástól, a
melyet tudtul adnak néked, se jobbra, se balra.

Ha pedig elbizakodottságból azt cselekszi valaki, hogy nem hallgat a
papra, a ki ott áll, szolgálván az Urat, a te Istenedet, vagy a bíróra:
haljon meg az ilyen ember. Így tisztísd ki a gonoszt Izráelből.

És mind az egész nép hallja, és féljen, hogy elbizakodottan senki ne
cselekedjék többé.

Mikor bemégy arra a földre, a melyet az Úr, a te Istened ád néked, és
bírod azt, és lakozol abban, és ezt mondod: Királyt teszek magam fölé,
miképen egyéb népek, a melyek körültem vannak:

Azt emeld magad fölé királyul, a kit az Úr, a te Istened választ. A
te atyádfiai közül emelj magad fölé királyt; nem tehetsz magad fölé
idegent, a ki nem atyádfia.

Csak sok lovat ne tartson, és a népet vissza ne vigye Égyiptomba, hogy
lovat sokasítson, mivelhogy az Úr megmondta néktek: Ne térjetek többé
vissza azon az úton!

Sok feleséget se tartson, hogy a szíve el ne hajoljon; se ezüstjét, se
aranyát felettébb meg ne sokasítsa.

És mikor az ő országának királyi székére ül, írja le magának könyvbe e
törvénynek mását a Lévita-papokéból.

És legyen az ő nála, és olvassa azt életének minden idejében, hogy
tanulja félni az Urat, a te Istenedet, hogy megtartsa e törvénynek
minden ígéjét, és e rendeléseket, hogy azokat cselekedje.

Fel ne fuvalkodjék az ő szíve az ő atyjafiai ellen, se el ne hajoljon
a parancsolattól jobbra vagy balra, hogy hosszú ideig éljen az ő
országában ő és az ő fiai Izráelben.

18. Fejezet

A Lévita-papoknak, a Lévi egész nemzetségének ne legyen se része, se
öröksége Izráellel, hanem éljenek az Úrnak tüzes áldozatjaiból és
örökségéből.

Annakokáért ne legyen néki öröksége az ő atyjafiai között: Az Úr az ő
öröksége, a mint megmondotta néki.

És ez legyen a papoknak törvényes része a néptől, azoktól, a kik
áldoznak akár ökörrel, akár juhval, hogy a papnak adják a lapoczkát, a
két állat és a gyomrot.

A te gabonád, mustod és olajod zsengéjét, és a te juhaid gyapjának
zsengéjét néki adjad;

Mert őt választotta ki az Úr, a te Istened minden te nemzetséged közül,
hogy álljon szolgálatra az Úrnak nevében, ő és az ő fiai minden időben.

Mikor pedig eljön a Lévita valamelyikből a te egész Izráelben lévő
kapuid közül, a hol ő lakik és bemegy az ő lelkének teljes kívánsága
szerint arra a helyre, a melyet kiválaszt az Úr:

Szolgáljon az Úrnak az ő Istenének nevében, mint az ő többi atyjafiai, a
Léviták, a kik ott állanak az Úr előtt.

Az eledelekben egyenlőképen részesedjenek, kivéve azt, a mit eladott
valaki az ő atyai örökségéből.

Mikor te bemégy arra a földre, a melyet az Úr, a te Istened ád néked: ne
tanulj cselekedni azoknak a népeknek útálatosságai szerint.

Ne találtassék te közötted, a ki az ő fiát vagy leányát átvigye a ,
tűzön se + jövendőmondó, se igéző, se jegymagyarázó, se varázsló

Se bűbájos, se ördöngősöktől tudakozó, se titok-fejtő, se halottidéző

Mert mind útálja az Úr, a ki ezeket míveli, és ez ilyen útálatosságokért
űzi ki őket az Úr, a te Istened te előled.

Tökéletes légy az Úrral, a te Isteneddel.

Mert ezek a nemzetek, a kiket te elűzesz, igézőkre és jövendőmondókra
hallgatnak; de tenéked nem engedett ilyet az Úr, a te Istened.

Prófétát támaszt néked az Úr, a te Istened te közüled, a te atyádfiai
közül, olyat mint én: azt hallgassátok!

Mind a szerint, amint kérted az Úrtól, a te Istenedtől a Hóreben
a gyülekezésnek napján mondván: Ne halljam többé az Úrnak, az én
Istenemnek szavát, és ne lássam többé ezt a nagy tüzet, hogy meg ne
haljak!

Az Úr pedig monda nékem: Jól mondták a mit mondtak.

Prófétát támasztok nékik az ő atyjokfiai közül, olyat mint te, és
az én ígéimet + adom annak szájába, és megmond nékik mindent, a mit
parancsolok néki.

És ha valaki nem hallgat az én ígéimre, a melyeket az én nevemben szól,
én megkeresem azon!

De az a próféta, a ki olyat mer szólani az én nevemben, a mit én nem
parancsoltam néki szólani, és a ki idegen istenek nevében szól: haljon
meg az a próféta.

Ha pedig azt mondod a te szívedben: miképen ismerhetjük meg az ígét, a
melyet nem mondott az Úr?

Ha a próféta az Úr nevében szól, és nem lesz meg, és nem teljesedik be
a dolog: ez az a szó, a melyet nem az Úr szólott; elbizakodottságból
mondotta azt a próféta; ne félj attól!

19. Fejezet

Mikor kiírtja az Úr, a te Istened a nemzeteket, a kiknek földjét
néked adja az Úr, a te Istened, és bírni fogod őket, és lakozol az ő
városaikban és az ő házaikban:

Válaszsz ki magadnak három várost a te földeden, a melyet az Úr, a te
Istened ád néked, hogy örököljed azt.

Készítsd meg magadnak az utat azokhoz, és oszszad három részre a te
országod határát, a melyet az Úr, a te Istened ád néked örökségül; azok
arra valók legyenek, hogy minden gyilkos oda meneküljön.

Ez pedig a gyilkos törvénye, a ki oda menekül, hogy élve maradjon: A
ki nem szándékosan öli meg az ő felebarátját, és nem gyűlöli vala azt
azelőtt;

A ki például elmegy az ő felebarátjával az erdőre fát vágni, és meglódul
a keze a fejszével, hogy levágja a fát, és leesik a vas a nyeléről, és
úgy találja az ő felebarátját, hogy az meghal: az ilyen meneküljön e
városok egyikébe, hogy élve maradjon.

Különben a vérbosszuló rokon űzőbe veszi az ő szívének búsulásában,
és eléri, ha az út hosszú leend, és agyon üti őt, holott nem méltó a
halálra, mivel azelőtt nem gyűlölte azt.

Azért én parancsolom néked, mondván: Három várost válaszsz magadnak.

Ha pedig az Úr, a te Istened kiterjeszti a te határodat, a mint
megesküdt a te atyáidnak, és néked adja mind az egész földet, a melynek
megadását megígérte volt a te atyáidnak;

(Hogyha megtartod mind e parancsolatot, megtévén azt, a mit én ma
parancsolok néked, tudniillik, hogy szeressed az Urat, a te Istenedet,
és járj az ő utain minden időben): akkor e háromhoz szerezz még három
várost.

Hogy ártatlan vér ne ontassék ki a te földeden, a melyet az Úr, a te
Istened ád néked örökségül, és hogy a vér ne legyen rajtad.

De hogyha lesz valaki, a ki gyűlöli az ő felebarátját, és meglesi azt,
és reá támad és úgy üti meg, hogy meghal, és bemenekül valamelyikbe e
városok közül:

Akkor az ő városának vénei küldjenek embereket, és vonják ki azt onnét,
és adják azt a vérbosszúló rokon kezébe, hogy meghaljon.

Ne nézz reá szánalommal, hanem tisztítsd ki az ártatlan vérontást
Izráelből, hogy jól legyen dolgod.

A te felebarátodnak határát el ne told, a mely határt az ősök vetettek a
te örökségedben, a melyet örökölni fogsz azon a földön, a melyet az Úr,
a te Istened ád néked, hogy bírjad azt.

Ne álljon elő egy tanú senki ellen semmiféle hamisság és semmiféle bűn
miatt; akármilyen bűnben bűnös valaki, két tanú szavára vagy három tanú
szavára álljon a dolog.

Ha valaki ellen gonosz tanú áll elő, hogy pártütéssel vádolja őt:

Akkor álljon az a két ember, a kiknek ilyen perök van, az Úr elé, a
papok és a bírák elé, a kik abban az időben lesznek;

És a bírák vizsgálják meg jól a dolgot, és ha hazug tanú lesz a tanú, a
ki hazugságot szólott az ő atyjafia ellen:

Úgy cselekedjetek azzal, a mint ő szándékozott cselekedni az ő
atyjafiával. Így tisztítsd ki közüled a gonoszt;

Hogy a kik megmaradnak, hallják meg, és féljenek, és többször ne
cselekedjenek te közötted ilyen gonosz dolgot.

Ne nézz reá szánalommal; lelket lélekért, szemet szemért, fogat fogért,
kezet kézért, lábat lábért.

20. Fejezet

Mikor hadba mégy ellenséged ellen, és látsz lovakat, szekereket,
náladnál nagyobb számú népet: ne félj tőlök, mert veled van az Úr, a te
Istened, a ki felhozott téged Égyiptom földéről.

És mikor az ütközethez készültök, álljon elő a pap, és szóljon a népnek;

És ezt mondja nékik: Hallgasd meg Izráel! Ti ma készültök megütközni
ellenségeitekkel: A ti szívetek meg ne lágyuljon, ne féljetek, és meg ne
rettenjetek, se meg ne rémüljetek előttök;

Mert az Úr, a ti Istenetek veletek megy, hogy harczoljon érettetek a ti
ellenségeitekkel, hogy megtartson titeket.

Az előljárók pedig szóljanak a népnek, mondván: Kicsoda az olyan férfi,
a ki új házat épített, de még fel nem avatta azt? Menjen el, és térjen
vissza az ő házába, hogy meg ne haljon a harczban, és más valaki avassa
fel azt.

És kicsoda olyan férfi, a ki szőlőt ültetett és nem vette el annak
hasznát? Menjen el, és térjen vissza az ő házába, hogy meg ne haljon a
harczban, és más valaki vegye el annak hasznát.

És kicsoda olyan férfi, a ki feleséget jegyzett el magának, de még el
nem vette? Menjen el, és térjen vissza házába, hogy meg ne haljon a
harczban, és más valaki vegye azt el.

Még tovább is szóljanak az előljárók a néphez, és ezt mondják: Kicsoda
olyan férfi, a ki félénk és lágy szívű? Menjen el, és térjen vissza az
ő házába, hogy az ő atyjafiainak szíve úgy meg ne olvadjon, mint az ő
szíve.

És mikor elvégzik az előljárók beszédöket a néphez, állítsanak
seregvezéreket a nép élére.

Mikor valamely város alá mégy, hogy azt megostromold, békességgel kínáld
meg azt.

És ha békességgel felel néked, és kaput nyit, akkor az egész nép, a mely
találtatik abban, adófizetőd legyen, és szolgáljon néked.

Ha pedig nem köt békességet veled, hanem harczra kél veled, akkor zárd
azt körül;

És ha az Úr, a te Istened kezedbe adja azt: vágj le abban minden fineműt
fegyver élével;

De az asszonyokat, a kis gyermekeket, a barmokat és mind azt a mi lesz a
városban, az egész zsákmányolni valót magadnak prédáljad; és fogyaszd el
a te ellenségeidtől való zsákmányt, a kiket kezedbe ad néked az Úr, a te
Istened.

Így cselekedjél mindazokkal a városokkal, a melyek igen messze esnek
tőled, a melyek nem e nemzetek városai közül valók.

De e népek városaiban, a melyeket örökségül ad néked az Úr, a te
Istened, ne hagyj élni csak egy lelket is;

Hanem mindenestől veszítsd el őket: a Khittheust, az Emoreust,
a Kananeust, a Perizeust, a Khivveust és a Jebuzeust, a mint
megparancsolta néked az Úr, a te Istened;

Azért, hogy meg ne tanítsanak titeket az ő mindenféle útálatosságaik
szerint cselekedni, a melyeket ők cselekesznek az ő isteneiknek, és hogy
ne vétkezzetek az Úr ellen, a ti + Istenetek ellen.

Mikor valamely várost hosszabb ideig tartasz körülzárva, hadakozván
az ellen, hogy bevegyed azt: ki ne veszítsd annak egy élőfáját sem,
fejszével vágván azt; hanem egyél arról, és azt magát ki ne irtsad; mert
ember-é a mezőnek fája, hogy ostrom alá jusson miattad?

Csak a mely fáról tudod, hogy nem gyümölcstermő, azt veszítsd el és
irtsd ki, és abból építs erősséget az ellen a város ellen, a mely te
ellened hadakozik, mind addig, a míg leomlik az.

21. Fejezet

Hogyha agyonütöttet találnak azon a földön, a melyet az Úr, a te Istened
ád néked birtokul, és az a mezőn fekszik, és nem tudható: ki ölte meg
azt;

Akkor a te véneid és a te bíráid menjenek ki, és mérjék meg a földet a
városokig, a melyek az agyonütött körül vannak;

És a mely város legközelebb esik az agyonütötthöz, annak a városnak a
vénei vegyenek egy üszőtinót, a melylyel még nem dolgoztattak, és a mely
nem vont még jármot;

És annak a városnak vénei vigyék az üszőt valamely folyóvíz völgyébe, a
melyet nem szántanak és nem vetnek, és szegjék nyakát az üszőnek ott a
völgyben.

És járuljanak oda a papok, Lévi fiai; (mert őket választotta az Úr, a te
Istened, hogy szolgáljanak néki, és hogy áldjanak az Úr + nevében, és az
ő ítéletök szerint legyen minden per és minden sérelem).

És mindnyájan annak a városnak vénei, a kik legközelebb esnek az
agyonütötthöz, mossák meg kezeiket a nyakaszegett üsző felett a
völgyben;

És szóljanak és mondják: A mi kezeink nem ontották ki ezt a vért, sem a
mi szemeink nem látták.

Bocsáss meg a te népednek, Izráelnek, a melyet megváltottál, Uram, és
ne engedd, hogy ártatlan vér ontása legyen Izráel között, a te néped
között! És bocsánatot nyernek a vérért.

Te azért tisztítsd ki közüled az ártatlan vérnek kiontását, mert így
cselekszed azt, a mi igaz az Úr előtt.

Mikor hadba mégy ellenségeid ellen, és kezedbe adja őket az Úr, a te
Istened, és azok közül foglyokat ejtesz;

És meglátsz a foglyok között egy szép ábrázatú asszonyt, és megszereted
azt, úgy hogy elvennéd feleségül:

Vidd be őt a te házadba, hogy nyirja meg a fejét, és messe le körmeit.

És az ő fogoly ruháját vesse le magáról, és maradjon a te házadban, hogy
sirassa az ő atyját és anyját egész hónapig; és csak azután menj be
hozzá, és légy az ő férje, és legyen ő a te feleséged.

Hogyha pedig nem tetszik néked, bocsásd el őt az ő kivánsága szerint;
de pénzért semmiképen el ne add őt; ne hatalmaskodj rajta, miután
megrontottad őt.

Ha valakinek két felesége van, az egyik szeretett, a másik gyűlölt, és
szülnek néki fiakat, mind a szeretett, mind a gyűlölt, és a gyűlöltnek
fia lesz az elsőszülött:

Azon a napon, a melyen az ő fiait örökösökké teszi a maga jószágában,
nem teheti elsőszülötté a szeretettnek fiát a gyűlöltnek fia felett, a
ki elsőszülött;

Hanem az elsőszülöttet, a gyűlöltnek fiát ismerje el, két részt adván
néki mindenből, a mije van; mert az az ő erejének + zsengéje, övé az
elsőszülöttség joga.

Ha valakinek pártütő és makacs fia van, a ki az ő atyja szavára és anyja
szavára nem hallgat, és ha megfenyítik, sem engedelmeskedik nékik:

Az ilyet fogja meg az ő atyja és anyja, és vigyék azt az ő városának
véneihez és az ő helységének kapujába,

És ezt mondják a város véneinek: Ez a mi fiunk pártütő és makacs, nem
hallgat a mi szónkra, tobzódó és részeges:

Akkor az ő városának minden embere kövekkel kövezze meg azt, hogy
meghaljon. Így tisztítsd ki közüled a gonoszt, és az egész Izráel hallja
meg, és féljen!

Ha valakiben halálos ítéletre való bűn van, és megölik, és felakasztatod
azt fára:

Ne maradjon éjjel az ő holtteste a fán, hanem temesd el azt még azon a
napon; mert átkozott Isten előtt + a ki fán függ; és meg ne fertéztessed
azt a földet, a melyet az Úr, a te Istened ád néked örökségül.

22. Fejezet

Ne nézd el, ha a te atyádfiának ökre vagy juha tévelyeg, és ne fordulj
el azoktól, hanem bizony tereld vissza azokat a te atyádfiához.

Hogyha pedig nincs közel hozzád a te atyádfia, vagy nem is ismered őt:
hajtsd a barmot a magad házához, és legyen nálad, míg keresi azt a te
atyádfia, és akkor add vissza néki.

És ekképen cselekedjél szamarával, ekképen cselekedjél ruhájával és
ekképen cselekedjél a te atyádfiának minden elveszett holmijával, a mi
elveszett tőle és te megtaláltad; nem szabad félrevonulnod.

Ha látod, hogy a te atyádfiának szamara vagy ökre az úton eldűlve
fekszik, ne fordulj el azoktól, hanem vele együtt emeld fel azokat.

Asszony ne viseljen férfiruházatot, se férfi ne öltözzék asszonyruhába;
mert mind útálatos az Úr előtt, a te Istened előtt, a ki ezt míveli.

Ha madárfészek akad elédbe az úton valamely fán vagy a földön,
madárfiakkal vagy tojásokkal, és az anya rajta ül a fiakon vagy a
tojásokon: meg ne fogd az anyát a fiakkal egyben;

Hanem bizony bocsásd el az anyát, és a fiakat fogd el magadnak, hogy jól
legyen dolgod, és hosszú ideig élj.

Ha új házat építesz, házfedeledre korlátot csinálj, hogy vérrel ne
terheld a te házadat, ha valaki leesik arról.

Ne vess a te szőlődbe kétféle magot, hogy fertőzötté ne legyen az egész:
a mag, a melyet elvetsz és a szőlőnek termése.

Ne szánts ökrön és szamáron együtt.

Ne öltözzél vegyes szövésű azaz gyapjúból és lenből szőtt ruhába.

A te felsőruhádnak négy szegletére, a melyet felülre öltesz, bojtokat
csinálj magadnak.

Ha valaki feleséget vesz, és bemegy hozzá, és meggyűlöli azt,

És szégyenletes dolgokkal vádolja, és rossz hírbe keveri azt, mert ezt
mondja: E feleséget vettem magamnak, és hozzá mentem, de nem találtam ő
benne szűzességet:

Akkor vegye azt a leánynak atyja és anyja, és vigyék a leány
szűzességének jeleit a város vénei elé a kapuba;

És mondja a leánynak atyja a véneknek: Leányomat feleségül adtam e
férfiúnak, de gyűlöli őt;

És íme szégyenletes dolgokkal vádolja, mondván: Nem találtam a te
leányodban szűzességet; pedig ímhol vannak az én leányom szűzességének
jelei! És terítsék ki a ruhát a város vénei elé.

Akkor a város vénei fogják meg azt a férfit, és ostorozzák meg őt;

És bírságolják meg száz ezüst siklusra, és adják ezt a leány atyjának;
mert rossz hírbe kevert egy izráelita szűzet; és legyen annak felesége,
és el nem bocsáthatja azt teljes életében.

Ha pedig igaz lesz a vádolás, és nem találtatik szűzesség a leányban:

Akkor vigyék ki a leányt az ő atyjának háza elé, és az ő városának
emberei kövezzék meg kővel, hogy meghaljon; mert gyalázatosságot
cselekedett Izráelben, paráználkodván az az ő atyjának házánál. Így
tisztítsd ki közüled a gonoszt.

Ha rajtakapnak valamely férfit, hogy férjes asszonynyal hál, ők
mindketten is meghaljanak: a férfi, + a ki az asszonynyal hált, és az
asszony is. Így tisztítsd ki a gonoszt Izráelből.

Ha szűz leány van jegyben egy férfiúval, és megtalálja azt valaki a
városban, és vele hál:

Vigyétek ki mindkettőjöket annak a városnak kapuja elé, és kövezzétek
meg őket kővel, hogy meghaljanak. A leányt azért, hogy nem kiáltott a
városban, a férfit pedig + azért, hogy meggyalázta az ő felebarátjának
feleségét. Így tisztísd ki a gonoszt Izráelből.

De hogyha mezőn találja a férfi a jegyben járó leányt, és erőszakoskodik
rajta a férfi és vele hál: csak maga a férfi haljon meg, a ki azzal
hált;

A leányt pedig ne bántsd, mert a leánynak nincsen halálos bűne, mivel
olyan ez a dolog, mint a mikor valaki felebarátjára támad és azt
agyonüti.

Mert a mezőn találta őt; kiálthatott a jegyben járó leány, de nem volt a
ki megoltalmazza őt.

Ha valaki el nem jegyzett szűz leánynyal találkozik, és megragadja azt,
és vele hál, és rajta kapják őket:

Akkor a férfi, a ki vele hált, adjon a leány atyjának ötven ezüst
siklust, a leány pedig legyen feleségévé. Mivelhogy meggyalázta azt, nem
bocsáthatja el azt teljes életében.

Ne vegye el senki az ő atyjának feleségét, és az ő atyjának takaróját
fel ne takarja!

23. Fejezet

Akinek szeméremteste zúzott vagy megcsonkított, ne menjen be az Úrnak
községébe.

A fattyú se menjen be az Úrnak községébe; még tizedízig se menjen be az
Úrnak községébe.

Az Ammoniták és Moábiták se menjenek be az Úrnak községébe; még
tizedízig se menjenek be az Úrnak községébe, soha örökké.

Azért, mert nem jöttek előtökbe kenyérrel és vízzel az úton, mikor
kijöttetek Égyiptomból; és mivelhogy felbérlette ellened Bálámot, a Beór
fiát, a mesopotámiabeli Péthorból valót, hogy megátkozzon téged.

De az Úr, a te Istened nem akarta meghallgatni Bálámot; hanem fordította
az Úr, a te Istened az átkot néked áldásodra, mivelhogy szeretett téged
az Úr, a te Istened.

Ne keresd az ő békességöket és az ő javokat teljes életedben, soha.

Ne útáld az Edomitát; mert atyádfia az; ne útáld az égyiptombelit, mert
jövevény voltál az ő földén.

Az olyan fiak, a kik harmadízen születnek nékik, bemehetnek az Úrnak
községébe.

Ha táborba szállsz a te ellenséged ellen: őrizkedjél minden gonosztól.

Ha volna valaki közötted, a ki nem volna tiszta valami éjszakai
véletlenség miatt: menjen ki a táborból, és ne menjen vissza a táborba;

És mikor eljő az estve, mossa meg magát vízzel, és a nap lementével
menjen be a táborba.

A táboron kívül valami helyed is legyen, hogy kimehess oda.

És legyen ásócskád a fegyvered mellett, hogy mikor leülsz kivül, gödröt
áss azzal és ha felkelsz, betakarhassad azt, a mi elment tőled;

Mert az Úr, a te Istened, a te táborodban jár, hogy megszabadítson
téged, és elődbe vesse a te ellenségedet: legyen azért a te táborod
szent, hogy ne lásson te közted valami rútságot, és el ne forduljon
tőled.

Ne add ki a szolgát az ő urának, a ki az ő urától hozzád menekült.

Veled lakjék, te közötted, azon a helyen, a melyet választ valamelyikben
a te városaid közül, a hol néki tetszik: ne nyomorgasd őt.

Ne legyen felavatott paráznanő Izráel leányai közűl; se felavatott
paráznaférfi ne legyen Izráel fiai közül.

Ne vidd be a paráznanő bérét és az eb-bért az Úrnak, a te Istenednek
házába akárminémű fogadás fejében; mert mind a kettőt útálja az Úr, a te
Istened.

A te atyádfiától ne végy kamatot: se pénznek kamatját, se eleségnek
kamatját, se semmi egyébnek kamatját, a mit kamatra szokás adni.

Az idegentől vehetsz kamatot, de a te atyádfiától ne végy kamatot, hogy
megáldjon téged az Úr, a te Istened mindenben, a mire kinyujtod kezedet,
azon a földön, a melyre bemégy, hogy bírjad azt.

Ha fogadással ígérsz valamit az Úrnak, a te Istenednek: ne halogasd
annak megadását; mert bizony megkeresi azt rajtad az Úr, a te Istened,
és bűnül tulajdoníttatik az néked.

Ha pedig nem teszesz fogadást, bűn sem tulajdoníttatik néked.

Ügyelj arra, a mi ajkaidon kijön, és úgy teljesítsd, a mit száddal
ígérsz, mint mikor szabad akaratból teszesz fogadást az Úrnak, a te
Istenednek.

Ha bemégy a te felebarátodnak szőlőjébe, egyél szőlőt kívánságod szerint
jóllakásodig, de edényedbe ne rakj.

Ha bemégy a te felebarátod vetésébe, kezeddel szaggass kalászokat, de
sarlóval ne vágj be a te felebarátod vetésébe.

24. Fejezet

Ha valaki asszonyt vesz magához, és feleségévé teszi azt, és ha azután
nem találja azt kedvére valónak, mivelhogy valami illetlenséget talál
benne, és ír néki váló levelet, és kezébe adja azt annak, és elküldi őt
házától;

És kimegy az ő házából, és elmegy és más férfiúé lesz;

És a második férfiú is meggyűlöli őt, és ír néki váló levelet, és kezébe
adja azt, és elküldi őt házától; vagy ha meghal az a második férfi, a ki
elvette azt magának feleségül;

Az első férje, a ki elküldte őt, nem veheti őt másodszor is magához,
hogy feleségévé legyen, minekutána megfertéztetett; mert útálatosság ez
az Úr előtt; te pedig ne tedd bűnössé a földet, a melyet az Úr, a te
Istened ád néked örökségül.

Hogyha valaki újonnan vesz feleséget, ne menjen hadba, és ne vessenek
reá semmiféle terhet; egy esztendeig szabad legyen az ő házában, és
vidámítsa a feleségét, a kit elvett.

Zálogba senki ne vegyen kézimalmot vagy malomkövet, mert életet venne
zálogba.

Hogyha rajtakapnak valakit, a ki embert lop az ő atyjafiai közül, Izráel
fiai közül, és hatalmaskodik rajta, vagy eladja azt: haljon meg az a
tolvaj. Így tisztítsd ki a gonoszt te közüled.

A poklosság csapásában vigyázz, hogy szorgalmatosan megtartsad és
megcselekedjed mindazt, a mire a Lévita-papok tanítanak titeket;
vigyázzatok, hogy a miképen megparancsoltam nékik, a képen
cselekedjetek.

Emlékezzél meg arról, a mit cselekedett az Úr, a te Istened Miriámmal az
úton, mikor kijöttetek Égyiptomból.

Ha kölcsön adsz valamit a te felebarátodnak: ne menj be az ő házába,
hogy magad végy zálogot tőle;

Kivül állj meg, és az ember, a kinek kölcsönt adsz, maga vigye ki hozzád
az ő zálogát.

Hogyha szegény ember az, ne feküdjél le az ő zálogával;

Bizony add vissza néki azt a zálogot napnyugtakor, hogy az + ő ruhájában
feküdjék le, és áldjon téged. És igazságul lesz ez néked az Úr előtt, a
te Istened előtt.

A szegény és szűkölködő napszámoson ne erőszakoskodjál, akár atyádfiai,
akár a te jövevényeid azok, a kik a te földeden a te kapuid között
vannak.

Azon a napon add meg az ő bérét, és le se menjen felette a nap; mert
szegény ő, és kivánkozik az után az ő lelke, hogy ellened ne kiáltson az
Úrhoz, és bűn ne legyen rajtad.

Meg ne ölettessenek az atyák a fiakért, se a fiak meg ne ölettessenek az
atyákért; kiki az ő bűnéért haljon meg.

A jövevénynek és az árvának igazságát el ne csavard; és az özvegynek
ruháját ne vedd zálogba.

Hanem emlékezzél vissza, hogy szolga voltál Égyiptomban, és megváltott
téged az Úr, a te Istened, onnét. Azért parancsolom én néked, hogy így
cselekedjél.

Mikor learatod aratni valódat a te meződön, és kévét felejtesz a mezőn,
ne térj vissza annak felvételére; a jövevényé, az árváé és az özvegyé
legyen az, hogy megáldjon téged az Úr, a te Istened, kezeidnek minden
munkájában.

Ha olajfád termését lerázod, ne szedd le, a mi még utánad marad; a
jövevényé, árváé és az özvegyé legyen az.

Ha szőlődet megszeded, ne mezgeréld le, a mi utánad marad; a jövevényé,
árváé és az özvegyé legyen az.

És emlékezzél vissza, hogy szolga voltál Égyiptomnak földén. Azért
parancsolom néked, hogy így cselekedjél.

25. Fejezet

Ha per támad férfiak között, és törvény elé mennek, és megítélik őket,
és igazat adnak az igaznak és bűnösnek mondják a bűnöst:

Akkor, ha a bűnös ütleget érdemel, vonassa le azt a bíró, és üttessen
arra maga előtt annak bűnössége szerint való számban.

Negyvenet üttessen rá, ne többet, hogy netalán, ha ennél több ütést
üttet reá, alávalóvá legyen előtted a te atyádfia.

Ne kösd be az ökörnek száját, mikor nyomtat!

Ha testvérek laknak együtt, és meghal egy közülök, és nincs annak fia:
a megholtnak felesége ne menjen ki a háztól idegen férfiúhoz; hanem a
sógora menjen be hozzá, és vegye el őt magának feleségül, és éljen vele
sógorsági házasságban.

És majd az elsőszülött, a kit szülni fog, a megholt testvér nevét kapja,
hogy annak neve ki ne töröltessék Izráelből.

Hogyha a férfinak nincs kedve elvenni az ő ángyát, menjen el az ő ángya
a kapuba a vénekhez, és mondja: Sógorom vonakodik fentartani az ő
testvérének nevét Izráelben, nem akar velem sógorsági házasságban élni.

Akkor hívják azt az ő városának vénei, és beszéljenek vele; és ha megáll
és ezt mondja: nincs kedvem őt elvenni:

Akkor járuljon hozzá az ő ángya a vének szemei előtt, és húzza le
saruját annak lábáról, és köpjön az arczába, és szóljon, és ezt mondja:
Így kell cselekedni azzal a férfival, a ki nem építi az ő testvérének
házát.

És "lehúzott sarujú háznép"-nek nevezzék az ő nevét Izráelben.

Ha két férfi összevesz egymással, és az egyiknek felesége oda járul,
hogy megszabadítsa az ő férjét annak kezéből, a ki veri azt, és
kinyujtja kezét, és megfogja annak szeméremtestét:

Vágd el annak kezét, meg ne szánja szemed.

Ne legyen a te zsákodban kétféle font: nagyobb és kisebb.

Ne legyen a te házadban kétféle éfa: nagyobb és kisebb.

Teljes és igaz fontod legyen néked; teljes és igaz éfád legyen néked;
hogy hosszú ideig élj azon a földön, a melyet az Úr, a te Istened ád
néked.

Mert az Úr előtt, a te Istened előtt útálni való mindaz, a ki ezeket
cselekszi; és mindaz, aki hamisságot mível.

Megemlékezzél arról, a mit Amálek cselekedett rajtad az úton, a mikor
Égyiptomból kijöttetek:

Hogy reád támadt az úton, és megverte a seregnek utolsó részét, mind az
erőtleneket, a kik hátul valának, a mikor magad is fáradt és lankadt
voltál, és nem félte az Istent.

Mikor azért megnyugtat majd téged az Úr, a te Istened, minden te
köröskörül lévő ellenségedtől azon a földön, a melyet az Úr, a
te Istened ád néked örökségül, hogy bírjad azt: töröld el Amálek
emlékezetét az ég alól; el ne felejtsd!

26. Fejezet

Mikor pedig bemégy arra a földre, a melyet az Úr, a te Istened ád néked
örökségül, és bírni fogod azt, és lakozol abban:

Akkor végy a föld minden gyümölcsének zsengéjéből, a melyet szerezz a
te földedből, a melyet az Úr, a te Istened ád néked; és tedd kosárba
és menj oda a helyre, a melyet kiválaszt az Úr, a te Istened, hogy ott
lakozzék az ő neve;

És menj be a paphoz, a ki abban az időben lesz, és mondjad néki: Vallást
teszek ma az Úr előtt, a te Istened előtt, hogy bejöttem a földre, a
mely felől megesküdt az Úr a mi atyáinknak, hogy nékünk adja.

És a pap vegye el a kosarat kezedből, és tegye azt az Úrnak, a te
Istenednek oltára elé.

És szólj, és mondjad az Úr előtt, a te Istened előtt: Veszendő
mesopotámiai vala az atyám, és aláment vala Égyiptomba, és jövevény volt
ott kevesed magával; nagy, erős és temérdek néppé lőn ottan.

Bosszúsággal illetének pedig minket az Égyiptombeliek, és nyomorgatának
minket, és vetének reánk kemény szolgálatot.

Kiáltánk azért az Úrhoz, a mi atyáink Istenéhez, és meghallgatta az
Úr a mi szónkat, és megtekintette a mi nyomorúságunkat, kínunkat és
szorongattatásunkat:

És kihozott minket az Úr Égyiptomból erős kézzel, kinyújtott karral,
nagy rettentéssel, jelekkel és csudákkal;

És behozott minket e helyre, és adta nékünk ezt a földet, a tejjel és
mézzel folyó földet.

Most azért ímé elhoztam ama föld gyümölcsének zsengéjét, a melyet
nékem adtál Uram. És rakd le azt az Úr előtt, a te Istened előtt, és
imádkozzál az Úr előtt, a te Istened előtt;

És örömet találj mindabban a jóban, a melyet ád néked az Úr, a te
Istened, és a te házadnépének; te és a lévita, és a jövevény, a ki te
közötted van.

Ha a harmadik esztendőben, a tizednek esztendejében, minden termésedből
egészen megadod a tizedet, és adod a lévitának, a jövevénynek, az
árvának és özvegynek, hogy egyenek a te kapuid között, és jól lakjanak:

Akkor ezt mondjad az Úr előtt, a te Istened előtt: Kitakarítottam a
szent részt a házból, és oda adtam azt a lévitának, a jövevénynek,
az árvának és az özvegynek minden te parancsolatod szerint, a melyet
parancsoltál nékem; nem hágtam át egyet sem a te parancsolataidból, sem
el nem felejtettem!

Nem ettem belőle gyászomban, nem pusztítottam belőle tisztátalanul,
és halottra sem adtam belőle. Hallgattam az Úrnak, az én Istenemnek
szavára; a szerint cselekedtem, a mint parancsoltad nékem.

Tekints alá a te szentségednek lakóhelyéből a mennyekből, és áldd meg
Izráelt, a te népedet, és a földet, a melyet nékünk adtál, a mint
megesküdtél vala a mi atyáinknak, a tejjel és mézzel folyó földet.

E mai napon az Úr, a te Istened parancsolja néked, hogy e rendelések és
végzések szerint cselekedjél: tartsd meg azért és cselekedjed azokat
teljes szívedből és teljes lelkedből!

Azt kívántad ma kimondatni az Úrral, hogy Isteneddé lesz néked, hogy
járhass az ő útain, megtudhassad az ő rendeléseit, parancsolatait és
végzéseit, és engedhess az ő szavának;

Az Úr pedig azt kívánja ma kimondatni veled, hogy az ő tulajdon népévé
leszesz, a miképen szólott néked, és minden ő parancsolatát megtartod.

Hogy feljebb valóvá tegyen téged minden nemzetnél, a melyeket teremtett,
dícséretben, névben és dicsőségben, és hogy szent népévé lehess az
Úrnak, a te Istenednek, a mint megmondta vala.

27. Fejezet

Mózes pedig és Izráel vénei parancsot adának a népnek, mondván:
Tartsátok meg mind e parancsolatot, a melyet én parancsolok ma néktek.

És a mely napon általmentek a Jordánon arra a földre, a melyet az Úr,
a te Istened ád néktek: nagy köveket állíts fel, és meszeld be azokat
mészszel.

És mihelyt általmégy, írd fel azokra e törvénynek minden ígéjét, hogy
bemehess arra a földre, a melyet az Úr, a te Istened ád néked, a tejjel
és mézzel folyó földre, a miképen megígérte néked az Úr, a te atyáidnak
Istene.

Mihelyt azért általmentek a Jordánon, állítsátok fel azokat a köveket, a
melyeket én e mai napon parancsolok néktek, az Ebál hegyén; és meszeld
be azokat mészszel.

És építs ott oltárt az Úrnak, a te Istenednek; olyan kövekből való
oltárt, a melyeket vassal meg ne faragj.

Ép kövekből építsd az Úrnak, a te Istenednek oltárát; és áldozzál azon
egészen égőáldozatokat az Úrnak, a te Istenednek.

Áldozzál hálaáldozatokat is, és egyél ott, és vigadozzál az Úr előtt, a
te Istened előtt.

És írd fel a kövekre e törvénynek minden ígéjét igen világosan!

És szóla Mózes és a Lévi nemzetségéből való papok az egész Izráelnek,
mondván: Figyelj és hallgass Izráel! E mai napon lettél az Úrnak, a te
Istenednek népévé.

Hallgass azért az Úrnak, a te Istenednek szavára, és cselekedjél az
ő parancsolatai és rendelései szerint, a melyeket, én parancsolok ma
néked.

És parancsola Mózes azon a napon a népnek, mondván:

Ezek álljanak fel a népnek megáldására a Garizim hegyén, mikor
általmentek a Jordánon: Simeon, Lévi, Júda, Izsakhár, József és
Benjámin.

Ezek pedig az átkozásra álljanak fel az Ebál hegyén: Rúben, Gád, Áser,
Zebulon, Dán és Nafthali.

Szóljanak pedig a léviták, és ezt mondják az egész Izráel népének
felszóval:

Átkozott az ember, a ki faragott és öntött képet csinál, útálatára az
Úrnak, mesterember kezének munkáját, és rejtve tartja azt! És feleljen
az egész nép és mondja: Ámen!

Átkozott a ki kevésre becsüli az ő atyját vagy anyját! És mondja az
egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki elmozdítja az ő felebarátjának határát! És mondja az
egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki félrevezeti a vakot az úton! És mondja az egész nép:
Ámen!

Átkozott, a ki elfordítja a jövevénynek, árvának és özvegynek igazságát!
És mondja az egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki az ő atyjának feleségével hál, mert feltakarja az ő
atyjának takaróját! És mondja az egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki közösül valamely barommal! És mondja az egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki az ő leánytestvérével hál, az ő atyjának leányával vagy
az ő anyjának leányával! És mondja az egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki az ő napával hál! És mondja az egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki megöli az ő felebarátját titkon! És mondja az egész nép:
Ámen!

Átkozott, a ki ajándékot fogad el, hogy ártatlan lélek vérét ontsa! És
mondja az egész nép: Ámen!

Átkozott, a ki meg nem tartja e törvények ígéit, hogy cselekedje azokat!
És mondja az egész nép: Ámen!

28. Fejezet

Ha pedig szorgalmatosan hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek szavára,
és megtartod és teljesíted minden ő parancsolatát, a melyeket én
parancsolok ma néked: akkor e földnek minden népénél feljebbvalóvá tesz
téged az Úr, a te Istened;

És reád szállanak mind ez áldások, és megteljesednek rajtad, ha
hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek szavára.

Áldott leszesz a városban, és áldott leszesz a mezőben.

Áldott lesz a te méhednek gyümölcse és a te földednek gyümölcse, és a te
barmodnak gyümölcse, a te teheneidnek fajzása és a te juhaidnak ellése.

Áldott lesz a te kosarad és a te sütő tekenőd.

Áldott leszesz bejöttödben, és áldott leszesz kimentedben.

Az Úr megszalasztja előtted a te ellenségeidet, a kik reád támadnak; egy
úton jőnek ki reád, és hét úton futnak előled.

Áldást parancsol melléd az Úr a te csűreidben és mindenben, a mire
ráteszed kezedet; és megáld téged azon a földön, a melyet az Úr, a te
Istened ád néked.

Az Úr felkészít téged magának szent néppé, a miképen megesküdt néked, ha
megtartod az Úrnak, a te Istenednek parancsolatait, és az ő útain jársz.

És megérti majd a földnek minden népe, hogy az Úrnak nevéről neveztetel,
és félnek tőled.

És bővölködővé tesz téged az Úr minden jóban: a te méhednek gyümölcsében
és a te földednek gyümülcsében, a te barmodnak gyümölcsében azon a
földön, a mely felől megesküdt az Úr a te atyáidnak, hogy néked adja
azt.

Megnyitja néked az Úr az ő drága kincsesházát, az eget, hogy esőt adjon
a te földednek alkalmas időben, és megáldja kezednek minden munkáját, és
kölcsönt adsz sok népnek, te pedig nem veszesz kölcsönt.

És fejjé tesz téged az Úr és nem farkká, és mindinkább feljebbvaló
leszesz és nem alábbvaló, ha hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek
parancsolataira, a melyeket én parancsolok ma néked, hogy tartsd meg és
teljesítsd azokat;

És ha el nem térsz egyetlen ígétől sem, a melyeket én parancsolok
néktek, se jobbra se balra, járván idegen istenek után, hogy azokat
tiszteljétek.

Ha pedig nem hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek szavára, hogy
megtartsad és teljesítsed minden parancsolatát és rendelését, a melyeket
én parancsolok ma néked: reád jőnek mind ez átkok, és megteljesednek
rajtad:

Átkozott leszesz a városban, és átkozott a mezőn.

Átkozott lesz a te kosarad és a te sütő tekenőd.

Átkozott lesz a te méhednek gyümölcse és a te földednek gyümölcse, a te
teheneidnek fajzása és a te juhaidnak ellése.

Átkozott leszesz bejöttödben, és átkozott leszesz kimentedben.

Bocsát az Úr te reád átkot, bomlást és romlást mindenben, a mit kezdesz
vagy cselekszel; mígnem eltöröltetel és mígnem gyorsasággal elveszesz a
te cselekedeteidnek gonoszsága miatt, a melyekkel elhagytál engem.

Hozzád ragasztja az Úr a döghalált, mígnem elemészt téged arról a
földről, a melyre bemégy, hogy bírjad azt.

Megver téged az Úr szárazbetegséggel hidegleléssel, gyulasztó és
izzasztó betegséggel, aszálylyal és szárazsággal és ragyával; és
üldöznek téged, mígnem elveszesz.

Eged, a mely fejed felett van, rézzé, a föld pedig, a mely lábad alatt
van, vassá válik.

Az Úr eső helyett port és hamut ád a te földedre; az égből száll reád,
mígnem elpusztulsz.

Az Úr megszalaszt téged a te ellenségeid előtt; egy úton mégy ki ő reá,
és hét úton futsz előtte, és a föld minden országának rettentésére
leszel.

És eledelévé lesz a te holttested az ég minden madarának és a föld
vadainak, és nem lesz, a ki elűzze azokat.

Megver téged az Isten Égyiptomnak fekélyével, és sülylyel, varral és
viszketegséggel, a melyekből ki nem gyógyíttathatol.

Megver téged az Úr tébolyodással, vaksággal és elme-zavarodással;

És tapogatni fogsz délben, a mint tapogat a vak a setétségben; és
szerencsétlen leszel a te útaidban, sőt elnyomott és kifosztott leszel
minden időben, és nem lesz, a ki megszabadítson.

Feleséget jegyzesz magadnak, de más férfi hál azzal; házat építesz, de
nem lakol benne; szőlőt ültetsz, de nem veszed annak hasznát.

A te ökröd szemed előtt vágatik le, és nem eszel abból; a te
szamarad elragadtatik előled, és nem tér vissza hozzád; a te juhaid
ellenségeidnek adatnak, és nem lesz, a ki megszabadítson.

A te fiaid és leányaid más népnek adatnak, és a te szemeid néznek és
epekednek utánok egész napon, és nem lesz erő a te kezedben.

A te földednek gyümölcsét, és minden fáradságos szerzeményedet oly nép
emészti fel, a melyet nem ismertél, sőt elnyomott és megnyomorított
leszel minden időben.

És megtébolyodol a látványtól, a melyet látni fognak a te szemeid.

Megver téged az Úr gonosz kelésekkel a te térdeiden és czombjaidon, a
melyekből ki nem gyúgyíttathatol, talpadtól fogva a koponyádig.

Az Úr elvisz téged és a te királyodat, a kit magad fölé emelsz, oly nép
közé, a melyet nem ismertél sem te, sem a te atyáid; és szolgálni fogsz
ott idegen isteneket: fát és követ.

És iszonyattá, példabeszéddé és gúnynyá leszel minden népnél, a melyek
közé elűz téged az Úr.

Sok magot viszel ki a mezőre, de keveset takarsz be, mert felemészti azt
a sáska.

Szőlőket ültetsz és míveled azokat, de bort nem iszol, meg sem szeded,
mert elemészti azokat a féreg.

Olajfáid lesznek minden határodban, de nem kened magadat olajjal, mert
olajfádnak gyümölcse lehull.

Fiakat és leányokat nemzesz, de nem lesznek tiéid; mert fogságra jutnak.

Minden fádat és földednek minden gyümölcsét megemészti a sáska.

A jövevény, a ki közötted van, feljebb-feljebb emelkedik feletted, te
pedig alább-alább szállasz.

Ő fog néked kölcsönt adni, és nem te kölcsönzöl néki; ő fej lesz, te
pedig fark leszel.

És ez átkok mind reád szállanak, és üldöznek téged és megteljesednek
rajtad, míglen elpusztulsz; mert nem hallgattál az Úrnak, a te
Istenednek szavára, hogy megtartottad volna az ő parancsolatait és
rendeléseit, a melyeket parancsolt néked;

És rajtad lesznek jelül és csudául, és a te magodon mind örökké.

A miatt, hogy nem szolgáltad az Urat, a te Istenedet örömmel és jó
szívvel, mindennel bővölködvén:

Szolgálod majd a te ellenségeidet, a kiket reád bocsát az Úr, éhen és
szomjan, mezítelen és mindennek szűkiben; és vasigát vet a te nyakadra,
míglen elpusztít téged.

Hoz az Úr ellened népet meszszünnen, a földnek széléről, nem különben, a
mint repül a + sas; oly népet, a melynek nyelvét nem érted;

Vad tekintetű népet, a mely nem tiszteli a vén embert, és a gyermeknek
nem kedvez:

És felemészti a te barmodnak tenyészését és a te földednek gyümölcsét,
mígnem kipusztulsz; a mely nem hágy néked a te gabonádból, borodból,
olajodból, és a te teheneidnek fajzásából, juhaidnak elléséből, mígnem
kiveszít téged.

És megszáll téged minden városodban, míglen leomolnak a te magas és erős
kőfalaid, a melyekben bízol, minden te földeden: megszáll téged minden
városodban, minden te földeden, a melyet az Úr, a te Istened ád néked.

És megeszed a te méhednek gyümölcsét, a te fiaidnak és leányidnak húsát,
a kiket ád néked az Úr, a te Istened - a megszállás és szorongattatás
alatt, a melylyel megszorongat téged a te ellenséged.

A te közötted való finnyás és igen kedvére nevekedett férfi is irígy
szemmel tekint az ő atyjafiára, az ő szeretett feleségére és fiainak
maradékrészére, a kik megmaradtak még.

Hogy ne kelljen adnia azok közül senkinek az ő fiainak húsából, a mit
eszik, mivelhogy semmi egyebe nem marad a megszállás és szorongattatás
alatt, a melylyel megszorongat téged a te ellenséged minden városodban.

A közötted való finnyás és kedvére nevekedett asszony (a ki meg se
próbálta talpát a földre bocsátani az elkényesedés és finnyásság miatt)
irígy szemmel tekint az ő szeretett férjére, fiára, leányára.

Az ő mássa miatt, a mely elmegy tőle és gyermekei miatt, a kiket
megszül; mert megeszi ezeket titkon, mikor mindenből kifogy, a
megszállás és szorongattatás alatt, a melylyel megszorongat téged a te
ellenséged a te városaidban.

Hogyha meg nem tartod és nem teljesíted e törvény minden ígéjét,
a melyek meg vannak írva e könyvben, hogy féljed e dicsőséges és
rettenetes nevet, az Úrét, a te Istenedét:

Csudálatosakká teszi az Úr a te csapásaidat, és a te magodnak csapásait:
nagy és maradandó csapásokká, gonosz és maradandó betegségekké.

És reád fordítja Égyiptomnak minden nyavalyáját, a melyektől irtóztál
vala, és hozzád ragadnak azok.

Mindazt a betegséget és mindazt a csapást is, a melyek nincsenek megírva
e törvénynek könyvében, reád rakja az Úr, míglen kipusztulsz.

És kevesen maradtok meg, a kik annak előtte oly sokan + voltatok, mint
az égnek csillagai; mivelhogy nem hallgattál az Úrnak, a te Istenednek
szavára.

És a miképen örvendezett az Úr rajtatok, hogy jót tett veletek és
megsokasított titeket: akképen fog örvendezni az Úr rajtatok, hogy
kiveszt és kipusztít titeket; és ki fogtok gyomláltatni arról a földről,
a melyre te bemégy, hogy bírjad azt.

És szétszór téged az Úr minden nép közé, a földnek egyik végétől a
földnek másik végéig; és szolgálni fogsz ott idegen isteneket, a kiket
sem te nem ismertél, sem a te atyáid: fát és követ.

De e nemzetek között sem pihensz meg, és nem lesz a te talpadnak
nyugodalma; mert rettegő szívet, epedő szemeket és sóvárgó lelket ád ott
néked az Úr.

És a te életed kétséges lesz majd előtted: és rettegni fogsz éjjel és
nappal, és nem bízol életedben.

Reggel azt mondod: Bárcsak estve volna! estve pedig azt mondod: Bárcsak
reggel volna! - a te szívednek rettegései miatt, a melylyel rettegsz, és
a te szemeidnek látása miatt, a melyet látsz.

És visszavisz téged az Úr Égyiptomba hajókon, azon az úton, a melyről
azt mondtam néked, hogy nem fogod azt többé meglátni! És áruljátok ott
magatokat a ti ellenségeiteknek szolgákul és szolgálóleányokul, de nem
lesz, a ki megvegyen.

29. Fejezet

Ezek annak a szövetségnek ígéi, a mely felől megparancsolta az Úr
Mózesnek, hogy kösse meg azt Izráel fiaival Moábnak földén, azon a
szövetségen kivül, a melyet kötött vala velök a Hóreben.

És előhivatá Mózes az egész Izráelt, és monda nékik: Ti láttátok mind
azt, a mit szemeitek előtt cselekedett az Úr Égyiptom földén a Faraóval
és minden ő szolgájával, és egész földével:

A nagy kísértéseket, a melyeket láttak a te szemeid, a jeleket és ama
nagy + csudákat.

De nem adott az Úr néktek szívet, hogy jól értsétek, szemeket, hogy
lássátok, és füleket, hogy halljatok, mind e mai napig.

Mindamellett is vezérlettelek titeket a pusztában negyven esztendeig;
nem koptak le a ti ruháitok rólatok, és a te sarud sem kopott le
lábadról.

Kenyeret nem ettetek, sem bort, sem részegítő italt nem ittatok, hogy
megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

És eljutottatok e helyre, és kijöve előnkbe Szíhon, Hesbonnak királya,
és Óg, Básánnak királya, hogy megütközzenek velünk, de megvertük őket.

És elvettük az ő földjöket, és odaadtuk örökségül a Rubenitáknak,
Gáditáknak és a Manassé-törzs felének.

Tartsátok meg azért e szövetségnek ígéit, és a szerint cselekedjetek,
hogy szerencsések legyetek mindenben, a mit cselekesztek.

Ti e napon mindnyájan az Úr előtt, a ti Istenetek előtt álltok: a ti
főembereitek, törzseitek, véneitek és a ti tiszttartóitok, Izráelnek
minden férfia;

A ti kicsinyeitek, feleségeitek és a te jövevényed, a ki a te táborodban
van, sőt favágóid és vízmerítőid is;

Hogy szövetségre lépjetek az Úrral, a ti Istenetekkel, és pedig az ő
esküjével erősített kötésre, a melyet ma köt meg veled az Úr, a te
Istened;

Hogy az ő népévé emeljen ma téged, ő pedig legyen néked Istened,
a miképen szólott néked, és a miképen megesküdt + a te atyáidnak,
Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak.

És nem csak ti veletek kötöm én e szövetséges, és ez esküvéses kötést,

Hanem azzal, a ki itt van velünk, és itt áll e mai napon az Úr előtt a
mi Istenünk előtt, és azzal is, a ki nincsen e mai napon itt velünk.

(Mert ti tudjátok miképen laktunk Égyiptomnak földén, és miképen jöttünk
által a nemzetek között, a kiken általjöttetek.

És láttátok az ő undokságaikat és bálványaikat: fát és követ, ezüstöt és
aranyat, a melyek nálok vannak.)

Vajha ne lenne közöttetek férfi vagy asszony, nemzetség vagy törzs, a
kinek szíve elforduljon e mai napon az Úrtól, a mi Istenünktől, hogy
elmenjen és szolgáljon e nemzetek isteneinek; vajha ne lenne köztetek
méreg- és ürömtermő gyökér!

És ha lesz, a ki hallja ez esküvéses kötésnek ígéit, és boldognak
állítja magát az ő szívében, ezt mondván: Békességem lesz nékem, ha a
szívem gondolata szerint járok is, (hogy a részeg és a szomjas együtt
veszszenek):

Nem akar majd az Úr annak megbocsátani, sőt felgerjed akkor az Úrnak
haragja és búsulása az ilyen ember ellen, és rászáll arra minden átok, a
mely meg van írva e könyvben, és eltörli az Úr annak nevét az ég alól.

És kiválasztja azt az Úr veszedelemre, Izráelnek minden törzse közül,
a szövetségnek minden átka szerint, a melyek meg vannak írva e
törvénykönyvben.

És ezt fogja mondani a következő nemzedék, a ti fiaitok, a kik ti
utánatok támadnak, és az idegen, a ki messze földről jön el, ha látni
fogják e földnek csapásait és nyomorúságait, a melyekkel megnyomorította
azt az Úr:

Kénkő és só égette ki egész földjét, be sem vethető, semmit nem terem,
és semmi fű sem nevelkedik rajta; olyan, mint Sodomának, Gomorának,
Ádmának és Czeboimnak elsülyesztett helye, a melyeket elsülyesztett az
Úr haragjában és búsulásában.

Azt fogják majd kérdezni mind a nemzetek: Miért cselekedett az Úr így
ezzel a földdel? Micsoda nagy felgerjedése ez a haragnak?

És ezt mondják majd: Azért, mert elhagyták az Úrnak, az ő atyáik
Istenének szövetségét, a melyet akkor kötött velök, a mikor kihozta őket
Égyiptom földéről;

És elmentek, és szolgáltak idegen isteneket, és imádták azokat; olyan
isteneket, a kiket nem ismertek volt és nem adott nékik az Isten.

És felgerjedett az Úrnak haragja e föld ellen, hogy reá hozza mindazt az
átkot, a mely meg van írva e könyvben.

És kigyomlálta őket az Úr az ő földjökről haragjában, búsulásában és
nagy indulatjában; és vetette őket más földre, a mint mai nap is van.

A titkok az Úréi, a mi Istenünkéi; a kinyilatkoztatott dolgok pedig
a miénk és a mi fiainké mind örökké, hogy e törvénynek minden ígéjét
beteljesítsük.

30. Fejezet

És ha majd elkövetkeznek reád mind ezek: az áldás és az átok, a melyet
elődbe adtam néked; és szívedre veszed azt ama nemzetek között, a kik
közé oda taszított téged az Úr, a te Istened;

És megtérsz az Úrhoz, a te Istenedhez, és hallgatsz az ő szavára mind a
szerint, a mint én parancsolom néked e napon, te és a te fiaid teljes
szívedből és teljes lelkedből:

Akkor visszahozza az Úr, a te Istened a te foglyaidat, és könyörül
rajtad, és visszahozván, összegyűjt majd téged minden + nép közül, a kik
közé oda szórt téged az Úr, a te Istened.

Ha az ég szélére volnál is taszítva, onnét is összegyűjt téged az Úr, a
te Istened, és onnét is felvesz téged;

És elhoz téged az Úr, a te Istened a földre, a melyet bírtak a te
atyáid, és bírni fogod azt; és jól tesz veled, és inkább megsokasít
téged, mint a te atyáidat.

És körülmetéli az Úr, a te Istened a te szívedet, és a te magodnak
szívét, hogy szeressed az Urat, a te Istenedet teljes szívedből és
teljes lelkedből, hogy élj.

Mind ez átkokat pedig rábocsátja az Úr, a te Istened a te ellenségeidre
és gyűlölőidre, a kik üldöztek téged.

Te azért térj meg, és hallgass az Úr szavára, és teljesítsd minden
parancsolatát, a melyeket én e mai napon parancsolok néked.

És bővölködővé tesz téged az Úr, a te Istened kezeidnek minden
munkájában, a te méhednek gyümölcsében, a te barmodnak gyümölcsében és a
te földednek gyümölcsében, a te jódra. Mert hozzád fordul az Úr és öröme
lesz benned a te jódra, a miképen öröme volt a te atyáidban.

Hogyha hallgatsz az Úrnak, a te Istenednek szavára, megtartván
az ő parancsolatait és rendeléseit, a melyek meg vannak írva e
törvénykönyvben, és ha teljes szívedből és teljes lelkedből megtérsz az
Úrhoz, a te Istenedhez.

Mert e parancsolat, a melyet én e mai napon parancsolok néked, nem
megfoghatatlan előtted; sem távol nincs tőled.

Nem a mennyben van, hogy azt mondanád: Kicsoda hág fel érettünk
a mennybe, hogy elhozza azt nékünk, és hallassa azt velünk, hogy
teljesítsük azt?

Sem a tengeren túl nincsen az, hogy azt mondanád: Kicsoda megy át
érettünk a tengeren, hogy elhozza azt nékünk és hallassa azt velünk,
hogy teljesítsük azt?

Sőt felette közel van hozzád ez íge: a te szádban és szívedben van, hogy
teljesítsed azt.

Lám elődbe adtam ma néked az életet és a jót: a halált és a gonoszt.

Mikor én azt parancsolom néked ma, hogy szeressed az Urat, a te
Istenedet, hogy járj az ő útain, és tartsd meg az ő parancsolatait,
rendeléseit és végzéseit, hogy élj és szaporodjál, és megáldjon téged az
Úr, a te Istened a földön, a melyre bemégy, hogy bírjad azt.

Ha pedig elfordul a te szíved, és nem hallgatsz meg, sőt elhajolsz és
idegen isteneket imádsz, és azoknak szolgálsz;

Tudtotokra adom ma néktek, hogy bizony elvesztek: nem éltek sok ideig
azon a földön, a melyre a Jordánon átkelvén, bemégy, hogy bírjad azt.

Bizonyságul hívom ellenetek ma a mennyet és a földet, hogy az életet
és + a halált adtam előtökbe, az áldást és az átkot: válaszd azért az
életet, hogy élhess mind te, mind a te magod;

Hogy szeressed az Urat, a te Istenedet, és hogy hallgass az ő szavára,
és ragaszkodjál hozzá mert ő a te életed és a te életednek hosszúsága;
hogy lakozzál azon a földön, a mely felől megesküdt az Úr a te
atyáidnak, Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak, hogy nékik adja azt.

31. Fejezet

És méne Mózes, és ez ígéket mondotta vala az egész Izráelnek;

Monda pedig nékik: Száz és húsz esztendős vagyok ma, nem járhatok többé
ki és be: az Úr pedig azt mondá nékem: Nem mégy át ezen a Jordánon.

Az Úr, a te Istened maga megy át előtted, ő pusztítja el e nemzeteket
előtted, hogy bírjad őket; Józsué az, a ki átmegy előtted, a mint
megmondotta az Úr.

És akképen cselekeszik azokkal az Úr, a miképen cselekedett Szíhonnal
és Óggal az Emoreusok királyaival, és azoknak földjökkel, a melyeket
elpusztított vala.

Ha azért előtökbe adja őket az Úr, egészen a szerint a parancsolat
szerint cselekedjetek velök, a mint parancsoltam néktek.

Legyetek erősek és bátrak, ne féljetek és ne rettegjetek tőlök, mert az
Úr, a te Istened maga megy veled; nem + marad el tőled, sem el nem hágy
téged.

Szólítá azért Mózes Józsuét, és monda néki az egész Izráel szemei előtt:
Légy erős és bátor, mert te mégy be e néppel a földre, a mely felől
megesküdt az Úr az ő atyáiknak, hogy nékik adja, és te osztod el azt
nékik örökségül.

Az Úr, ő az, a ki előtted megy, ő lesz te veled; el nem marad tőled, sem
el nem hágy téged: ne félj és ne rettegj!

És megírá Mózes e törvényt, és adá azt a papoknak, a Lévi fiainak, a kik
hordozzák az Úr szövetségének ládáját, és Izráel minden vénjének.

És megparancsolá nékik Mózes, mondván: A hetedik esztendő végén, az
elengedés esztendejének idejében, a sátorok innepén;

Mikor eljön az egész Izráel, hogy megjelenjék az Úr előtt, a te Istened
előtt azon a helyen, a melyet kiválaszt: olvasd fel e törvényt az egész
Izráel előtt fülök hallására.

Gyűjtsd egybe a népet, a férfiakat, az asszonyokat, a kicsinyeket
és a te jövevényedet, a ki a te kapuidon belől van, hogy hallják és
tanuljanak, és féljék az Urat, a ti Isteneteket, és tartsák meg és
teljesítsék e törvénynek minden ígéjét.

És az ő fiaik is, a kik nem tudják még, hallják és tanulják meg, hogy az
Urat, a ti Isteneteket kell félni mind addig, a míg éltek azon a földön,
a melyre általkeltek a Jordánon, hogy bírjátok azt.

Monda azután az Úr Mózesnek: Ímé elközelgettek a te napjaid, hogy
meghalj; hívd elő Józsuét, és álljatok fel a gyülekezetnek sátorában,
hogy parancsolatokat adjak néki. Elméne azért Mózes és Józsué, és
felállának a gyülekezet sátorában.

És megjelenék az Úr a sátorban, felhőoszlopban, és megálla a felhőoszlop
a sátor nyílása felett,

És monda az Úr Mózesnek: Ímé te elaluszol a te atyáiddal, és ez a nép
felkél, és idegen istenek után jár és paráználkodik azon a földön, a
melyre bemegy, hogy lakozzék azon; és elhágy engem, és felbontja az én
szövetségemet, a melyet én ő vele kötöttem.

De felgerjed az én haragom ő ellene azon a napon, és elhagyom őt, és
elrejtem + az én orczámat ő előle, hogy megemésztessék. És mikor utóléri
a sok baj és nyomorúság, mondani fogja azon a napon: Avagy nem azért
értek-é engem ezek a bajok, hogy nincsen az én Istenem én közöttem?

Én pedig valóban elrejtem az én orczámat azon a napon az ő minden
gonoszsága miatt, a melyet cselekedett, mivelhogy más istenekhez
fordult.

Most pedig írjátok fel magatoknak ez éneket, és tanítsd meg arra Izráel
fiait; adjad azt szájokba, hogy legyen nékem ez ének bizonyságul Izráel
fiai ellen.

Mert beviszem őt arra a földre, amely felől megesküdtem az ő atyáinak,
a tejjel és mézzel folyó földre; és eszik, jóllakik és meghízik, azután
pedig + más istenekhez fordul, és azoknak szolgál, és meggyaláz engem,
és felbontja az én szövetségemet.

Mikor pedig utóléri őt a sok baj és nyomorúság: akkor szóljon ez az
ének előtte bizonyságképen (mert nem megy feledésbe az ő maradékának
szájából), mert tudom az ő gondolatát, a mely szerint cselekszik már
most is, minekelőtte bevinném őt arra a földre, a mely felől megesküdtem
vala.

Megírá azért Mózes ezt az éneket azon a napon, és megtanítá arra Izráel
fiait.

Azután parancsola az Úr Józsuénak, a Nún fiának, és monda: Légy erős +
és bátor, mert te viszed be Izráel fiait arra a földre, a mely felől
megesküdtem nékik; és én veled leszek.

Mikor pedig teljesen és mind végig beírta Mózes e törvény ígéit könyvbe:

Parancsola Mózes a lévitáknak, a kik hordozzák vala az Úr szövetségének
ládáját, mondván:

Vegyétek e törvénykönyvet, és tegyétek ezt az Úrnak, a ti isteneteknek
szövetségládája oldalához, és legyen ott ellened bizonyságul;

Mert én ismerem a te pártos voltodat, és kemény nyakadat. Ímé most is,
holott még köztetek élek, pártot ütöttetek az Úr ellen; mennyivel inkább
halálom után?

Gyűjtsétek én hozzám a ti törzseiteknek minden vénjét és a ti
előljáróitokat, hadd mondjam el ez ígéket az ő füleik hallására, és hadd
hívjam bizonyságul ellenök a mennyet és földet.

Mert tudom, hogy halálom után mind inkább-inkább megromoltok és eltértek
az útról, a melyet parancsoltam néktek; és utólér majd titeket a
veszedelem a későbbi időben, mivelhogy gonoszt cselekesztek az Úrnak
szemei előtt, bosszantván őt kezeiteknek csinálmányával.

Azután elmondá Mózes Izráel egész gyülekezetének füle hallására ez
éneknek ígéit, mind végig.

32. Fejezet

Figyeljetek egek, hadd szóljak! Hallgassa a föld is számnak beszédeit!

Csepegjen tanításom, mint eső hulljon mint harmat a beszédem; mint
langyos zápor a gyenge fűre, s mint permetezés a pázsitra!

Mert az Úr nevét hirdetem: magasztaljátok Istenünket!

Kőszikla! Cselekedete tökéletes, mert minden ő úta igazság! Hűséges
Isten és nem csalárd; igaz és egyenes ő!

Gonoszak voltak hozzá, nem fiai, a magok gyalázatja; romlott és
elvetemült + nemzedék.

Így fizettek-é az Úrnak: balga és értelmetlen nép?! Nem atyád-é ő, a ki
teremtett? Ő alkotott és erősített meg.

Emlékezzél meg az ős időkről; gondoljátok el annyi nemzedék éveit!
Kérdezd meg atyádat és megjelenti néked, a te véneidet és megmondják
néked!

Mikor a Felséges örökséget osztott a népeknek; mikor szétválasztá az
ember fiait: megszabta a népek határait, Izráel fiainak + száma szerint,

Mert az Úrnak része az ő népe, Jákób néki sorssal jutott öröksége.

Puszta földön találta vala őt, zordon, sivatag vadonban; körülvette őt,
gondja volt reá, őrizte, mint a szeme fényét;

Mint a fészkén felrebbenő sas, fiai felett lebeg, kiterjeszti felettök
szárnyait, felveszi őket, és tollain emeli őket:

Egymaga vezette őt az Úr; idegen Isten nem volt ő vele.

A föld magaslatain járatta őt, mezők terméseivel étette, kősziklából is
mézet szopatott vele, kovaszirtből is olajat;

Tehenek vaját, és juhok tejét bárányok kövérjével, básáni kosokat és
bakkecskéket a buza java kövérjével; és szőlő vérét, bort ittál.

És meghízott Jesurun, és rúgódozott. Meghíztál, megkövéredtél,
elhájasodtál. És elhagyá Istent, teremtőjét, és megveté az ő +
üdvösségének kőszikláját.

Idegen istenekkel ingerelték, útálatosságokkal bosszantották.

Ördögöknek áldoztak, nem Istennek; isteneknek, a kiket nem ismertek;
újaknak, a kik csak most támadtak, a kiket nem rettegtek a ti atyáitok.

A Kősziklát, a ki szült téged, elfeledted; megfelejtkeztél Istenről, a
ki nemzett téged.

Látta ezt az Úr és megútálta bosszúságában az ő fiait és leányait.

És monda: Elrejtem orczámat előlök, hadd látom, mi lesz a végök? Mert
elzüllött nemzetség ez, fiak, akikben nincs hűség!

Azzal ingereltek ők, a mi nem isten; hiábavalóságaikkal bosszantottak
engem; én pedig azzal ingerlem őket, a mi nem népem: bolond nemzettel +
bosszantom őket.

Mert tűz lobban fel haragomban és leég a Seol fenekéig; megemészti a
földet és gyümölcsét, és felgyújtja a hegyek alapjait.

Veszedelmeket halmozok reájok, nyilaimat mind rájok fogyasztom.

Éhségtől aszottan, láztól emésztetten és keserű dögvésztől - a vadak
fogait is rájok bocsátom, a porban csúszók mérgével együtt.

Kivül fegyver pusztít, az ágyasházakban rettegés: ifjat és szűzet,
csecsszopót a vén emberrel együtt.

Mondom: Elfuvom őket, eltörlöm emlékezetöket az emberek közül.

Ha nem tartanék az ellenség bosszantásától, hogy szorongatóik a dolgot
félremagyarázzák, és hogy ezt mondják: A mi kezünk a hatalmas, és nem az
Úr cselekedte mind ezt! -

Mert tanács-vesztett nép ez, és nincs bennök értelem.

Vajha eszesek volnának, megértenék ezt, meggondolnák, hogy mi lesz a
végök!

Miképen kergethetne egy ezeret, és kettő hogyan űzhetne tízezeret, ha az
ő + Kősziklájok el nem adja őket, és ha az Úr kézbe nem adja őket?!

Mert a mi Kősziklánk nem olyan, mint az ő kősziklájok; ellenségeink is
megítélhetik!

Mert az ő szőlőjök Sodoma szőlője és Gomora mezősége; bogyóik mérges
bogyók, keserűek a gerézdjeik.

Sárkányok mérge az ő boruk, áspiskígyóknak kegyetlen epéje.

Nincsen-é ez elrejtve nálam, lepecsételve az én kincseim között?

Enyém a bosszúállás és megfizetés, a mikor lábuk megtántorodik: mert
közel van az ő veszedelmök napja, és siet, a mi rájok vár!

Mert megítéli az Úr az ő népét, és megkönyörül az ő szolgáin, ha látja,
hogy elfogyott az erő, s védett és védtelen oda van.

És ezt mondja: Hol az ő istenök? a Kőszikla, a melyben bizakodtak?

A kik megették az ő véres áldozataik kövérjét, megitták az ő
italáldozatuk borát: keljenek fel és segítsenek meg titeket, és
oltalmazzanak meg titeket!

Most lássátok meg, hogy én vagyok, és nincs Isten kivülem! Én ölök +
és elevenítek, én sebesítek és én gyógyítok, és nincs, a ki kezemből
megszabadítson.

Mert felemelem kezemet az égre, és ezt mondom: Örökké élek én!

Ha megélesítem fényes kardomat és ítélethez fog kezem: bosszút állok
ellenségeimen és megfizetek gyűlölőimnek.

Megrészegítem nyilaimat vérrel, és kardom jól lakik hússal: a
legyilkoltak és foglyok vérével, az ellenség vezéreinek fejéből!

Ujjongjatok ti nemzetek, ő népe! Mert ő megtorolja az ő szolgáinak
vérét, + bosszút áll az ő ellenségein, földjének és népének megbocsát!

Elméne azért Mózes és elmondá ez éneknek minden ígéjét a nép füle
hallására, ő és Józsué a Nún fia.

És mikor végig elmondá Mózes mind ez ígéket az egész Izráelnek,

Monda nékik: Vegyétek szívetekre mind ezeket az ígéket, amelyekkel
én bizonyságot teszek ellenetek e mai napon: és parancsoljátok meg
fiaitoknak, hogy tartsák meg és teljesítsék e törvénynek minden ígéjét;

Mert nem hiábavaló íge ez néktek; hanem ez a + ti életetek, és ez
íge által hosszabbítjátok meg napjaitokat azon a földön, a melyre
általmentek a Jordánon, hogy bírjátok azt.

És ugyanezen a napon szóla az Úr Mózesnek, mondván:

Menj fel ebbe az Abarim hegységbe, a Nébó hegyére, a mely Moáb földén
van és pedig Jérikhóval átellenben; és nézd meg a Kanaán földét, a
melyet én Izráel fiainak adok örökségül.

És halj meg a hegyen, a melyre felmégy, és takaríttassál a te népedhez,
a miképen meghalt Áron, a te testvéred a Hór hegyén, és takaríttatott az
ő népeihez;

Mivelhogy vétkeztetek ellenem Izráel fiai között a versengésnek vizénél,
a Czin pusztájában Kádesnél: mert nem szenteltetek meg engem Izráel fiai
között.

Mert szemközt látod a földet; de arra a földre, a melyet én adok Izráel
fiainak, oda nem mégy be.

33. Fejezet

Ez pedig az áldás, a melylyel megáldá Mózes, az Istennek embere, Izráel
fiait az ő halála előtt.

Monda ugyanis: Az Úr a Sinai hegyről jött, és Szeirből támadt fel nékik;
Párán hegyéről ragyogott elő, tízezer szent közül jelent meg, jobbja
felől tüzes törvény vala számukra.

Bizony szereti ő a népeket! Mind kezednél vannak az ő szentjei, oda
szegődnek, a te lábaidhoz, és hallgatják a te beszédeidet.

Törvényt parancsolt nékünk Mózes, örökségül + Jákób községének.

És király lőn Jesurunban, mikor összegyűltek a népnek fejei, és együtt
voltak Izráel törzsei.

Éljen Rúben és meg ne haljon; és száma legyen embereinek.

Ez pedig a Júda áldása; és monda: Hallgasd meg Uram a Júda szavát,
és vidd be őt az ő népéhez. Az ő keze elégséges legyen néki, de légy
segítsége az ő szorongatói ellen.

Léviről pedig monda: A te Thummimod és Urimod a te kegyes férfiadé, akit
megkísértél Masszában, a kivel perbe szálltál Mériba vizeinél.

A ki azt mondta az ő atyjáról és anyjáról: Nem láttam őt; és az ő
atyjafiait nem ismerte, fiaival sem gondolt; mert megtartották a te
beszédedet, és ragaszkodtak szövetségedhez.

Tanítják a te végzéseidre Jákóbot, és a te törvényedre Izráelt; füstölőt
tesznek a te orczád elé, és égőáldozatot a te oltárodra.

Áldd meg Uram az ő erejét, és az ő kezének munkája legyen kedves
előtted! Törd meg derekukat a reá támadóknak és az ő gyűlölőinek, hogy
fel ne kelhessenek!

Benjáminról monda: Az Úrnak kedveltje! Bátorságban lakozik mellette,
fedezi őt minden időben, és az ő vállai között lakik.

Józsefről pedig monda: Áldott az Úrtól az ő földje az égnek kincseivel,
a harmattal és az alant elterülő mélységes vizekkel;

A nap érlelte drága terméssel; és a hold sarjasztotta drágaságokkal;

És az ős hegyek javaival, és az örök halmok drágaságaival;

A földnek drágaságaival és bőségével. A csipkebokorban lakozónak jó
kedve szálljon Józsefnek fejére, az ő atyjafiai közül kiválasztottnak
koponyájára!

Tehenének első fajzása dicsőségére van; szarvai bivalyszarvak; népeket
öklel azokkal mindenfelé a földnek széléig. És ezek Efraim tízezrei és
Manassé ezrei.

És Zebulonról monda: Örvendj Zebulon a te kimentedben, és te Izsakhár a
te sátraidban.

Népeket hívogatnak a hegyre, igaz áldozattal áldoznak ott; mert a
tengerek bőségét szopják, és a fövénynek rejtett kincsét.

És Gádról monda: Áldott az, a ki kiterjeszti Gádot! Mint nőstény
oroszlán, úgy lakik, és szétszaggat kart és koponyát.

Az elejét nézte ki magának, mert ott volt elrejtve a törvényadó
osztályrésze. De elméne a népnek fejedelmeivel, az Úrnak igazságát
cselekedte, és az ő végzését Izráellel együtt.

És Dánról monda: Dán oroszlánnak kölyke, a mely Básánból szökik ki.

És Nafthaliról monda; Ó Nafthali, a ki az Úrnak jó kedvével bővölködöl
és áldásával vagy teljes! Vedd birtokba a tengert és a délt.

És Áserről monda: Áldott a többi fiak felett Áser! Legyen az ő atyjafiai
előtt kedves, és áztassa lábát olajban.

Vas és réz legyenek a te záraid; és élteden át tartson erőd.

Nincs olyan, mint Jesurun Istene! Az egeken száguld segítségedre, és
fenségében a felhőkön.

Hajlék az örökkévaló Isten, alant vannak örökkévaló karjai; elűzi előled
az ellenséget, és ezt mondja: Pusztítsd!

És bátorságban lakozik Izráel, egymaga + lesz Jákób forrása a gabona és
a bor földén, és az ő egei harmatot csepegnek.

Boldog vagy Izráel! Kicsoda olyan mint te? Nép, a kit az Úr véd, a te
segítségednek pajzsa, és a ki a te dicsőségednek fegyvere! Hízelegnek
majd néked a te ellenségeid, és te azoknak magaslatait taposod.

34. Fejezet

És felméne Mózes a Moáb mezőségéről a Nébó hegyére, a Piszga tetejére, a
mely átellenben van Jérikhóval; és megmutatá néki az Úr az egész földet,
a Gileádot Dánig;

És az egész Nafthalit, Efraim és Manassé földét, az egész Júda földét a
túlsó tengerig;

És a déli tartományt, és Jérikhónak, a pálmafák városa völgyének
környékét, Czoárig.

És monda néki az Úr: Ez a föld az, a mely felől megesküdtem Ábrahámnak,
Izsáknak, Jákóbnak, mondván: a te magodnak adom azt. Megengedtem néked,
hogy szemeiddel lásd, de + oda nem mégy át.

És meghala ott Mózes, az Úrnak szolgája a Moáb földén, az Úr szava
szerint.

És eltemeték őt a völgyben, a Moáb földén, Béth-Peórral átellenben; és
senki sen tudja az ő temetésének helyét e mai napig.

Mózes pedig száz és húsz esztendős volt, mikor meghalt; nem
homályosodott vala meg az ő szeme, sem el nem fogyatkozott vala az ő
ereje.

És siraták Izráel fiai Mózest a Moáb mezőségén harmincz napig; és
eltelének a Mózes siratásának, azaz gyászolásának napjai.

Józsué, a Nún fia pedig beteljesedék bölcseségnek lelkével; mert
Mózes tette vala ő reá kezeit; és hallgatának reá Izráel fiai, és úgy
cselekedének, a mint parancsolta vala az Úr Mózesnek.

És nem támadott többé Izráelben olyan próféta, mint Mózes, a kit ismert
volna az Úr színről-színre:

Mindazokban a jelekben és csudákban, a melyekért küldötte vala őt az Úr,
hogy véghez vigye azokat Égyiptom földén, a Faraón, minden ő szolgáján,
és az ő egész földén;

És mindama hatalmas erőben, és mindama nagy rettenetességben, a melyeket
véghez vitt Mózes az egész Izráel szemei előtt.

JÓZSUÉ KÖNYVE

1. Fejezet

És lőn Mózesnek, az Úr szolgájának halála után, szóla az Úr Józsuénak, +
a Nún fiának, Mózes szolgájának, mondván:

Mózes, az én szolgám meghalt; most azért kelj fel, menj át ezen a
Jordánon, te és mind ez a nép arra a földre, a melyet én adok nékik, az
Izráel fiainak.

Minden helyet, a melyet talpatok érint, néktek adtam, a miképen
szólottam Mózesnek.

A pusztától és a Libánontól fogva a nagy folyóvízig, az Eufrates
folyóvízig, a Khitteusoknak egész földe és a nagy tengerig napnyugat
felé lesz a ti határotok.

Meg nem áll senki előtted életednek minden idejében: a miképen Mózessel
vele voltam, teveled is veled leszek; el nem hagylak téged, sem el nem
maradok + tőled.

Légy bátor és erős, mert te teszed majd e népet annak a földnek
örökösévé, + a mely felől megesküdtem az ő atyáiknak, hogy nékik adom
azt.

Csak légy bátor és igen erős, hogy vigyázz és mindent ama törvény
szerint cselekedjél, a melyet Mózes, az én szolgám szabott elődbe; attól
se jobbra, se balra ne hajolj, hogy jó szerencsés lehess mindenben, a
miben jársz!

El ne távozzék e törvénynek könyve a te szádtól, hanem gondolkodjál
arról éjjel és nappal, hogy vigyázz és mindent úgy cselekedjél, a mint
írva van abban, mert akkor leszel jó szerencsés a te utaidon és akkor
boldogulsz.

Avagy nem parancsoltam-é meg néked: légy bátor és erős? Ne félj, és ne
rettegj, + mert veled lesz az Úr, a te Istened mindenben, a miben jársz.

Parancsola azért Józsué a nép előljáróinak, mondván:

Menjetek által a táboron, és parancsoljátok meg a népnek, mondván:
Készítsetek magatoknak útravalót, mert harmadnap mulva átmentek ti ezen
a Jordánon, hogy bemenjetek és bírjátok azt a földet, a melyet az Úr, a
ti Istenetek ád néktek birtokul.

A Rúben és Gád nemzetségének pedig, és a Manassé nemzetség felének szóla
Józsué, mondván:

Emlékezzetek meg a dologról, a mit megparancsolt néktek Mózes, az Úrnak
szolgája, mondván: Az Úr, a ti Istenetek megnyugtatott titeket, és
néktek adta ezt a földet.

Feleségeitek, gyermekeitek és barmaitok maradjanak e földön, a melyet
adott néktek Mózes a Jordánon túl; ti pedig fegyveres kézzel menjetek
át atyátokfiai előtt, mindnyájan, a kik közületek erős vitézek, és
segéljétek meg őket;

A míg megnyugosztja az Úr a ti atyátokfiait is, mint titeket, és bírják
ők is a földet, a melyet az Úr, a ti Istenetek ád nékik: akkor aztán
térjetek vissza a ti örökségtek földére és bírjátok azt, a melyet Mózes,
az Úr szolgája adott néktek a Jordánon túl, napkelet felől.

Azok pedig felelének Józsuénak, mondván: Mindent megcselekszünk, a mit
parancsoltál nékünk, és a hová küldesz minket, oda megyünk.

A mint Mózesre hallgattunk, épen úgy hallgatunk majd te reád, csak
legyen veled az Úr, a te Istened, a miképen vele volt Mózessel.

Mindenki, a ki ellene szegül a te szódnak, és nem hallgat a te
beszédedre mindabban, a mit parancsolsz néki, megölettessék. Csak bátor
légy és erős!

2. Fejezet

És Józsué, a Nún fia, elkülde Sittimből titkon két férfiút kémekül,
mondván: Menjetek el, tekintsétek meg azt a földet és Jérikhót. Azok
pedig elmenének, és bemenének egy parázna asszonynak házába, akinek
Ráháb vala neve, és ott hálának.

Mikor pedig megjelentették ezt Jérikhó királyának, mondván: Íme, férfiak
jöttek ide ez éjszaka az Izráel fiai közül e földnek kémlelésére;

Akkor külde Jérikhó királya Ráhábhoz, mondván: Hozd ki a férfiakat,
a kik bementek hozzád, a kik házadba mentek, mert azért jöttek, hogy
kikémleljék az egész földet.

Az asszony pedig fogá a két férfiút, és elrejté vala őket, és monda: Úgy
van! Bejöttek hozzám a férfiak, de azt sem tudom, honnan valók voltak.

És kimentek e férfiak kapuzáráskor a setétben; nem tudom, hová mentek a
férfiak; siessetek gyorsan utánok, mert utólérhetitek őket.

Pedig ő felhágatta őket a házhéjára, és elbujtatta őket a száras len
közé, a mely néki a házhéjára volt kirakva.

És utánok sietének a férfiak a Jordánhoz vivő úton a rév felé a kaput
pedig bezárták, azután, hogy kimenének azok, akik őket üldözik vala.

Ők pedig még le sem feküvének, a mikor felméne ő hozzájok az asszony a
házhéjára,

És monda a férfiaknak: Tudom, hogy az Úr néktek adta ezt a földet, és
hogy megszállt minket a félelem miattatok, és hogy e földnek minden
lakosa megolvad előttetek.

Mert hallottuk, hogy megszárította az Úr a Veres tenger vizét előttetek,
a mikor kijöttetek Égyiptomból, és hogy mit cselekedtetek az Emoreusok
két királyával + a kik túl voltak a Jordánon, Szíhonnal és Óggal, a
kiket megöltetek.

És a mint hallottuk, megolvadott a mi szívünk, és nem támadt többé
bátorság senkiben sem miattatok. Bizony az Úr, a ti Istenetek + az Isten
fenn az égben és alant a földön!

Most azért esküdjetek meg kérlek, nékem az Úrra, hogy a mint én
irgalmasságot cselekedtem veletek, ti is irgalmasságot cselekesztek majd
az én atyámnak házával, és igaz jelt adtok nékem,

Hogy életben hagyjátok az én atyámat és anyámat, férfi és
nőtestvéreimet, és mindent, a mi az övék, és megmentitek a mi lelkünket
a haláltól.

És mondának néki a férfiak: A mi lelkünket érje helyettetek a halál, ha
nem nem jelentitek ezt a mi dolgunkat. És ha nékünk adja az Úr ezt a
földet, irgalmasságot és igazságot cselekszünk veled.

Alábocsátá azért őket kötélen az ablakon (mert az ő háza a kőkerítés
falán vala, és ő a kőkerítésen lakik vala).

És monda nékik: A hegyre menjetek, hogy rátok ne találjanak az üldözők,
és ott rejtőzködjetek három napig, a míg visszatérnek az üldözők; azután
pedig menjetek a magatok útján.

A férfiak pedig mondának néki: Ártatlanok leszünk ezen te esketésedtől,
a melylyel te megeskettél minket!

Ha bejövünk mi erre a földre, kösd e veres fonalú zsinórt ahhoz az
ablakhoz, a melyen alábocsátottál minket; atyádat, anyádat és atyádfiait
pedig, és atyádnak egész háznépét gyűjtsd be magadhoz a házba.

És akkor, ha akárki kijön a te házadnak ajtain, annak vére az ő fején
lesz, mi pedig ártatlanok leszünk; mindannak vére pedig, a ki teveled
lesz a házban, a mi fejünkön legyen, ha valakinek keze lenne azon.

Ha pedig megjelented ezt a mi dolgunkat, akkor mi fel leszünk oldva az
eskü alól, a melylyel te megeskettél minket.

Monda pedig amaz: A mint szólottatok, úgy legyen! Ekkor elbocsátá őket,
és elmenének; a veres zsinórt pedig reáköté az ablakra.

És elmenének és eljutának a hegyre, és ott maradának három nap, mígnem
visszatérének az + üldözők. Keresék ugyanis őket az üldözők minden úton,
de nem találták vala.

Akkor a két férfiú visszatére, és leszállának a hegyről, és átmenének
a Jordánon, és eljutának Józsuéhoz, a Nún fiához, és elbeszélének néki
mindent, a mi történt vala velök.

És mondának Józsuénak: Bizony kezünkbe adta az Úr azt az egész földet;
meg is olvadt már a földnek minden lakosa miattunk.

3. Fejezet

Felkele azért Józsué jó reggel, és elindulának Sittimből, és eljutának
a Jordánhoz, ő és Izráel fiai mindnyájan, és meghálának ott, mielőtt
általmentek volna.

Lőn pedig három nap mulva, hogy általmenének a vezérek a táboron;

És parancsolának a népnek, mondván: Mihelyt meglátjátok az Úrnak, a ti
Isteneteknek frigyládáját és a Lévi nemzetségéből való papokat, a kik
hordozzák azt, ti is induljatok meg a ti helyetekről és menjetek utána.

Csakhogy legyen köztetek és a között mintegy kétezer singnyi távolság;
közel ne menjetek ahhoz, hogy megismerhessétek az útat, a melyen
mennetek kell, mert nem jártatok ezen az úton soha ez előtt.

Józsué pedig monda a népnek: Tisztítsátok meg magatokat, mert holnap az
Úr csudákat cselekszik köztetek.

A papoknak is szóla Józsué, mondván: Vegyétek fel a frigyládát, és
menjetek át a nép előtt. Felvevék azért a frigyládát, és mennek vala a
nép előtt.

Az Úr pedig monda Józsuénak: E napon kezdelek téged felmagasztalni az
egész Izráel szemei előtt, hogy megtudják, hogy a miképen vele voltam
Mózessel, + te veled is veled leszek.

Te azért parancsolj a papoknak, a kik a frigyládát hordozzák, mondván:
Mikor bementek a Jordán vizének szélébe, álljatok meg a Jordánban.

Ekkor monda Józsué Izráel fiainak: Járuljatok ide, és halljátok meg az
Úrnak, a ti Isteneteknek szavait!

És monda Józsué: Ebből tudjátok meg, hogy az élő Isten van köztetek, és
hogy kétség nélkül elűzi előletek a Kananeust, a Khitteust, a Khivveust,
a Perizeust, a Girgazeust, az Emoreust és a + Jebuzeust:

Íme az egész föld Urának frigyládája előttetek megy át a Jordánon!

Most azért válaszszatok magatoknak tizenkét férfiút Izráel
nemzetségeiből, egy-egy férfiút egy-egy nemzetségből.

És mihelyt megnyugosznak majd a Jordán vizében a papok talpai, a kik az
Úrnak, az egész föld Urának ládáját hordozzák: Jordán vize ketté szakad,
+ és a felülről aláfolyó víz megáll egy rakásban.

És lőn, hogy a mint megindula a nép az ő sátraiból, hogy általmenjen a
Jordánon, és a papok, a frigyládának hordozói, a nép előtt:

És a mint a láda hordozói a Jordánhoz jutának, és a ládahordozó papok
bemárták lábaikat a víznek szélébe ( a Jordán pedig az egész aratási idő
alatt telve vala minden ő partja felett):

Megálla a víz, a mely felülről foly vala alá, és álla egy rakásban, nagy
messzire Ádám városánál, a mely Czarthan mellett vala; a puszta tengere,
a Sóstenger felé aláfolyó víz pedig egészen elfuta, és általméne a nép
Jérikhó előtt.

A papok pedig, az Úr frigyládájának hordozói, ott állának a szárazon a
Jordán közepében bátorsággal, és az egész Izráel szárazon megy vala át,
mindaddig, míg az egész nép teljesen általméne a Jordánon.

4. Fejezet

Mikor pedig az egész nép teljesen általment vala a Jordánon, szóla az Úr
Józsuénak, mondván:

Vegyetek magatokhoz a népből tizenkét férfiút, egy-egy férfiút egy-egy
nemzetségből.

És parancsoljátok nékik, mondván: Vegyetek fel innét a Jordán közepéből,
arról a helyről, a hol bátorsággal állanak a papok lábai, tizenkét
követ, és vigyétek át azokat magatokkal, és tegyétek le a szálláson, a
hol megháltok ez éjszaka.

Előhivá azért Józsué a tizenkét férfiút, akiket az Izráel fiai közül
rendelt vala, egy-egy férfiút egy-egy nemzetségből;

És monda nékik Józsué: Menjetek át az Úrnak, a ti Isteneteknek
frigyládája előtt a Jordán közepébe, s vegyen fel mindegyikőtök egy-egy
követ az ő vállára, az Izráel fiai nemzetségeinek száma szerint,

Hogy legyen ez jelül köztetek. Ha kérdezik majd ezután a ti fiaitok,
mondván: Mire valók néktek ezek a kövek?

Mondjátok meg nékik, hogy kétfelé vált a Jordánnak vize az Úr
frigyládája előtt, mikor általment a Jordánon; ketté vált a Jordánnak
vize, és ezek a kövek emlékeztetőül lesznek az Izráel fiainak
mindörökre.

És úgy cselekedének Izráel fiai, a mint megparancsolta vala Józsué,
és felvevének a Jordán közepéből tizenkét követ, a mint megmondotta
vala az Úr Józsuénak, az Izráel fiai nemzetségeinek száma szerint, és
általhozták magokkal az éjjeli szállásra és ott letevék azokat.

Tizenkét követ állíta fel Józsué a Jordán közepén is, azon a helyen, a
hol állottak vala a frigyládát vivő papok lábai; ott is vannak mind e
mai napig.

A papok pedig, a ládának hordozói, állanak vala a Jordán közepén, a
míg végbe mene mind az a dolog, a mit parancsolt vala az Úr Józsuénak,
hogy mondja meg a népnek, egészen úgy, a mint Mózes parancsolta vala
Józsuénak. A nép pedig sietett és általméne.

És a mint véget ére az egész nép általmenetele, általméne az Úr ládája
is és a papok is, a nép előtt.

Általmentek vala a Rúben fiai, a Gád fiai és Manassé félnemzetsége is
felfegyverkezve az Izráel fiai előtt, a miképen szólt vala + nékik
Mózes.

Mintegy negyven ezernyi fegyveres vitéz ment vala át az Úr előtt a
harczra, Jérikhónak sík mezejére.

Azon a napon felmagasztalá az Úr Józsuét az egész Izráel szemei előtt,
és félék őt, a mint félték vala Mózest, életének minden napjaiban.

Mert szólt vala az Úr Józsuénak, mondván:

Parancsold meg a papoknak, a kik a bizonyság ládáját hordozzák, hogy
jőjjenek fel a Jordánból.

És parancsola Józsué a papoknak, mondván: Jőjjetek fel a Jordánból!

És lőn, hogy a mint a papok, az Úr frigyládájának hordozói, feljöttek
vala a Jordán közepéből, és érintik vala a papok talpai a szárazt:
visszatére a Jordán vize az ő helyére, és folyt vala, mint az előtt,
minden partja felett.

A nép pedig az első hónak tizedik napján jöve fel a Jordánból, és tábort
üte Gilgálban, Jérikhónak keleti határán.

Azt a tizenkét követ is, a melyeket a Jordánból hoztak vala, Gilgálban
állatá fel Józsué.

És szóla Izráel fiainak, mondván: Ha fiaitok kérdezik majd apáiktól,
mondván: Mire valók ezek a kövek?

Tudassátok majd a ti fiaitokkal, mondván: Szárazon jött át Izráel ezen a
Jordánon.

Mert kiszárította az Úr, a ti Istenetek a Jordán vizét ti előttetek, míg
általjövétek rajta, a miképen cselekedett vala az Úr, a ti Istenetek a
Veres tengerrel, a melyet megszárított előttünk; míg általjövénk rajta.

Hogy megismerje a földnek minden népe az Úrnak kezét, hogy bizony erős
az; hogy féljétek az Urat, a ti Isteneteket minden időben.

5. Fejezet

Lőn pedig, a mint meghallák az Emoreusok minden királyai, a kik a
Jordánon túl laknak napnyugot felé, és a Kananeusok minden királyai, a
kik a tenger mellett laknak vala, hogy kiszáraztotta az Úr a Jordánnak
vizét az Izráel fiai előtt, a míg általjöttünk vala; megolvada az ő
szívök, + és nem vala többé bátorság bennök Izráel fiai miatt.

Ez időben monda az Úr Józsuénak: Csinálj magadnak kőkéseket és másodszor
+ is metéld körül az Izráel fiait.

És csinála Józsué magának kőkéseket, és körülmetélé Izráel fiait a
körülmetéletlenség halmán.

Az ok pedig, a miért körülmetélé őket Józsué, ez: Mindaz a nép, a mely
kijött vala Égyiptomból; a férfiak, a hadakozó emberek mindnyájan
meghaltak vala a pusztában, útközben, a míg jöttek vala Égyiptomból.

Mert körül volt ugyan metélve mindaz a nép, a mely kijött vala; de azt
a népet, a mely a pusztában született, útközben, a míg jöttek vala
Égyiptomból, nem metélték vala körül;

Mert negyven esztendeig jártak Izráel fiai a pusztában, mialatt
elemészteték + a hadakozó férfiaknak egész népsége, a kik Égyiptomból
jöttek vala ki, mivelhogy nem hallgattak vala az Úr szavára; a kiknek
megesküdt az Úr, hogy nem láttatja meg velök a földet, a mely felől
megesküdt vala az Úr az ő atyáiknak, hogy nékünk adja azt a tejjel és
mézzel folyó földet.

Fiaikat állította vala azért helyökbe, ezeket metélé körül Józsué, mert
körülmetéletlenek valának, mivelhogy nem metélék vala körül őket az
útban.

Miután pedig mind az egész nép körülmetéltetett vala, veszteg lőnek az ő
helyökön a táborban, míglen meggyógyulának.

És monda az Úr Józsuénak: Ma fordítottam el rólatok Égyiptom gyalázatát;
ezért hívják e hely nevét Gilgálnak mind a mai napig.

És Gilgálban táborozának Izráel fiai, és megkészíték a páskhát a
hónapnak tizennegyedik napján, estve, Jérikhónak mezején.

És evének a föld terméséből a páskhának másodnapján kovásztalan kenyeret
és pörkölt gabonát, ugyanezen a napon.

És másnaptól kezdve, hogy ettek vala a föld terméséből, megszűnék a
manna, és nem volt többé mannájok az Izráel fiainak; hanem Kanaán
földének gyümölcséből evének abban az esztendőben.

Lőn pedig, a mikor Józsué Jérikhónál vala, felemelé az ő szemeit,
és látá, hogy íme egy férfiú áll előtte meztelen karddal a kezében.
És hozzá méne Józsué, és monda néki: Közülünk való vagy-é te, vagy
ellenségeink közül?

Az pedig monda: Nem, mert én az Úr seregének fejedelme vagyok, most
jöttem. És leborula Józsué a földre arczczal, és meghajtá magát, és
monda néki: Mit szól az én Uram az ő szolgájának?

És monda az Úr seregének fejedelme Józsuénak: Oldd le a te saruidat
lábaidról, mert szent a hely, a melyen állasz. És úgy cselekedék Józsué.

6. Fejezet

Jérikhó pedig be- és elzárkózott vala az Izráel fiai miatt, se ki nem
jöhetett, se be nem mehetett senki.

És monda az Úr Józsuénak: Lásd! kezedbe adtam Jérikhót és királyát a
sereg vitézeivel együtt.

Azért járjátok körül a várost mind ti hadakozó emberek, megkerülvén
egyszer a várost. Így cselekedjél hat napon át.

És hét pap hordozzon hét kos-szarvból való kürtöt a láda előtt; a
hetedik napon azonban hétszer kerüljétek meg a várost, a papok pedig
kürtöljenek a kürtökkel.

És ha majd belefúnak a kos-szarvba, mihelyt meghalljátok a kürtnek
szavát, kiáltson fel az egész nép nagy kiáltással, és leszakad a város
kőfala magától, és felmegy arra a nép, kiki az előtte való helyen.

Előhívá azért Józsué, a Nún fia, a papokat és monda nékik: Vegyétek fel
a frigyládát, hét pap pedig vigyen hét kos-szarvból való kürtöt az Úr
ládája előtt.

A népnek pedig monda: Menjetek el, és kerüljétek meg a várost, a
fegyveresek pedig menjenek az Úr ládája előtt.

És úgy lőn, a mint mondotta vala Józsué a népnek. A hét pap ugyanis, a
kik a kos-szarból való kürtöt vivék, az Úr előtt megy vala, és kürtölt
vala a kürtökkel, az Úrnak frigyládája pedig utánok megy vala.

A fegyveresek pedig előttök mennek vala a kürtölő papoknak, és a köznép
követi vala a ládát, menvén és kürtölvén kürtökkel.

A népnek pedig parancsolt vala Józsué, mondván: Ne kiáltsatok,
hangotokat se hallassátok, és szó se jőjjön ki szátokból addig a napig,
a míg azt mondom néktek: Kiáltsatok; és akkor kiáltsatok.

Körüljárák azért az Úrnak ládájával a várost, egyszer megkerülvén;
azután visszatérének a táborba, és az éjszakát a táborban tölték.

Józsué pedig felkele jó reggel, és felvevék a papok az Úrnak ládáját.

És a hét pap, a kik a kos-szarvból való hét kürtöt vivék, az Úr ládája
előtt megy vala folyton, és kürtöl vala a kürtökkel, a fegyveresek pedig
előttök mennek vala, és a köznép követi az Úrnak ládáját, menvén és
kürtökkel kürtölvén.

A második napon is egyszer kerülék meg a várost, azután visszatérének a
táborba. Így cselekedének hat napon át.

És lőn a hetedik napon, hogy felkelének, mihelyt a hajnal feljöve, és
megkerülék a várost a szokott módon hétszer; csak ezen a napon kerülék
meg a várost hétszer.

És lőn, hogy a hetedik forduláskor kürtölnek vala a papok a kürtökkel,
Józsué pedig monda a népnek: Kiáltsatok, mert néktek adta az Úr a
várost!

És legyen a város maga, és minden, a mi benne van, teljesen az Úrnak
szentelve; csak a parázna Ráháb maradjon életben, ő és mindazok, a kik
vele vannak a házban, mert elrejtette a követeket, a kiket küldöttünk
volt.

Mindazáltal ti óvjátok meg magatokat a teljesen Istennek szentelt
dolgoktól, hogy miután néki szentelitek, el ne vegyetek a teljesen néki
szentelt dolgokból, hogy Izráel táborát átkozottá ne tegyétek, és bajba
ne keverjétek azt.

Hanem mivel minden ezüst- és arany-, meg réz- és vasedény az Úrnak van
szentelve, az Úrnak kincse közé jusson.

Kiálta azért a nép, mihelyt kürtölének a kürtökkel. Lőn ugyanis, a
mint meghallá a nép a kürtnek szavát, kiálta a nép nagy kiáltással, és
leszakada a kőfal magától, és felméne a nép a városba, kiki az előtte
való helyen, + és bevevék a várost.

És teljesen kipusztítának mindent, a mi csak vala a városban, a férfitól
az asszonyig, a gyermektől az öregig, sőt az ökörig, juhig és a
szamárig, fegyver élivel.

A két férfiúnak pedig, a kik megkémlelték vala a földet, monda Józsué:
Menjetek be a parázna asszonynak házába és hozzátok ki onnét az asszonyt
és mindazt, a mije van, a miképen megesküdtetek néki.

Bemenének azért a kémlő ifjak, és kihozák Ráhábot, és az ő atyját,
anyját és az ő atyjafiait, és mindazt, a mije vala, és minden cselédjét
is kihozák, és helyezék őket Izráel táborán kivül.

A várost pedig megégeték tűzzel és mind azt, a mi benne vala; csakis
az ezüstöt és aranyat és a réz- és vasedényeket rakták az Úr házának
kincsei közé.

A parázna Ráhábot pedig, és az ő atyjának háznépét és mindenét, a mije
vala, élni hagyta vala + Józsué, és ott lakik az Izráel között mind
e mai napig; mert elrejtette vala a követeket, a kiket küldött volt
Józsué, hogy kikémleljék Jérikhót.

És átkot szóla Józsué azon a napon, mondván: Átkozott legyen az Úr előtt
az a férfiú, a ki felkél, hogy megépítse e várost, Jérikhót! Az ő első
szülöttjére rakja le annak alapját s legifjabb fiára állítsa fel annak
kapuit!

És vala az Úr Józsuéval, és lőn híre az egész földön.

7. Fejezet

De az Izráel fiai hűtlenül bántak vala a teljesen Istennek szentelt
dolgokkal, mert elvőn a teljesen Istennek szentelt dolgokból Ákán,
Kárminak + fia (ki a Zabdi fia, ki a Zéra fia a Júda nemzetségéből);
felgerjede azért az Úrnak haragja Izráel fiai ellen.

Külde ugyanis Józsué férfiakat Jérikhóból, Aiba, a mely Bethaven mellett
van, Bétheltől napkelet felé, és szóla nékik, mondván: Menjetek fel és
kémleljétek ki azt a földet. És felmenének a férfiak és kikémlelék Ait.

Majd visszatérének Józsuéhoz, és mondának néki: Ne menjen fel az egész
nép; mintegy kétezer férfi, vagy mintegy háromezer férfi menjen fel, és
megverik Ait. Ne fáraszd oda az egész népet, hiszen kevesen vannak azok!

Felméne azért oda a népből mintegy háromezer férfi; de elfutának Ai
férfiai elől.

És megölének közülök Ai férfiai mintegy harminczhat férfit, és üldözék
őket a kaputól kezdve egész Sébarimig, és levágták őket a lejtőn. Azért
megolvada a népnek szíve, és lőn olyanná, mint a víz.

Józsué pedig megszaggatá az ő ruháit, és földre borula arczczal az Úrnak
ládája előtt mind estvéig, ő és Izráel vénei és port hintének a fejökre.

És monda Józsué: Ah Uram Istenem! Miért is hozád által ezt a népet a
Jordánon, hogyha az Emoreus kezébe adsz minket, hogy elveszítsen? Vajha
úgy akartuk volna, hogy maradtunk volna túl a Jordánon!

Óh Uram! mit mondjak, miután meghátrált Izráel az ő ellenségei előtt!

Ha meghallják a Kananeusok és e földnek minden lakói, és ellenünk
fordulnak, és kiirtják nevünket e földről: mit cselekszel majd a te nagy
nevedért?

És monda az Úr Józsuénak: Kelj fel! Miért is borulsz te arczra?

Vétkezett Izráel, és általhágták szövetségemet is, a melyet rendeltem
nékik, mert elvettek a teljesen nékem szentelt dolgokból is, és loptak
is és hazudtak is, és edényeik közé is dugdostak.

Ezért nem bírtak megállni Izráel fiai az ő ellenségeik előtt, hátat
fordítottak ellenségeiknek, mert átkozottakká lettek. Nem leszek többé
veletek, ha ki nem vesztitek magatok közül azt a nékem szentelt dolgot.

Kelj fel, és tisztítsd meg a népet, és mondjad: Tisztítsátok meg
magatokat holnapra, mert ezt mondá az Úr, Izráelnek Istene: Istennek
szenteld dolog van közötted, Izráel! Nem állhatsz meg a te ellenségeid
előtt, míg el nem távolítjátok közületek az Istennek szentelt dolgot.

Azért jőjjetek elő reggel nemzetségeitek szerint; a nemzetség pedig, a
melyet bűnösnek jelent az Úr, jőjjön elő családonként; a család pedig,
a melyet bűnösnek jelent az Úr, jőjjön elő házanként, a ház pedig, a
melyet bűnösnek jelent az Úr, jőjjön elő férfianként.

És lészen, hogy a ki az Istennek szentelt dologban bűnösnek találtatik,
tűzzel égettessék meg, ő és mindene, a mije van, mivelhogy megszegte az
Úrnak szövetségét, és mivel alávaló dolgot cselekedett Izráelben.

Felkele azért Józsué és jó reggel előállítá Izráelt az ő nemzetségei
szerint, és bűnösnek jelenteték a Júda nemzetsége.

Ekkor előállítá a Júda családjait, és bűnösnek jelenteték a Zéra
családja; azután előállítá a Zéra családját férfianként, és bűnösnek
jelenteték a Zabdi háza.

És előállítá az ő házát férfianként, és bűnösnek találtaték Ákán,
Kárminak fia, a ki Zabdi fia, a ki a Júda nemzetségéből való Zérának
fia.

Monda azért Józsué Ákánnak: Fiam, adj dicsőséget, kérlek, az Úrnak,
Izráel Istenének, és tégy néki vallást, és add tudtomra, kérlek, nékem,
mit cselekedtél, + és el ne titkoljad tőlem!

Ákán pedig felele Józsuénak, és monda: Bizony én vétkeztem az Úr ellen,
Izráel Istene ellen, és ezt s ezt cselekedtem!

Láték ugyanis a zsákmány közt egy jó babiloni köntöst, kétszáz siklus
ezüstöt és egy arany vesszőt, a melynek súlya ötven siklus vala, és
megkivántam ezeket, és elvevém ezeket, és ímé elrejtve vannak a földben,
a sátoromnak közepében, az ezüst pedig alatta van.

Ekkor követeket külde Józsué s ezek a sátorba futának, és ímé, elrejtve
vala az az ő sátorában, és az ezüst is alatta vala.

Kivivék azért azokat a sátor közepéből, és vivék Józsuéhoz és Izráelnek
minden fiához, és lerakák azokat az Úr előtt.

Józsué pedig fogá Ákánt, a Zéra fiát, az ezüstöt, a köntöst és az
aranyvesszőt, az ő fiait és leányait, az ő ökreit, szamarait és juhait,
sátorát és mindent, a mije vala, és vele lévén az egész Izráel is, vivék
azokat Akor völgyébe.

És monda Józsué: Miért rontottál meg minket? Rontson meg téged e napon
az Úr! És elborítá őt egész Izráel kövekkel, és megégeték őket tűzzel,
miután megkövezték vala őket.

És nagy kőhalmot rakának feléje; megvan mind e napig. És megszűnék az Úr
haragjának gerjedezése. Ezért nevezik ezt a helyet Akor völgyének mind e
napig.

8. Fejezet

És monda az Úr Józsuénak: Ne félj és ne rettegj! Vedd magadhoz mind a
fegyverfogható népet, és kelj fel és menj fel Aiba, meglásd: kezedbe
adom Ainak királyát és az ő népét, városát és földét.

Úgy cselekedjél Aival és az ő királyával, a mint cselekedtél Jérikhóval
és az ő királyával; de zsákmányolni valóját és barmait magatoknak
zsákmányolhatjátok! Vess lest a városnak, annak háta megett!

Felkele azért Józsué és az egész fegyverfogható nép, hogy felmenjenek
Aiba, és kiválaszta Józsué harminczezer erős férfiút és elküldé őket
éjjel.

És parancsola nékik, mondván: Vigyázzatok! Ti lest vettek a városnak, a
város háta megett; igen messzire ne menjetek a várostól, és mindnyájan
készen legyetek!

Én pedig és az egész nép, a mely velem van, megközelítjük a várost. És
ha kijönnek ellenünk, mint először, akkor megfutamodunk előttök.

És utánunk jönnek, mígnem elszakasztjuk őket a várostól, mert azt fogják
mondani: Futnak előlünk, mint először. És a míg futunk előttök,

Ti támadjatok elő a leshelyből, és foglaljátok el a várost, mert az Úr,
a ti Istenetek adja azt a ti kezetekbe.

És ha majd beveszitek a várost, gyújtsátok fel a várost tűzzel. Az Úrnak
szava szerint cselekedjetek, vigyázzatok, megparancsoltam néktek!

Elküldé azért őket Józsué és elmenének a leshelyre, és megszállának
Béthel és Ai között, Aitól napnyugat felé Józsué pedig ez éjszakán a nép
között hála.

És felkele Józsué, jó reggel, és megszemlélé a népet, és felméne ő és
Izráelnek vénei a nép előtt Aiba.

És felméne a fegyverfogható nép is mind, a mely vele vala, és
elközelítének és jutának a város elé, és táborba szállának Aitól
északra, a völgy pedig köztök és Ai közt vala.

És vőn mintegy ötezer férfiút, és lesbe állítá őket Béthel és Ai között
a városnak nyugati részén.

Így állíták fel a népet, az egész tábort, a mely Aitól észak felé,
utócsapatja pedig a várostól napnyugot felé vala. Józsué pedig beméne ez
éjszakán a völgynek közepébe.

És lőn, hogy mikor meglátta vala Ainak királya, sietve felkelének, és
kijövének a város férfiai Izráel ellen a harczra; ő és egész népe a
megszabott helyre, a síkság elejére, mert nem tudja vala, hogy lest
vetének néki a város háta mögött.

Józsué pedig és az egész Izráel mintha megverettek volna előttök futnak
vala a puszta felé vivő úton.

És felriasztaték az egész nép, a mely a városban vala, hogy üldözze
őket. És üldözék Józsuét, és elszakadának a várostól.

És nem marada ember Aiban, sem Béthelben, a ki nem jött volna Izráel
után, és ott hagyák a várost kinyitva, és üldözék Izráelt.

Az Úr pedig monda Józsuénak: Emeld fel a kopját, a mely kezedben van, Ai
felé, mert kezedbe adom azt. És felemelé Józsué a kopját, a mely kezében
vala, a város felé.

A lesben levők pedig nagy hamarsággal felkelének helyökről, és a mint
felemelte vala kezét, futásnak eredének, és bemenének a városba, és
bevevék azt, és nagy hamarsággal tűzbe boríták a várost.

Ai férfiai pedig hátratekintének, és láták, hogy ímé a városnak füstje
felszáll vala az ég felé, és hogy nincsen módjukban imide vagy amoda
elfutni, mert a nép, a mely fut vala a pusztának, visszafordul vala az
üldöző felé.

Józsué ugyanis és az egész Izráel látták vala, hogy a lesben levők
bevették a várost, és hogy a városnak füstje felszállott vala:
visszafordulának azért és vágák Ainak férfiait.

Amazok pedig a városból jövének ki ellenök, és így közben valának
Izráelnek: ezek innen, amazok meg amonnan, és vágák őket mindaddig, a
míg egy sem marada közülök + élve, vagy a ki elszaladt volna.

Ainak királyát is elfogták élve, és elvivék őt Józsué elé.

Mikor pedig leöldösé Izráel Ainak minden lakosát a mezőn, a pusztában, a
hol üldözték vala őket, és mikor mindnyájan elhullottak vala az utolsóig
fegyver éle alatt: visszafordula az egész Izráel Ai ellen, és vágá azt
fegyver élével.

Mindazok pedig, a kik e napon elhullottak, férfiak és asszonyok együtt,
tizenkét ezeren valának; Ainak minden embere.

Józsué ugyanis nem voná vissza a kezét, a melyet a kopjával együtt
felemelt vala, míglen megölék Ainak minden lakosát.

A barmot azonban és a mi zsákmányolni valója volt ennek a városnak,
magának zsákmányolá el Izráel az Úr rendelete szerint. A mint utasította
vala Józsuét.

Ait pedig felgyujtatá Józsué és tevé örökkévaló kőhalommá, pusztassággá
mind e napig.

Ainak királyát pedig felakasztá fára és ott vala estvéig; de
naplementekor parancsolt Józsué, és levevék annak holttestét a fáról,
és veték a város kapujának bejáratához, és nagy rakás követ hordanak
fölébe, mind e napig.

Majd oltárt építe Józsué az Úrnak, Izráel Istenének Ebál hegyén.

Miképen megparancsolta vala Mózes, az Úrnak szolgája Izráel fiainak,
a mint meg van írva Mózes törvényének könyvében; oltárt ép kövekből,
melyeket vas nem érintett és vivének arra egészen égőáldozatot az Úrnak,
és áldozának + hálaáldozatokat.

És felírá ott kövekre a Mózes törvényének mását, a melyet az írt vala
Izráel fiai elé.

Az egész Izráel pedig és az ő vénei, vezérei és bírái ott álltak
vala kétfelől a láda mellett, a Lévita-papok előtt, a kik az Úrnak
frigyládáját hordozták vala, úgy a jövevény, mint a benszülött, fele a
Garizim hegye felé, fele pedig Ebál hegye felé, a mint megparancsolta
Mózes az Úr szolgája, hogy megáldaná az Izráel népét először.

Azután pedig felolvasta a törvénynek minden ígéjét, az áldást és az
átkot, mind úgy, a mint meg van írva a törvény könyvében.

Nem volt egy íge sem azok közül, a melyeket Mózes parancsolt vala, a
melyet fel nem olvasott volna Józsué, az Izráelnek egész gyülekezete
előtt, még az asszonyok, gyermekek, jövevények előtt is, a kik járnak
vala közöttök.

9. Fejezet

Lőn pedig, hogy mikor ezt meghallották mind ama királyok, a kik a
Jordánon túl a hegyeken és síkon és a nagy tengernek egész partja-mentén
valának a Libánon ellenében: a Khittheus, az Emoreus, a Kananeus, a
Perizeus, a Khivveus és a Jebuzeus:

Egybegyülekezének, hogy megvívjanak Józsuéval és Izráellel egy
akarattal.

De meghallák Gibeon lakosai is, a mit Józsué Jérikhóval és + Aival
cselekedett vala.

És ők is ravaszul cselekedének. Elmenének ugyanis és követekül adák
ki magokat. Szerzének azért szamaraikra ócska zsákokat, és ócska,
megrepedezett és összekötözött boros tömlőket;

És ócska, megfoltozott sarukat lábaikra, és ócska ruhákat magokra; az
útravaló kenyerök is mind száraz és penészes vala.

Így menének el Józsuéhoz a táborba Gilgálba, és mondának néki és Izráel
férfiainak: Messze földről jöttünk, most azért kössetek frigyet mi
velünk.

Izráel férfiai pedig mondának a Khivveusnak: Hátha közöttem lakol te;
hogyan kössek azért frigyet te veled?

Azok pedig mondának Józsuénak: Szolgáid vagyunk mi! És monda nékik
Józsué: Kik vagytok, és honnan jöttetek?

És mondának néki: Igen messze földről jöttek a te szolgáid, az Úrnak,
a te Istenednek nevéért, mert hallottuk az ő hírét és mindazt, a mit
Égyiptomban cselekedett;

Mindazt is, a mit cselekedett az Emoreusok két királyával, a kik valának
túl a Jordánon, Szíhonnal, Hesbon királyával és Óggal, Básán királyával,
a ki Astarótban vala.

Ezért szólának nékünk a mi véneink és földünk lakosai is mind, mondván:
szerezzetek magatoknak eledelt az útra, és menjetek eléjök, és mondjátok
nékik: Szolgáitok vagyunk mi, most azért kössetek frigyet mi velünk!

Ez a mi kenyerünk meleg volt, a mikor eleségül elhoztuk a mi házainkból
elindulván, hogy hozzátok jőjjünk: most ímé, száraz és penészes lett.

Ezek a boros tömlők is, a melyeket új korukban töltöttünk vala meg, íme,
de megszakadoztak; e mi ruháink és saruink pedig megavultak az útnak
igen hosszú volta miatt!

És vőnek a férfiak azoknak eledeléből, az Úr tanácsát pedig nem kérték
vala.

És békességesen bánt velök Józsué, és frigyet köte velök, hogy életben
hagyja őket, a gyülekezet fejedelmei pedig megesküdének nékik.

De harmadnap múlva azután, hogy frigyet kötöttek vala velök, meghallják,
hogy közel valók azok hozzájok, sőt közöttök lakoznak azok.

Elindulának azért Izráel fiai, és eljutának azoknak városaihoz
harmadnapon. Városaik pedig valának: Gibeon, Kefira, Beéróth és
Kirjáth-Jeárim.

De nem bánták őket Izráel fiai, mivelhogy megesküdtek vala nékik a
gyülekezet főemberei az Úrra, Izráel Istenére, és zúgolódék az egész
gyülekezet a főemberek ellen.

Mondának azért mind a főemberek az egész gyülekezetnek: Mi megesküdtünk
nékik az Úrra, Izráel Istenére, most hát nem bánthatjuk őket.

Ezt cselekedjük velök, hogy életben hagyjuk őket, és így nem lesz harag
ellenünk az esküvésért, a melylyel megesküdtünk nékik.

Mondának azért a főemberek nékik: Ám éljenek! És lőnek favágóivá és
vízhordozóivá az egész gyülekezetnek, a mint szólottak vala nékik a
főemberek.

Hívatá ugyanis őket Józsué, és szóla nékik, mondván: Miért csaltatok meg
minket, ezt mondván: Igen messziről valók vagyunk mi tőletek, holott ti
közöttünk laktok?

Most azért átkozottak legyetek, és ne fogyjon ki közületek a szolga, a
favágó és vízhordó az én Istenemnek házába.

Azok pedig felelének Józsuénak, és mondának: Mivelhogy nyilván tudtokra
esett a te szolgáidnak az, a mit az Úr, a ti Istenetek parancsolt vala
Mózesnek, az ő szolgájának, hogy néktek adja ezt az egész földet, és
hogy kiirtja előletek a földnek minden lakosát: igen féltettük + tőletek
a mi életünket, ezért cselekedtük ezt a dolgot.

És most ímé, a te kezedben vagyunk, a mint cselekedni jónak és igaznak
tetszik előtted, úgy cselekedjél mivelünk!

És úgy cselekedék velök, és kiszabadítá őket Izráel fiainak kezéből, és
nem ölék meg őket.

És tevé őket Józsué azon a napon favágókká és vízhordókká a
gyülekezethez és az Úr oltárához, mind e napig, azon a helyen, a melyet
választánd.

10. Fejezet

Lőn pedig, hogy a mikor meghallá Adonisédek, Jeruzsálemnek királya,
hogy bevette vala Józsué Ait, és elpusztította azt, és hogy a mint
cselekedett vala Jérikhóval + és annak királyával, úgy cselekedett Aival
és annak királyával, és hogy békességre léptek Gibeon lakói Izráellel,
és közöttük vannak:

Igen megijedének, mivelhogy nagy város vala Gibeon, olyan mint egy a
királyi városok közül, sőt nagyobb vala az Ainál, férfiai pedig mind
vitézek valának.

Külde azért Adonisédek, Jeruzsálemnek királya Hohámhoz, Hebronnak
királyához és Pireámhoz Jármutnak királyához és Jáfiához, Lákisnak
királyához és Debirhez, Eglonnak királyához, mondván:

Jőjjetek fel hozzám, és segéljetek meg engem, és verjük meg Gibeont,
mert békességre lépett Józsuéval és Izráel fiaival!

Összegyülének azért, és felméne az Emoreusoknak öt királya:
Jeruzsálemnek királya, Hebronnak királya, Jármutnak királya, Lákisnak
királya, Eglonnak királya, ők magok és minden seregök, és tábort ütének
Gibeonnál, és hadakozának ellene.

Küldének azért Gibeon férfiai Józsuéhoz a táborba, Gilgálba, mondván: Ne
vond meg kezeidet a te szolgáidtól! Jőjj fel hozzánk hamar és ments meg
minket, és segíts rajtunk, mert mind felgyűltek ellenünk az Emoreusok
királyai, a kik a hegyen lakoznak.

Felméne azért Józsué Gilgálból, ő maga és az egész hadakozó nép vele, és
a seregnek minden vitéze.

Monda pedig az Úr Józsuénak: Ne félj tőlök, mert kezedbe + adtam őket;
senki sem áll meg közülök előtted.

És rájok töre Józsué nagy hirtelen, miután egész éjszaka ment vala
Gilgálból.

És megrettenté őket az Úr Izráel előtt, és megveré őket Gibeonnál nagy
vereséggel, és űzé őket a Bethoronba vivő úton, és vágá őket egészen
Azekáig és Makkedáig.

Mikor pedig futnak vala ők Izráel előtt a bethoroni lejtőn, az Úr nagy
köveket hullata rájok az égből egész Azekáig, és meghalának. Többen
valának, a kik a jégeső kövei miatt haltak vala meg, mint azok, a kiket
fegyverrel öltek meg Izráel fiai.

Akkor szóla Józsué az Úrnak azon a napon, a melyen odavetette az Úr az
Emoreust Izráel fiai elé ezt mondotta vala pedig Izráel szemei előtt:
Állj meg nap, Gibeonban, és hold az Ajalon völgyében!

És megálla a nap, és vesztegle a hold is, a míg bosszút álla a nép az ő
ellenségein. Avagy nincsen-é ez megírva a Jásár könyvében? És megálla a
nap az égnek közepén és nem sietett lenyugodni majdnem teljes egy napig.

És nem volt olyan nap, mint ez, sem annakelőtte, sem annakutána,
hogy ember szavának engedett volna az Úr, mert az Úr hadakozik vala
Izráelért.

Ezután visszatére Józsué és vele az egész Izráel a táborba, Gilgálba.

Ez az öt király pedig elfutott vala, és elrejtőzék Makkedában a
barlangban.

És megizenék ezt Józsuénak, mondván: Megtaláltatott az öt király,
elrejtőzve a makkedai barlangban.

És monda Józsué: Hengergessetek nagy köveket a barlang szájához és
rendeljetek mellé férfiakat, hogy őrizzék őket.

Ti pedig meg ne álljatok, nyomuljatok ellenségeitek után és vágjátok
utócsapataikat, és ne engedjétek őket bejutni az ő városaikba, mert
kezetekbe adta őket az Úr, a ti Istenetek.

Minekutána pedig elvégezték Józsué és Izráelnek fiai azoknak igen
nagy vereséggel való verését, egészen azok megsemmisítéséig, és az
élvemaradtak a megerősített városokba vonultak:

Visszatére az egész nép Józsuéhoz a táborba, Makkedába békességgel;
nyelvét se mozdította senki Izráel fiai ellen.

És monda Józsué: Nyissátok fel a barlang száját, és hozzátok ki hozzám
ezt az öt királyt a barlangból!

És akképen cselekedének, és kihozák hozzá a barlangból ezt az öt
királyt: Jeruzsálem királyát, Hebron királyát, Jármut királyát, Lákis
királyát, Eglon királyát.

Mikor pedig kihozták vala ezt az öt királyt Józsuéhoz, előhívatá Józsué
Izráelnek minden férfiát, és monda a hadakozó nép vezéreinek, a kik vele
mentek vala: Jőjjetek elő, tegyétek lábaitokat e királyoknak nyakára.
Eljövének azért és tevék lábaikat azoknak nyakára.

És monda nékik Józsué: Ne féljetek, és meg ne rettenjetek; legyetek
bátrak és erősek, mert ekképen cselekszik az Úr minden ellenségetekkel,
a kik ellen ti hadakoztok.

Azután pedig megveré őket Józsué, és megölé őket, és felakasztatá őket
öt fára, és felakasztva maradtak a fákon mind estvéig.

Lőn pedig a nap lementének idején, parancsola Józsué, és levevék őket a
fákról, + és behányák őket a barlangba, a melyben elbújtak vala, és nagy
köveket rakának a barlang szája elé, mind e napig.

Makkedát is bevevé Józsué ugyanazon a napon, és fegyver élére hányá azt
és annak királyát, és megölé őket és egy lelket sem engedett menekülni
azokból, a melyek benne valának. Úgy cselekedék Makkedának királyával, a
mint cselekedett vala Jérikhónak királyával.

Általméne annakutána Józsué és vele az egész Izráel Makkedából Libnába,
és hadakozék Libnával.

És kezébe adá az Úr azt is Izráelnek, és annak királyát; és fegyver
élére hányá azt, és egy lelket sem engede menekülni azokból a melyek
benne valának. És úgy cselekedék annak királyával, a mint cselekedett
vala Jérikhónak királyával.

Libnából pedig általméne Józsué és vele az egész Izráel Lákisba, és
táborba szálla mellette, és hadakozék ellene.

És kezébe adá az Úr Izráelnek Lákist és bevevé azt másodnapon, és
fegyver élére hányá azt, és minden lelket, a mely benne vala, egészen
úgy, amint cselekedett vala Libnával.

Akkor feljöve Hórám, Gézernek királya, hogy megsegélje Lákist, de
megveré Józsué őt és az ő népét annyira, hogy egy menekülőt sem hagya
meg néki.

Lákisból pedig általméne Józsué és vele az egész Izráel Eglonba, és
táborba szállának ellene, és hadakozának ellene.

És bevevék azt ugyanazon a napon, és fegyver élére hányák azt; és megöle
minden lelket, a mely benne vala, ugyanazon a napon, egészen úgy, amint
cselekedett vala Lákissal.

Felméne azután Józsué Eglonból és ő vele az egész Izráel Hebronba, és
hadakozának az ellen.

És bevevék azt, és fegyver élére hányák azt, és annak királyát és minden
városát, és egy lelket sem engede menekülni azokból, a melyek benne
valának, egészen úgy, amint cselekedett vala Eglonnal, elvesztvén azt és
minden lelket, a mely benne vala.

Fordula azután Józsué, és vele az egész Izráel Debirnek, és hadakozék az
ellen.

És bevevé azt és annak királyát és minden városát, és fegyver élére
hányá őket, és megölének minden lelket, a mely benne vala, nem hagyott
menekülni valót. A miképen cselekedett vala Hebronnal, úgy cselekedék
Debirrel és annak királyával, avagy a miképen Libnával és annak
királyával cselekedett vala.

Megveré azért Józsué az egész földet; a hegységet és a déli vidéket, a
síkságot és a lejtőket és mindazoknak királyait, menekülni valót sem
hagyott; és megöle minden élőt, a mint megparancsolta + vala az Úr, az
Izráelnek Istene.

Megveré pedig őket Józsué Kádes Barneától fogva egész Gázáig, a Gósennek
is minden földét, egész Gibeonig.

És mindezeket a királyokat és azoknak földjét egy útban hódítá meg
Józsué, mivelhogy az Úr, Izráelnek Istene hadakozott vala Izráelért.

Azután visszatére Józsué és vele az egész Izráel a táborba, Gilgálba.

11. Fejezet

Mikor pedig meghallotta ezt Jábin, Hásornak királya, külde Jobábhoz,
Mádonnak királyához, és Simronnak királyához, És Aksáfnak királyához,

És azokhoz a királyokhoz, a kik laknak vala észak felé a hegységben,
és a pusztában Kinneróttól délre, és a síkságon, és Dór magaslatain a
tenger felé

A Kananeushoz napkelet és napnyugat felé, és az Emoreushoz, a
Khittheushoz, a Perizeushoz, a Jebuzeushoz a hegyek közé, és a
Khivveushoz a Hermon alá, Mispának földére.

És kijövének ők és velök az ő egész táboruk, sok nép, olyan sok, mint a
föveny, a mely a tenger partján van, és igen sok ló és szekér.

És összegyülének mindezek a királyok, és megindulának, és táborba
szállának együttesen Méromnak vizeinél, hogy hadakozzanak Izráel ellen.

Ekkor monda az Úr Józsuénak: Ne félj tőlök, mert holnap ilyenkorra
mindnyájokat átdöfötten vetem az Izráel elé lovaikat bénítsd meg,
szekereiket + pedig égesd meg tűzzel.

Elméne azért Józsué és vele az egész hadakozó nép azok ellen a Mérom
vizeihez nagy hirtelen, és reájok rohanának.

És adá őket az Úr Izráelnek kezébe, és verék őket és űzék őket egészen a
nagy Sidonig és Miszrefót-Majimig, és Mispának völgyéig napkelet felé,
és leverék őket annyira, hogy senki sem maradt közülök életben.

És úgy cselekedék velök Józsué, a mint megmondotta vala néki az Úr: az ő
lovaikat megbénítá, szekereiket pedig tűzzel égeté el.

Majd visszafordula Józsué ugyanazon időben és bevevé Hásort, királyát
pedig fegyverrel megölé (Hásor ugyanis mindezeknek az országoknak feje
volt az előtt);

És levágának minden lelket, a mely benne vala, megölvén őket fegyver
élével; nem maradt meg egy élő sem; Hásort pedig tűzzel égeté meg.

És e királyoknak minden városát és minden királyukat is meghódoltatá
Józsué, és megölé őket fegyver élével, kipusztítván őket, a mint
megparancsolta vala Mózes, az Úrnak szolgája.

Csak épen azokat a városokat nem égeté meg Izráel, a melyek halmokon
állottak vala, kivéve Hásort, egyedül ezt égeté meg Józsué.

És e városoknak minden zsákmányolni valóját, és a barmokat is magoknak
zsákmányolák el Izráel fiai; csak az embereket hányák mind fegyver
élére, míglen kipusztíták őket. Nem hagytak meg egy élőt sem.

A mint parancsolt az Úr Mózesnek, az ő szolgájának, úgy parancsolt Mózes
+ Józsuénak, és úgy cselekedék Józsué, semmit el nem hagyott mindabból,
a mit az Úr parancsolt vala Mózesnek.

És elfoglalá Józsué mindazt a földet, a hegységet, az egész déli
vidéket, az egész Gósen földét, úgy a síkságot, mint a pusztát, és
Izráel hegyét és annak síkságát.

A kopasz hegytől fogva, a mely Szeír felé emelkedik, egészen Baál-Gádig,
a Libanon völgyében, a Hermon hegye alatt; királyaikat pedig mind elfogá
és megveré és megölé őket.

Sok napon át viselt hadat Józsué mindezekkel a királyokkal.

Nem volt város, a mely békességre lépett volna Izráel fiaival, kivéve a
Gibeonban lakó Khivveusokat; haddal vették azt meg mind.

Mert az Úrtól volt az, hogy megkeményítvén szíveiket, haddal menjenek
Izráel ellen, hogy eltörölje őket; hogy ne legyen nékik irgalom, hanem
hogy elpusztítsa őket, a mint megparancsolta vala az Úr Mózesnek.

Majd elméne Józsué ez időben, és kiirtá az Anákokat a hegyek közül
Hebronból, Debirből, Anábból és Júdának minden hegyéből, és Izráelnek
minden hegyéből; városaikkal együtt törlé el őket Józsué.

Nem maradtak Anákok Izráel fiainak földén, csak Gázában, Gáthban és
Asdódban hagyattak meg.

Elfoglalá azért Józsué az egész földet egészen úgy, a mint az Úr
mondotta vala Mózesnek, és adá azt Józsué örökségül Izráelnek,
osztályrészeikhez képest, nemzetségeik szerint. A föld pedig megnyugovék
a harcztól.

12. Fejezet

Ezek pedig ama földnek királyai, a kiket levertek Izráelnek fiai, és a
kiknek földjét birtokba vették a Jordánon túl, napkelet felé, az Arnon
pataktól fogva a Hermon hegyéig, és az egész mezőséget kelet felől:

Szíhon, az Emoreusok királya, a ki lakik vala Hesbonban, a ki uralkodik
vala Aróertől fogva, a mely van az Arnon patak partján, és a patak
közepétől és a Gileád felétől + a Jabbok patakig, az Ammon fiainak
határáig.

És a mezőségtől a Kinneróth tengerig napkelet felé, és a puszta
tengeréig, a Sóstengerig napkelet felé, a Béth-Jesimothi útig, és
délfelé a Piszga hegyoldalainak aljáig.

És Ógnak a Básán királyának tartománya, a ki Refaim maradékai közül
való, a ki Astarotban és Edreiben lakozik vala.

És uralkodik vala Hermon hegyén, Szalkhában és az egész Básánban, a
Gesurnak és Maakhátnak határáig, és a fél Gileádon, Szíhonnak, Hesbon
királyának határáig.

Mózes, az Úrnak szolgája és Izráelnek fiai verték le őket, és oda
adta azt a földet Mózes, az Úrnak szolgája örökségül a Rúben és Gád
nemzetségeknek és a Manassé nemzetség felének.

Ezek pedig ama földnek királyai, a kiket levertek vala Józsué és az
Izráelnek fiai a Jordán másik oldalán napnyugat felé, Baál-Gádtól
fogva, a mely van a Libánon völgyében, egészen a + kopasz hegyig, a
mely Szeír felé emelkedik. És oda adá azt Józsué örökségül az Izráel
nemzetségeinek, az ő osztályrészeik szerint:

A hegységben és a síkságon, a mezőségen és a hegyoldalakon, a pusztán és
a déli vidéken, a + Khittheus, Emoreus, Kananeus, Perizeus, Khivveus és
Jebuzeusok földjét.

Jérikhónak királya egy; Ainak, a mely oldalra vala Béthel felé, +
királya egy;

Jeruzsálemnek királya egy, Hebronnak + királya egy;

Jármutnak királya egy, Lákisnak királya egy;

Eglonnak királya egy, Gézernek királya + egy;

Debirnek királya egy, Gédernek királya egy;

Hormáhnak királya egy, Aradnak királya egy;

Libnának királya egy; Adullámnak királya egy;

Makkedának királya egy, Béthelnek királya egy;

Tappuáhnak királya egy, Héfernek királya egy;

Afeknek királya egy, Lassáronnak királya egy;

Mádonnak királya egy, + Hásornak királya egy;

Simron Meronnak királya egy, Aksáfnak királya egy;

Taanáknak királya egy, Megiddónak királya egy;

Kedesnek királya egy, a Kármelen levő Jokneámnak királya egy;

A Dór magaslatán levő Dórnak királya egy, a Gilgál népeinek királya egy;

Tirczának királya egy; összesen harminczegy király.

13. Fejezet

Mikor Józsué megvénhedett és igen megidősödött vala, monda az Úr néki:
Te megvénhedtél, igen megidősödtél, pedig még igen sok föld maradt
elfoglalni való.

Ez az a föld, a mi fennmaradt: A Filiszteusoknak minden tartománya és az
egész Gesur.

A Sikhórtól fogva, a mely Égyiptom felett foly, egészen Ekronnak
határáig északra, mely a Kananeushoz számíttatik; a Filiszteusok öt
fejedelemsége: Gázáé, Asdódé, Askelóné, Gáthé, Ekroné és az Avveusoké.

Délről a Kananeusok egész földe és Meára, a mely a Sídonbelieké,
Afékáig, az Emoreusok határáig.

Továbbá a Gibli földe és az egész Libanon napkelet felé, Baál-Gádtól
fogva, a mely a Hermon hegy alatt van, egészen addig, a hol Hamáthba
mennek.

A hegységnek minden lakosát, a Libanontól Miszrefóth-Majimig, a
Sídoniakat mind, magam űzöm ki őket Izráel fiai elől, csak sorsold ki
Izráelnek örökségül, a mint megparancsoltam néked.

Mostan azért oszd el ezt a földet örökségül kilencz nemzetségnek, és a
Manassé nemzetség felének.

Ő vele együtt a Rúben és Gád nemzetségek elvették örökségöket, a melyet
adott vala nékik Mózes, túl a Jordánon, napkelet felé, a miképen adta
vala nékik Mózes, az Úrnak szolgája.

Aróertől fogva, a mely az Arnon patak partján van, úgy a várost, a mely
a völgynek közepette van, mint Medebának minden sík földét Dibonig.

És minden városát Szíhonnak, az Emoreusok királyának, a ki uralkodik
vala Hesbonban, az Ammon fiainak határáig.

És Gileádot és Gesurnak és Maakátnak határát, az egész Hermon hegyet és
az egész Básánt Szalkáig.

Básánban Ógnak egész országát, a ki uralkodik vala Astarótban és
Edreiben. Ez maradt vala meg a Refaim maradékai közül, de leveré és
kiűzé őket Mózes.

De Izráel fiai nem űzék ki a Gesurit és a Maakhátit, és ott is lakik a
Gesuri és Maakháti az Izráel között mind e mai napig.

Csak Lévi nemzetségének nem adott örökséget; az Úrnak, Izráel Istenének
tüzes áldozatai az ő öröksége, a mint szólott vala néki.

Adott vala pedig Mózes örökséget a Rúben fiai nemzetségének az ő
családjaik szerint.

És lőn az ő határuk Aróertől fogva, a mely az Arnon folyó partján van,
úgy a város, a mely a völgy közepette van, mint az egész sík föld Medeba
mellett;

Hesbon és annak minden városa, a melyek a sík földön vannak; Dibon,
Bámoth-Baal és Béth-Baál-Meon;

És Jahcza, Kedemót és Méfaát;

És Kirjáthaim, Szibma és Czeret-Sáhár a völgy mellett való hegyen:

És Béth-Peór, a Piszga hegyoldalai, és Béth-Jesimóth.

És a sík föld minden városa és Szíhonnak, az Emoreusok királyának egész
országa, a ki uralkodik vala Hesbonban, a kit megvert vala Mózes, őt
és a Midiánnak fejedelmeit: Evit és Rékemet, Czúrt és Húrt és Rébát,
Szíhonnak fejedelmeit, a kik e földön laktak vala.

A jövendőmondó Bálámot is, Beórnak fiát, megölék Izráel fiai fegyverrel,
azokkal együtt, a kiket levágtak vala.

Vala tehát a Rúben fiainak határa a Jordán és melléke. Ez a Rúben
fiainak öröksége az ő családjaik szerint, a városok és azoknak falai.

A Gád nemzetségének, a Gád fiainak is adott vala örökséget Mózes, az ő
családjaik szerint.

És lőn az ő határuk Jaázer és Gileádnak minden városa és az Ammon fiai
földjének fele Aróerig, a mely Rabba felett van.

És Hesbontól fogva Ramath-Miczpéig és Betónimig, meg Mahanáimtól Debir
határáig.

A völgyben pedig Béth-Harám, Béth-Nimra, Szukkóth és Czáfon, Szíhonnak,
Hesbon királyának maradék országa, a Jordán és melléke, a Kinnereth
tenger széléig a Jordánon túl napkelet felé.

Ez a Gád fiainak örökségök, az ő családjaik szerint, a városok és
azoknak falui.

A Manassé nemzetség felének is adott vala Mózes örökséget. És lőn a
Manassé fiainak félágáé, az ő családjaik szerint;

És lőn az ő határuk: Mahanáimtól fogva az egész Básán, Ógnak, Básán
királyának egész országa és Jairnak minden faluja, a melyek Básánban
vannak, hatvan város.

És pedig Gileádnak fele és Astarót és Edrei, Óg országának városai
Básánban, a Manassé fiának, Mákirnak fiaié, Mákir feléé, az ő családjaik
szerint.

Ezek azok, a miket örökségül adott vala Mózes a Moáb mezőségén, a
Jordánon túl Jérikhótól napkelet felé.

A Lévi nemzetségének pedig nem adott vala Mózes örökséget. Az Úr,
Izráelnek Istene az ő örökségök, a mint szólott vala nékik.

14. Fejezet

Ezek pedig azok, a miket örökségül vőnek el Izráel fiai a Kanaán földén,
a miket örökségül adtak nékik Eleázár, a pap, Józsué, a Nún fia és az
atyai fejedelmek, a kik valának Izráel fiainak nemzetségei felett;

Sorsvetés által való örökségökül, (a mint megparancsolta vala az Úr
Mózes által) a kilencz nemzetségnek és a félnemzetségnek:

Mert két nemzetségnek és fél nemzetségnek a Jordánon túl adott vala
Mózes örökséget, a Lévitáknak pedig nem adott vala örökséget ő közöttök.

Mert a József fiai két nemzetség voltak: Manassé és Efraim; a Lévitáknak
pedig nem adtak osztályrészt a földből, hanem csak városokat lakásul és
az azokhoz való legelőket barmaik és marháik számára.

A mint megparancsolta vala az Úr Mózesnek, úgy cselekedének az Izráel
fiai, és úgy oszták fel a földet.

Hozzámenének pedig Józsuéhoz Júdának fiai Gilgálba és monda néki a
Kenizeus Káleb, Jefunné fia: Te tudod azt a dolgot, a melyet beszélt
vala az Úr Mózesnek, az Isten emberének én felőlem és te felőled
Kádes-Barneában.

Negyven esztendős valék én, mikor elküldött engem Mózes az Úrnak
szolgája Kádes-Barneából, hogy kikémleljem a földet, és úgy hoztam néki
hírt, a mint az én szívemben vala.

Atyámfiai pedig, a kik feljöttek vala velem, elrémítették a népnek
szívét, de én tökéletesen követtem az Urat, az én Istenemet.

És megesküvék Mózes azon a napon, mondván: Bizony a föld, a melyet
megtapodott a te lábad, tiéd lesz örökségül, és a te fiaidé mind örökké,
mivelhogy tökéletesen követted az Urat, az én Istenemet.

Most pedig, ímé megtartott engem az Úr életben, a mint szólott vala;
most negyvenöt esztendeje, a mióta szólott vala az Úr e dologról
Mózesnek, a mi alatt Izráel a pusztában bolyongott vala; és most ímé,
nyolczvanöt esztendős vagyok!

Még ma is olyan erős vagyok, a milyen azon a napon voltam, a mikor
elküldött engem Mózes; a milyen akkor volt az én erőm, most is olyan az
én erőm a harczoláshoz és járásra-kelésre.

Most azért add nékem ezt a hegyet, a melyről szólt vala az Úr azon a
napon; mert magad is hallottad azon a napon, hogy Anákok vannak ott, és
nagy, erősített városok; hátha velem lesz az Úr, és kiűzöm őket, a mint
megmondotta az Úr.

És megáldá őt Józsué, és odaadá Hebront Kálebnek, a Jefunné fiának
örökségül.

Azért lőn Hebron a Kenizeus Kálebé, a Jefunné fiáé, örökségül mind e mai
napig, a miért hogy tökéletesen követte vala az Urat, Izráelnek Istenét.

A Hebron neve pedig annakelőtte Kirjáth-Arba volt; a ki a legnagyobb
ember volt az Anákok között. A föld pedig megnyugodott + a harcztól.

15. Fejezet

A Júda fiai nemzetségének sors által való része pedig az ő családjaik
szerint ez vala: Edomnak határa felé a Czin pusztája délre, a déli
határnak végén.

Vala pedig az ő déli határuk a Sóstengernek szélétől, a tengernyelvtől
fogva, a mely délfelé fordul.

És halad délre az Akrabbim hágónak, majd átmegy Czin felé, és felmegy
délről Kádes-Barneának, átmegy Hesronnak, felmegy Adárnak és kerül Karka
felé

Majd átmegy Asmonnak és halad Égyiptom patakának. A határ szélei pedig a
tengernél vannak. Ez a ti határotok délre.

Napkelet felé pedig a Sóstenger a határ a Jordán végéig; az északi rész
határa pedig a tengernyelvtől, a Jordán végétől kezdődik.

És felmegy ez a határ Béth-Hoglának, és átmegy északra Béth-Arabán majd
felmegy ez a határ Rúben fiának, Bohánnak kövéhez.

És felmegy ez a határ Debirbe is az Akor völgyéből, és északnak fordul
Gilgál felé, a mely átellenében van az Adummim hágójának, a mely a
pataktól délfelé esik. És átmegy a határ az Én-semes vizeire és tova
halad a Rógel forrása felé.

Azután felmegy a határ a Hinnom fiának völgyén, Jebuzeusnak, azaz
Jeruzsálemnek déli oldala felé felmegy továbbá e határ a hegynek
tetejére, a mely átellenben van a Hinnom völgyével napnyugat felé, a
mely északra van a Refaim völgyének szélén.

És hajlik e határ a hegynek tetejétől a Neftoáh víznek kútfejéhez és
kimegy az Efron hegyének városai felé majd hajlik e határ Baalának, azaz
Kirjáth-Jeárimnak.

Baalától pedig fordul e határ napnyugotnak a Szeír-hegy felé, és átmegy
északnak a Jeárim-hegy oldala felé, azaz Kesalon felé és alámegy
Béth-Semesnek és átmegy Timnának.

Majd tova megy e határ Ekron északi oldala felé, és hajlik e határ
Sikkeronnak, és átmegy a Baala hegynek, és tova megy Jabnéel felé. A
határ szélei pedig a tengernél vannak.

A napnyugati határ pedig a nagy tenger és melléke. Ez Júda fiainak
határa köröskörül az ő házoknépe szerint.

Kálebnek, a Jefunné fiának pedig a Júda fiai között ada részt, az Úrnak
Józsuéhoz való szavai szerint; Kirjáth-Arbának, Anák atyjának városát,
azaz Hebront.

És kiűzé onnan Káleb Anáknak három fiát: Sésait, Ahimánt és Tálmait,
Anák gyermekeit.

És felméne innét Debir lakói ellen, Debirnek neve pedig azelőtt
Kirjáth-Széfer volt.

És monda Káleb: A ki megveri Kirjáth-Széfert és elfoglalja azt, néki
adom Akszát, az én leányomat feleségül.

Elfoglala pedig azt Othniél, Kénáznak, a Káleb testvérének fia; és néki
adá Akszát, az ő leányát feleségül.

És lőn, hogy a mikor eljöve az, biztatá őt, hogy kérjen az ő atyjától
mezőt. Leszálla azért a szamárról; Káleb pedig monda néki: Mi bajod?

Ő pedig monda: Adj áldást nékem! Mivelhogy száraz földre helyeztél
engem, adj azért nékem vízforrásokat is. És néki adá a felső forrást és
az alsó forrást.

Ez a Júda fiai nemzetségének öröksége az ő családjaik szerint.

A Júda fiai nemzetségének városai pedig a déli végtől kezdve Edom határa
felé valának: Kabseél, Éder és Jágur;

Kina, Dimóna és Adada;

Kedes, Hásor és Ithnán;

Zif, Télem és Bealóth;

Hásor-Hadatha és Kerioth-Hesron, azaz Hásor;

Amam, Séma és Móláda;

Hasar-Gaddah, Hesmón és Béth-Pelet;

Hasar-Suál, Beer-Seba és Bizjotheja;

Baála, Ijjim és Eczem;

Elthólád, Keszil és Hormah;

Siklág, Madmanna és Szanszanna;

Lebaóth, Silhim, Ain és Rimmon. Összesen huszonkilencz város és ezek
falui.

A síkságon; Esthaól, Czórah és Asnáh;

Zanoah, Én-Gannim, Tappuáh és Énám;

Jármut, Adullám, Szókó és Azéka;

Saáraim, Adithaim, Gedéra és Gederóthaim. Tizennégy város és azok falui.

Senán, Hadása és Migdal-Gad;

Dilán, Miczpe és Jokteél;

Lákis, Boczkát és Eglon;

Kabbon, Lahmász és Kitlis;

Gedéróth, Béth-Dágon, Naama és Makkéda. Tizenhat város és ezeknek falui.

Libna, Ether és Asán;

Jifta, Asná és Neczib;

Keila, Akzib és Marésa. Kilencz város és ezeknek falui.

Ekron, ennek mezővárosai és falui.

Ekrontól fogva egész a tengerig mind azok, a melyek Asdód mellett
vannak, és azoknak falui.

Asdód, ennek mezővárosai és falui; Gáza, ennek mezővárosai és falui;
Égyiptom patakjáig, és a nagy tenger és melléke.

A hegységen pedig: Sámír, Jathír és Szókó

Danna, Kirjáth-Szanna, azaz Debir;

Anáb, Estemót és Anim;

Gósen, Hólon és Giló. Tizenegy város és ezeknek falui.

Aráb, Dúma és Esán;

Janum, Béth-Tappuah és Aféka;

Humta, Kirjáth-Arba, azaz Hebron és Czihor. Kilencz város és ezeknek
falui.

Maón, Karmel, Zif és Júta;

Jezréel, Jokdeám és Zánoah;

Kajin, Gibea és Timna. Tíz város és ezeknek falui.

Halhul, Béth-Czúr és Gedor;

Maarát, Béth-Anóth és Elthekon. Hat város és ezeknek falui.

Kirjáth-Baál, azaz Kirjáth-Jeárim, és Rabba. Két város és ezeknek falui.

A pusztában: Béth-Arabá, Middin és Szekáka;

Nibsán, Ir-Melah és Én-Gedi. Hat város és ezeknek falui.

De a Jebuzeusokat, Jeruzsálemnek lakóit, Júda fiai nem bírták kiűzni,
azért laknak ott a Jebuzeusok Júda fiaival együtt Jeruzsálemben, mind e
mai napig.

16. Fejezet

A József fiainak sors által való része pedig juta a jérikhói Jordántól
fogva, Jérikhó vizei felé napkeletnek a pusztára, a mely felmegy
Jérikhótól a Béthel hegyének.

És tovamegy Béthelből Lúzba, és átmegy az Arkiták határára, Ataróthra.

Majd lemegy a tenger felé a Jafleteus határának, az alsó Bethoronnak
határáig és Gézerig, a szélei pedig a tengernél vannak.

Elvevék azért az ő örökségöket Józsefnek fiai: Manassé és Efraim.

Efraim fiainak határa is az ő családjaik szerint vala, és pedig az ő
örökségöknek határa napkelet felé, Atróth-Adártól felső Bethoronig vala.

És kimegy a határ a tengerre; Mikhmethattól észak felé, és fordul
a határ kelet felé Thaanath-Silónak és átmegy azon napkelet felé
Janoáhnak.

Janoáhtól pedig lemegy Ataróthba és Naaróthba és éri Jérikhót, és kimegy
a Jordánnak.

Tappuahtól tovamegy a határ a tenger felé a Kána patakjának, a szélei
pedig a tengernél vannak. Ez az Efraim fiai nemzetségének öröksége az ő
családjaik szerint.

És a városok, a melyek kiválasztattak Efraim fiai számára a Manassé fiai
örökségének közepette, mind e városok és ezeknek falui.

De ki nem űzék a Kananeust, a ki lakik vala Gézerben; + azért ott lakik
a Kananeus az Efraim között mind e napig, és lőn robotos szolgává.

17. Fejezet

Lőn sors által való része Manassé nemzetségének is, mert ő vala
elsőszülötte Józsefnek, Mákirnak, a Manassé + elsőszülöttének, Gileád
atyjának, mivelhogy hadakozó férfiú vala, juta néki Gileád és Básán.

Manassé többi fiainak is juta az ő családjaik szerint: Abiézer fiainak,
Hélek fiainak, Aszriél fiainak, Sekem fiainak, Héfer fiainak és Sémida
fiainak. Ezek Manassénak a József fiának fiúgyermekei, az ő családjaik
szerint.

De Czélofhádnak, Héfer fiának (ez Gileád fia, ez Mákir fia, ez Manassé
fia) nem valának fiai, hanem csak leányai. Ezek valának pedig leányainak
nevei: Makhla, Nóa, Khogla, Milkha és Thircza.

Ezek odajárulának Eleázár pap elé, Józsuénak, a Nún fiának eleibe és a
fejedelmek elé, mondván: Az Úr megparancsolta Mózesnek, hogy örökséget
adjon nékünk a mi atyánkfiai között. Adott vala azért nékik örökséget az
Úr beszéde szerint, az ő atyjoknak bátyjai között.

Tíz rész esék azért Manassénak, Gileád és Básán földén kívül, a melyek
túl vannak a Jordánon.

Mert a Manassé leányai örökséget kaptak az ő fiai között; Gileád földe
pedig a Manassé fiaié lőn.

A Manassé határa pedig Ásertől Mikmetháth felé vala, a mely Sikem előtt
van. És méne a határ jobbkéz felé, Én-Tappuahnak lakói felé.

Manasséé volt a Tappuah földe, de Tappuah a Manassé határa felé az
Efraim fiaié vala.

És alámegy a határ a Kána patakjára, a pataknak déli részére. Ezek
a városok Efraiméi a Manassé városai között. Manassé határa pedig a
pataktól észak felé és a széle a tengernél vala.

Délről Efraimé, északról pedig Manasséé, és ennek határa a tenger vala.
De észak felől Áserbe ütköznek, napkelet felől pedig Issakhárba.

És a Manasséé vala Issakhárban és Áserben: Béth-Seán és mezővárosai,
Jibleám és mezővárosai, Dórnak + lakosai és mezővárosai, Én-Dórnak
lakosai és mezővárosai, Thaanaknak lakosai és mezővárosai, és Megiddó
lakosai és mezővárosai, három hegyi tartomány.

De nem bírták elfoglalni Manassénak fiai ezeket a városokat, és sikerült
a Kananeusnak ott maradni azon a földön.

De mihelyt megerősödtek vala Izráel fiai, robot alá veték a Kananeust,
de teljességgel nem űzék ki őket.

József fiai pedig szóltak vala Józsuéval, mondván: Miért adtál nékem
egy sors szerint való örökséget és egy osztályrészt, holott én sok nép
vagyok, mivelhogy ez ideig megáldott engem az Úr?!

Józsué pedig monda nékik: Ha sok nép vagy te, menj fel az erdőre, és
írts ott magadnak a Perizzeusoknak és Refaimnak földén, ha szoros néked
az Efraim hegye.

És mondának a József fiai: Nem elegendő nékünk ez a hegy, a
Kananeusoknak pedig, a kik a völgyi síkon laknak, mindnek vas-szekerök
van; úgy azoknak, akik Béth-Seanban és mezővárosaiban, mint azoknak, a
kik a Jezréel völgyében vannak.

Szóla pedig Józsué a József házának, Efraimnak és Manassénak, mondván:
Sok nép vagy te és nagy erőd van néked, nem lesz néked csak egy sors
szerint való részed;

Mert hegyed lesz néked. Ha erdő az, úgy írtsd ki azt, és annak szélei is
a tieid lésznek; mert kiűzöd a Kananeust, noha vas-szekere van néki, s
noha erős az.

18. Fejezet

Izráel fiainak egész gyülekezete pedig összegyülekezék Silóban és oda
helyhezteték a gyülekezetnek sátorát, minekutána meghódola előttök a
föld.

De maradtak vala még Izráel fiai között, akiknek nem osztották vala ki
az ő örökségöket; hét nemzetség.

Monda azért Józsué Izráel fiainak: Meddig vonakodtok még elmenni, hogy
elfoglaljátok a földet, a melyet néktek adott az Úr, a ti atyáitoknak
Istene?

Hozzatok elő három-három férfiút nemzetségenként, és elküldöm őket, hogy
keljenek fel és járják el a földet, és írják fel azt az ő örökségük
szerint, és térjenek vissza hozzám;

Azután oszszák fel azt magok közt hét részre. Júda maradjon meg a maga
határaiban dél felől, József háza pedig maradjon meg a maga határaiban
észak felől.

És ti írjátok le a földet hét részre, és hozzátok ide hozzám, hogy
sorsot vessek itt néktek az Úr előtt, a mi Istenünk előtt.

Mert a Lévitáknak nincs részök ti közöttetek; mivelhogy az Úrnak papsága
az ő örökségök; + Gád pedig és Rúben és Manassé fél nemzetsége megkapták
az ő örökségöket a Jordánon túl napkelet felé, a mit Mózes, az Úrnak
szolgája adott vala nékik.

És felkelének azok a férfiak, és elmenének. Parancsola pedig Józsué
azoknak, a kik elmenének, hogy leírják a földet, mondván: Menjetek el és
járjátok el a földet, és írjátok le azt, azután térjetek vissza hozzám,
és itt vetek néktek sorsot Silóban, az Úr előtt.

Elmenének azért a férfiak, és által menének a földön, és leírák azt
városonként hét részre, könyvben, azután visszatérének Józsuéhoz a
táborba, Silóba.

És sorsot vete nékik Józsué Silóban az Úr előtt, és elosztá ott Józsué a
földet Izráel fiai között az ő osztályrészeik szerint.

És kijöve a Benjámin fiai nemzetségének sors szerint való része az ő
családjaik szerint; és pedig esék az ő sors szerint való részöknek
határa a Júda fiai és a József fiai közé.

Vala pedig az ő határok az északi oldalon a Jordántól fogva, és felméne
a határ Jérikhó háta mögé észak felé, azután felméne a hegyre napnyugat
felé, a szélei pedig Béth-Aven pusztájánál valának.

Onnan pedig átmegy a határ Luz-felé, Lúznak azaz Béthelnek háta mögé dél
felől; azután alámegy a határ Ataroth-Adárnak a hegyen, a mely dél felől
van alsó Béth-Horontól.

Majd tovább megy a határ, és kerül a nyugoti oldalnak dél felé, attól
a hegytől, a mely átellenben van Béth-Horonnal délről; a szélei pedig
Kirjáth-Baál, azaz Kirjáth-Jeárim felé, a Júda fiainak városa felé
vannak. Ez a napnyugoti határ.

A déli oldala pedig van Kirjáth-Jeárim szélétől kezdve, és megy a határ
napnyugot felé, megy a Nefthoa vizének kútfejéhez.

Azután alámegy a határ a hegynek széléhez, a mely átellenben van a
Hinnom fiának völgyével, a mely észak felé van a Refaim völgyében;
alámegy a Hinnom völgyébe is a Jebuzeus mellett dél felé, és alámegy a
Rógel + forrásához.

És kerül észak felől, és megy Én-Semesnek, azután megy Gelilothnak, a
mely átellenben van az Adummimba felvivő úttal; majd alámegy Bohánnak, a
Rúben fiának kövéhez.

És átmegy az Arabával átellenben levő oldalra észak felé, és alámegy
Arabába is.

Átmegy a határ azután Béth-Hogla oldalára észak felé a határ szélei
pedig északnak a Sóstenger csúcsánál, délnek a Jordán végénél vannak. Ez
a dél felé való határ.

A Jordán pedig határolja azt a napkelet felől való oldalról. Ez a
Benjámin fiainak öröksége az ő határaik szerint köröskörül, az ő
családjaik szerint.

A Benjámin fiai nemzetségének városai pedig az ő családjaik szerint
ezek: Jérikhó, Béth-Hogla, és Emek-Keczicz;

Béth-Arábá, Czemaraim és Béthel;

Avvim, Pára és Ofra;

Kefár-Amóni, Ofni és Gába. Tizenkét város és azoknak falui.

Gibeon, Ráma és Beéroth;

Miczpe, Kefira és Mócza;

Rekem, Jirpeél és Thareala;

Czéla, Elef és Jebuzeus, azaz Jeruzsálem, Gibeath, Kirjáth. Tizennégy
város és ezeknek falui. Ez a Benjámin fiainak öröksége az ő családjaik
szerint.

19. Fejezet

A sors által való második rész juta Simeonnak, a Simeon fiai
nemzetségének az ő családjaik szerint, és lőn az ő örökségök a Júda
fiainak öröksége között.

És lőn az övék az ő örökségökül: Beer-Seba, Seba és Móláda;

Haczar-Sual, Bála és Eczem;

Eltolád, Bethul és Horma;

Cziklág, Béth-Markaboth és Haczar-Szusza;

Béth-Lebaoth és Sarúhen. Tizenhárom város és ezeknek falui.

Ain, Rimmon, Ether és Asán. Négy város és ezeknek falui;

És mindazok a faluk, a melyek e városok körül valának Baalath-Beérig,
délen Rámatig. Ez a Simeon fiai nemzetségének öröksége az ő családjaik
szerint.

A Júda fiainak osztályrészéből lőn a Simeon fiainak örökségök, mert a
Júda fiainak osztályrésze nagyobb vala mint illett volna nékik; ezért
öröklének Simeon fiai azoknak öröksége között.

A sors által való harmadik rész juta a Zebulon fiainak az ő családjaik
szerint, és lőn az ő örökségöknek határa Száridig.

És felmegy az ő határuk nyugotnak, Mareala felé, és éri Dabbasethet, és
éri a folyóvizet is, a mely átellenben van Jokneámmal.

Száridtól pedig napkelet felé fordul Kiszloth-Tábor határára, és tova
megy Daberáthnak, és felmegy Jafiának.

Innen pedig átmegy kelet felé Gittha-Héfernek és Ittha-Kaczinnak, és
tova megy Rimmonnak, kerülvén Néa felé:

És ennél kerül a határ északról Hannathonnak; a széle pedig a Jiftah-Él
völgye.

Továbbá Kattáth, Nahalál, Simron, Jidealá és Betlehem. Tizenkét város és
azoknak falui.

Ez a Zebulon fiainak öröksége az ő családjaik szerint; ezek a városok és
ezeknek falui.

A sors által való negyedik rész Issakhárnak, az Issakhár fiainak juta,
az ő családjaik szerint.

És lőn az ő határuk; Jezréel, Keszuloth és Súnem:

Hafaráim, Sion és Anaharath;

Rabbith, Kisjon és Ébecz;

Remeth, Én-Gannim, Én-Hadda és Béth-Paczczécz.

És éri a határ Tábort, Sahaczimát és Béth-Semest, a határuknak széle
pedig a Jordán. Tizenhat város és ezeknek falui.

Ez az Izsakhár fiai nemzetségének öröksége, az ő családjaik szerint: a
városok és ezeknek falui.

A sors által való ötödik rész pedig juta az Áser fiai nemzetségének az ő
családjaik szerint.

És lőn az ő határuk: Helkath, Háli, Beten és Aksáf;

Alammelek, Ameád és Misál, és éri Karmelt nyugot felé és
Sihór-Libnáthot.

Azután visszafordul napkelet felé Béth-Dágonnak, és éri Zebulont és
a Jiftah-Él völgyét észak felől, Béth-Émeket és Neiélt, és tovamegy
Kabulnak balkéz felől;

És Ebronnak, Rehobnak, Hammonnak és Kánának a nagy Czidonig.

Azután visszafordul a határ Rámának, Tyrusnak erős városáig; és újra
fordul a határ Hósznak, a szélei pedig a tengernél vannak Akzib oldala
felől;

És Umma, Afék és Rehób. Huszonkét város és ezeknek falui.

Ez az Áser fiai nemzetségének öröksége az ő családjaik szerint: ezek a
városok és ezeknek falui.

A sors által való hatodik rész juta a Nafthali fiainak, a Nafthali
fiainak az ő családjaik szerint.

Lőn pedig a határuk: Heleftől, Elontól fogva Czaanannimnál Adámi-Nekebig
és Jabneél-Lakkumig; a széle pedig a Jordán vala.

Azután fordul a határ nyugot felé Aznoth-Tábornak; innen pedig tovamegy
Hukkóknak, és éri Zebulont dél felől, Ásert pedig éri nyugot felől, és a
Júdát is; a Jordán napkelet felé vala.

Erősített városok ezek: Cziddim, Czér, Hammath, Rakkath és Kinnereth;

Adáma, Ráma és Hásor;

Kedes, Edrei és Én-Hásor;

Jireon, Migdal-Él, Horem, Béth-Anath és Béth-Semes. Tizenkilencz város
és ezeknek falui.

Ez a Nafthali fiai nemzetségének öröksége az ő családjaik szerint: a
városok és ezeknek falui.

A sors által való hetedik rész juta a Dán fiai nemzetségének az ő
családjaik szerint.

És lőn az ő örökségüknek határa: Czóra, Estháol és Ir-Semes;

Saalabbin, Ajjálon és Jithla;

Élon, Timnatha és Ekrón;

Eltheké, Gibbethon és Baaláth;

Jehud, Bené-Bárak és Gath-Rimmon;

Mé-Jarkon és Rakkon, a Jáfó átellenében levő határral.

De tovább méne ezeknél a Dán fiainak határa. Felmenének ugyanis a Dán
fiai, és hadakozának Lesem ellen, és el is foglalák azt, és veték azt
fegyver élére, és birtokba vevék azt, és lakozának benne, és nevezék
Lesemet Dánnak, az ő atyjoknak Dánnak nevére.

Ez a Dán fiai nemzetségének öröksége az ő családjaik szerint: ezek a
városok és ezeknek falui.

Mikor pedig elvégezték vala a földnek örökbe vételét annak határai
szerint, akkor adának Izráel fiai örökséget Józsuénak, a Nún fiának ő
közöttök.

Az Úr rendelése szerint adák néki azt a várost, a melyet kért vala:
Timnath-Szeráhot az Efraim hegyén, és megépíté azt a várost, és abban
lakozék.

Ezek azok az örökségek, a melyeket örökül adának Eleázár, a pap és
Józsué, a Nún fia és az atyáknak fejei az Izráel fiai és nemzetségeinek
sors szerint, Silóban, az Úr előtt, a gyülekezet sátorának nyílásánál.
Így végezék el a földnek felosztását.

20. Fejezet

Majd szóla az Úr Józsuénak, mondván:

Szólj az Izráel fiainak, mondván: Válaszszatok magatoknak menekülésre
való városokat, a melyekről szóltam néktek Mózes által,

Hogy oda szaladjon a gyilkos, a ki megöl valakit tévedésből, nem
szándékosan, és legyenek azok menedékül nékik a vérbosszúló elől.

A ki pedig beszalad valamelyikbe e városok közül, álljon az a város
kapujába, és beszélje el az ő dolgait a város véneinek hallatára, és
vegyék be őt magok közé a városba, és adjanak néki helyet, hogy velök
lakozzék.

Hogyha pedig kergeti azt a vérbosszúló, ki ne adják a gyilkost annak
kezébe, mert nem szándékosan ölte meg az ő felebarátját, és nem gyűlölte
ő azt annakelőtte.

És lakozzék abban a városban mindaddig, a míg ítéletre állhat a
gyülekezet elé, a míg meghal a főpap, a ki abban az időben lesz, azután
térjen vissza a gyilkos, és menjen haza az ő városába és az ő házába,
abba a városba, a melyből elfutott vala.

És kiválaszták Kedest Galileában a Nafthali hegyén, Sikemet az Efraim
hegyén és Kirjáth-Arbát, + azaz Hebront a Júda hegyén.

Túl a Jordánon pedig Jérikhótól napkelet felé választák Beczert a
pusztában, a sík földön Rúben nemzetségéből; Rámothot Gileádban, a Gád
nemzetségéből, és Gólánt Básánban a Manassé nemzetségéből.

Ezek voltak a meghatározott városok mind az Izráel fiainak, mind a
jövevényeknek, a ki közöttük tartózkodik vala, hogy oda szaladjon
mindaz, a ki megöl valakit tévedésből, és meg ne haljon a vérbosszúlónak
keze által, míg oda nem áll a gyülekezet elé.

21. Fejezet

És hozzámenének a Léviták atyai fejedelmei Eleázárhoz, a paphoz, és
Józsuéhoz, a Nún fiához és az atyai fejedelmekhez, a kik valának Izráel
fiainak nemzetségei felett,

És szólának nékik Silóban, a Kanaán földén, mondván: Az Úr
megparancsolta Mózes által, hogy adjatok nékünk városokat lakóhelyül, és
azokhoz való legelőket barmaink részére.

Adák azért Izráel fiai a Lévitáknak az ő örökségökből, az Úrnak
rendelése szerint, ezeket a városokat és azoknak legelőit.

Esék pedig a sors a Kehátiták családjaira, és juta a Léviták közül való
Áron pap fiainak a Júda nemzetségétől, a Simeon nemzetségétől és a
Benjámin nemzetségétől sors szerint tizenhárom város;

Kehát többi fiainak pedig az Efraim nemzetségének családjaitól, Dán
nemzetségétől és Manassé fél nemzetségétől sors szerint tíz város.

A Gerson fiainak pedig az Issakhár nemzetségének családjaitól, az Áser
nemzetségétől, a Nafthali nemzetségétől és Manassénak Básánban levő fél
nemzetségétől sors szerint tizenhárom város;

Mérári fiainak az ő családjaik szerint a Rúben nemzetségétől, Gád
nemzetségétől és Zebulon nemzetségétől tizenkét város.

Adák azért Izráel fiai e városokat és ezeknek legelőit a Lévitáknak, a
miképen megparancsolta vala az Úr Mózes által, sors szerint.

Adák pedig a Júda fiainak nemzetségéből és Simeon fiainak nemzetségéből
ezeket a városokat, a melyek névszerint olvashatók.

És lőn, hogy esék a sors először a Lévi fiai közül való Kerátnak
családjaiból az Áron fiaira.

És adák nékik az Anák atyjának városát, Kirjáth-Arbát, azaz + Hebront a
Júda hegyén, és annak körülötte levő legelőit;

A városnak szántóföldjét és faluit pedig Kálebnek, a Jefunné fiának adák
birtokául.

Az Áron pap fiainak pedig adák a gyilkosok menekülésének városát,
Hebront és annak legelőjét, Libnát és annak legelőjét.

Jatthirt és annak legelőjét; Estemoát és annak legelőjét;

Holont és annak legelőjét, és Debirt és annak legelőjét;

Aint és annak legelőjét, Juttát és annak legelőjét, Béth-Semest és annak
legelőjét. Kilencz várost e két nemzetségből.

A Benjámin nemzetségéből pedig Gibeont és annak legelőjét, Gébát és
annak legelőjét;

Anathótot és annak legelőjét, Almont és annak legelőjét: négy várost.

Az Áron fiainak, a papoknak városai összesen tizenhárom város és azoknak
legelői.

A Kehát fiai családjainak pedig, s a Kehát fiai közül való többi
Lévitáknak városai, az ő sorsuk szerint, az Efraim nemzetségéből
valának.

Nékik adák ugyanis a gyilkosok menekülésének városát, Sikemet és annak
legelőjét az Efraim hegyén, És Gezert és annak legelőjét;

Kibczaimot és annak legelőjét, Béth-Horont és annak legelőjét: négy
várost.

A Dán nemzetségéből pedig Elthekét és annak legelőjét, Gibbethont és
annak legelőjét;

Ajjálont és annak legelőjét; Gath-Rimmont és annak legelőjét; négy
várost.

A Manassé fél nemzetségéből pedig: Taanákot és annak legelőjét,
Gath-Rimmont és annak legelőjét: két várost.

Összesen tíz várost és azoknak legelőit a Kehát fiai többi családjainak.

A Gerson fiainak pedig, a kik a Léviták családjaiból valának, adák a
Manassai fél nemzetségéből a gyilkosok menekülésének városát, + Gólánt
Básánban és annak legelőjét, és Beesterát és annak legelőjét: két
várost.

Az Issakhár nemzetségéből pedig: Kisjont és annak legelőjét, Dobráthot,
és annak legelőjét,

Jármutot és annak legelőjét, és Én-Gannimot és annak legelőjét: négy
várost.

Az Áser nemzetségéből pedig: Misált és annak legelőjét, Abdont és annak
legelőjét,

Helkathot és annak legelőjét, és Rehobot és annak legelőjét: négy
várost.

A Nafthali nemzetségéből pedig: a gyilkosok menekülésének városát,
Kedest Galileában és annak legelőjét, Hammonth-Dórt és annak legelőjét,
és Karthant és annak legelőjét: három várost.

A Gersoniták összes városai, az ő családjaik szerint, tizenhárom város
és azoknak legelői.

A Mérári fiai családjainak pedig, e még hátralévő Lévitáknak, adák a
Zebulon nemzetségéből: Jokneámot és annak legelőjét, Karthát és annak
legelőjét,

Dimnát és annak legelőjét, Nahalált és annak legelőjét; négy várost.

A Rúben nemzetségéből pedig: Béczert és annak legelőjét, Jahczát és
annak legelőjét,

Kedémothot és annak legelőjét, és Méfaathot és annak legelőjét: négy
várost.

A Gád nemzetségéből pedig: a gyilkosok menekülésének városát, Rámothot
Gileádban és annak legelőjét, Mahanaimot és annak legelőjét,

Hesbont és annak legelőjét; Jaézert és annak legelőjét: összesen négy
vársot.

A Mérári fiainak városai az ő családjaik szerint, a kik a Léviták
családjai közül maradtak fel, valának az ő sorsuk szerint összesen
tizenkét város.

A Lévitáknak összes városai az Izráel fiainak birtoka között:
negyvennyolcz város azoknak legelőivel.

Valának ezek a városok a tulajdonképeni város és körülöttök azoknak
legelői. Így vala ez mind e városoknál.

Megadá azért az Úr Izráelnek mindazt a földet, a mely felől megesküdött
vala, hogy odaadja azt az ő atyáiknak. És bírák azt, és lakozának abban.

Nyugodalmat is ada nékik az Úr mindenfelől, szintén úgy, a mint
megesküdött vala az ő atyáiknak. És senki nem állott meg ellenökben
valamennyi ellenségeik közül; minden ellenségöket kezökbe adá az Úr.

Nem esett el csak egy szó is mindama jó szóból, a melyet szólott vala az
Úr az Izráel házának. Mindaz + betelt.

22. Fejezet

Akkor hivatá Józsué a Rúbenitákat, a Gáditákat és a Manassé fél
nemzetségét,

És monda nékik: Ti megtartottátok mindazt, a mit Mózes, az Úrnak
szolgája parancsolt néktek, és hallgattatok az én szómra mindenben, a
mit parancsoltam néktek;

Nem hagytátok el a ti atyátokfiait immár sok nap óta mind e mai napig,
és megtartottátok a megtartandókat, az Úrnak, a ti Isteneteknek
parancsolatját.

Most pedig nyugodalmat adott az Úr, a ti Istenetek a ti atyátokfiainak,
a mint megmondta vala nékik; most azért térjetek vissza, és menjetek a
ti sátraitokba, a ti örökségteknek földére, a melyet Mózes, az Úrnak
szolgája adott vala néktek túl a Jordánon.

Csak igen vigyázzatok, hogy teljesítsétek a parancsolatot és a törvényt,
a melyet parancsolt néktek Mózes, az Úrnak szolgája, hogy szeressétek az
Urat, a ti Isteneteket, és járjatok minden ő útján, és tartsátok meg az
ő parancsolatait, és ragaszkodjatok hozzá, és szolgáljatok néki teljes
szívetekből és teljes lelketekből.

És megáldá őket Józsué, azután elbocsátá őket, és elmenének az ő
sátraikba.

Mert a Manassé nemzetsége felének Mózes adott vala örökséget Básánban;
a másik felének pedig Józsué adott az ő atyjafiaival a Jordánon innen
napnyugot felől. És a mikor elbocsátá is őket Józsué az ő sátraikba,
akkor is megáldá őket.

És szóla nékik, mondván: Nagy gazdagsággal térjetek vissza sátraitokba,
és igen sok barommal, ezüsttel, arannyal, rézzel, vassal és igen
sok ruhával. Az ellenségeitektől vett zsákmányt oszszátok meg a ti
atyátokfiaival.

Visszatérének azért, és elmenének a Rúben fiai, a Gád fiai és a Manassé
fél nemzetsége Izráel fiaitól, Silóból, a mely Kanaán földén van, hogy
menjenek Gileád földére, az ő örökségüknek földébe, a melyben örökséget
vőnek az Úr rendelése szerint Mózes által.

Mikor a Jordán mellékére értek, a mely még Kanaán földén van, építének
a Rúben fiai, Gád fiai és Manassé fél nemzetsége ott a Jordán mellett
oltárt, nagy, láttatós oltárt.

Meghallák pedig Izráel fiai, hogy ezt mondják vala: Ímé a Rúben fiai,
Gád fiai és Manassé fél nemzetsége oltárt építettek átellenben a Kanaán
földével, a Jordán mellékén, Izráel fiainak oldala felől.

A mint meghallák Izráel fiai, egybegyűle Izráel fiainak egész
gyülekezete Silóban, hogy hadakozni induljanak fel ellenök.

Küldék pedig Izráel fiai a Rúben fiaihoz, Gád fiaihoz és a Manassé fél
nemzetségéhez Gileád földére Fineást, Eleázárnak, a papnak fiát;

Tíz fejedelmet is vele, egy-egy fejedelmet az ősök háza szerint
Izráelnek minden nemzetségéből. Ezek mind fejedelmei valának az ő őseik
házának, Izráelnek ezerei között.

És eljutának a Rúben fiaihoz, a Gád fiaihoz és a Manassé fél
nemzetségéhez a Gileád földére, és szólának ő velök, mondván:

Így szól az Úrnak egész gyülekezete: Micsoda vétek ez, a melylyel
vétkeztetek Izráelnek Istene ellen, hogy immár elfordultatok az Úrtól,
építvén magatoknak oltárt, hogy pártot üssetek immár az Úr ellen?!

Avagy kevés-é nékünk a Peór miatt való hamisságunk, a miből ki
sem tisztultunk még mind e napig, és a miért csapás lőn az Úrnak
gyülekezetén?

És ti elfordultatok immár az Úrtól; pedig ha ti pártot üttök ma az Úr
ellen: holnap majd Izráelnek egész gyülekezetére haragszik meg.

Ha pedig tisztátalannak tetszik előttetek a ti örökségeteknek földje;
úgy jőjjetek át az Úr örökségének földjére, a hol ott áll az Úrnak
sátora, és legyetek örökösökké mi közöttünk; de az Úr ellen ne üssetek
pártot, és ellenünk se üssetek pártot, építvén magatoknak oltárt, az
Úrnak, a mi Istenünknek oltárán kivül.

Avagy nem Ákán, a Zéra fia vétkezék-é vagy vétekkel az Istennek szentelt
dolog ellen; mégis Izráelnek egész gyülekezete ellen lőn a harag! És az
a férfiú nem egymaga halt meg az ő bűnéért!

Felelének pedig a Rúben fiai, a Gád fiai és a Manassé fél nemzetsége, és
szólának az Izráel ezereinek fejeihez:

Az Istenek Istene az Úr, az Istenek Istene az Úr: ő tudja, és az Izráel
is megtudja. Ha pártütésből és ha az Úr ellen való vétekből van ez: ne
tartson meg minket e napon!

Ha azért építettünk magunknak oltárt, hogy elforduljunk az Úrtól, vagy
pedig hogy áldozzunk azon egészen égőáldozatot és ételáldozatot; vagy
hogy tegyünk arra hálaadásnak áldozatját: - lássa meg ezt ő maga az Úr!

Hát nem inkább a miatt való féltünkben cselekedtük-é ezt, hogy így
gondolkoztunk: Maholnap így szólhatnak a ti fiaitok a mi fiainkhoz,
mondván: Mi közötök van néktek az Úrhoz, Izráel Istenéhez?

Hiszen határt vetett az Úr mi közöttünk és ti közöttetek Rúben
fiai és Gád fiai - a Jordánt; nincsen néktek részetek az Úrban! És
elidegeníthetnék a ti fiaitok a mi fiainkat, hogy ne féljék az Urat!

Mondottuk azért: Nosza fogjunk hozzá, hogy építsünk oltárt, se nem
egészen égőáldozatra, se nem véres áldozatra;

Hanem hogy bizonyság legyen az mi közöttünk és ti közöttetek, és a
mi utánunk való nemzetségeink között, hogy szolgálni akarjuk az Urat
ő előtte a mi egészen égőáldozatainkkal, véres áldozatainkkal és
hálaáldozatainkkal, és hogy ne mondhassák a ti fiaitok maholnap a mi
fiainknak: Nincs néktek részetek az Úrban.

Mondottuk azért: Ha így szólának maholnap nékünk vagy a mi
nemzetségeinknek, ezt mondjuk majd: Lássátok az Úr oltárának mássát, a
melyet a mi atyáink készítettek, nem egészen égőáldozatra, sem nem véres
áldozatra, hanem hogy bizonyság legyen mi közöttünk és ti közöttetek!

Távol legyen tőlünk, hogy pártot üssünk az Úr ellen, és elforduljunk
immár az Úrtól, építvén oltárt égőáldozatra, ételáldozatra és véres
áldozatra az Úrnak, a mi Istenünknek oltárán kivül, a mely az ő sátora
előtt van!

Hallván pedig Fineás, a pap és a gyülekezetnek fejedelmei és Izráel
ezereinek fejei, a kik vele valának, a beszédeket, a melyeket szólottak
vala a Rúben fiai, a Gád fiai és a Manassé fiai; tetszésre találtak vala
előttök.

És monda Fineás, az Eleázár pap fia a Rúben fiainak, Gád fiainak és a
Manassé fiainak: Ma tudtuk meg, hogy köztünk van az Úr, mivelhogy nem
vétkeztetek e vétekkel az Úr ellen. Most megszabadítottátok Izráel fiait
az Úr kezéből.

Visszatére azért Fienás, az Eleázár pap fia és a fejedelmek a Rúben
fiaitól, a Gád fiaitól a Gileád földéről a Kanaán földére Izráelnek
fiaihoz, és megbeszélék nékik e dolgot.

És tetszésre talált e dolog Izráel fiai előtt is, és áldák az Istent
Izráel fiai, és nem mondák, hogy hadakozni menjenek fel ellenök, hogy
elveszessék a földet, a melyben lakoznak a Rúben fiai és a Gád fiai.

Az oltárt pedig így nevezék Rúben fiai és a Gád fiai: "Bizonyság ez
közöttünk, hogy az Úr az Isten."

23. Fejezet

Lőn pedig sok nappal azután, hogy nyugodalmat adott vala az Úr Izráelnek
minden ő körülötte lévő ellenségeitől: megvénhedék Józsué + és
megidősödék.

Előhívá ekkor Józsué az egész Izráelt, annak véneit, fejeit, biráit és
felügyelőit, és monda nékik: Én megvénhedtem és megidősödtem.

Magatok is láttatok mindent, a mit az Úr, a ti Istenetek mind eme
népekkel cselekedett ti előttetek; mivelhogy maga az Úr, a ti Istenetek
harczolt érettetek.

Ímé elosztám néktek sors által a fennmaradt népeket örökségül a ti
nemzetségeitek szerint, a Jordántól kezdve, és mindazokat a népeket, a
melyeket kipusztítottam, és a nagy tengert is napnyugat felől.

Az Úr pedig, a ti Istenetek kiűzi őket a ti orczátok elől, és kiűzi őket
ti előletek, hogy örököseivé legyetek az ő földüknek, a mint megmondotta
vala néktek az Úr, a ti Istenetek.

Legyetek azért igen erősek, hogy megtartsátok és megcselekedjétek
mind azt, a mi meg van írva a Mózes törvényének könyvében; hogy el ne
távozzatok attól se jobbkézre, se balkézre;

Hogy össze ne elegyedjetek ezekkel a népekkel, azokkal, a melyek
fenmaradtak közöttetek; isteneiknek nevét ki se ejtsétek, + azokra ne
esküdjetek, se ne szolgáljatok nékik, se előttök meg ne hajoljatok;

Hanem ragaszkodjatok az Úrhoz, a ti Istenetekhez, a miképen e mai napig
cselekedtetek!

Ezért űzött ki az Úr előletek nagy és erős népeket: a mi pedig titeket
illet, senki meg nem állhatott ellenetekben mind e napig.

Egy férfiú közületek elűz ezeret, mert az Úr, a ti Istenetek az, a ki
harczol érettetek, a miképen megmondta vala néktek.

Azért igen vigyázzatok magatokra, hogy szeressétek az Urat, a ti
Isteneteket!

Mert ha elfordulván elfordultok tőle és ragaszkodtok e népek
maradékaihoz, a melyek itt maradtak ti közöttetek; és sógorságot köttök
ő velök és összeelegyedtek velök és ők veletek:

Bizonynyal megtudjátok majd, hogy az Úr, a ti Istenetek ki nem űzi többé
e népeket ti előletek; sőt inkább lésznek ti néktek tőrré és hurokká,
oldalaitokban ostorrá, szemeitekben pedig tövisekké, míglen kivesztek
erről a jó földről, a melyet az Úr, a ti Istenetek adott ti néktek.

Én pedig ímé megyek már a minden földinek útján: Tudjátok meg azért
teljes szívetek és teljes lelketek szerint, hogy egy szó sem esett +
el mindama jó szóból, a melyeket az Úr, a ti Istenetek szólott vala
felőletek. Minden betelt rajtatok, egy szó sem esett el azokból!

De a miképen betelt rajtatok mind az a jó szó, a melyeket az Úr, a ti
Istenetek szólott vala felőletek: akképen teljesíti majd rajtatok mind a
gonosz szót is az Úr, míglen kipusztít titeket e jó földről, a melyet az
Úr, a ti Istenetek adott ti néktek.

Ha általhágjátok az Úrnak, a ti Isteneteknek szövetségét, a melyet
parancsolt néktek, és elmentek és szolgáltok idegen isteneknek, és
meghajoltok azok előtt: akkor felgerjed ellenetek az Úrnak haragja, és
hamar kivesztek e jó földről, a melyet ő adott néktek.

24. Fejezet

Józsué pedig összegyűjté Izráelnek minden nemzetségét Síkembe, és
előhívá Izráelnek véneit, fejeit, biráit és felügyelőit, és oda állának
az Úr elébe,

És monda Józsué az egész népnek: Ezt mondja az Úr, Izráelnek Istene: A
folyóvizen túl lakoztak régenten a ti atyáitok: Tháré, Ábrahámnak atyja
és Nákhórnak atyja, és idegen isteneknek szolgáltak vala.

De áthozám a ti atyátokat, Ábrahámot a folyóvíz túlsó oldaláról, és
elhordozám őt az egész Kanaán földén, és megsokasítám az ő magvát: és
adám néki Izsákot.

Izsáknak pedig adám Jákóbot és Ézsaut. És Ézsaunak a Szeír hegyét adám
birtokul, + Jákób pedig és az ő fiai alámenének Égyiptomba.

Majd elküldém Mózest és Áront, és megverém Égyiptomot úgy, a hogy
cselekedtem vala közöttök: azután pedig kihoztalak vala titeket.

És kihoztam a ti atyáitokat Égyiptomból, és jutátok a tengerhez, és
űzék az égyiptomiak a ti atyáitokat szekerekkel és lovasokkal a Veres
tengerig.

Akkor az Úrhoz kiáltának, és homályt vete ti közétek és az égyiptomiak
közé, és rájok vivé a tengert és elborítá őket. Szemeitek is látták
azt, a mit cselekedtem vala + az égyiptomiakkal: ti pedig sok ideig
lakoztatok a pusztában.

Majd elhozálak titeket az Emoreusok földére, a kik túl laktak vala a
Jordánon, és hadakozának ellenetek; de kezetekbe adám őket, és bírátok
az ő földüket, őket pedig eltörlém a ti orczátok elől.

Majd felkele Bálák, a Czippor fia, Moábnak királya, és hadakozék
Izráellel, és elkülde és hivatá Bálámot, a Beór fiát, hogy átkozzon meg
titeket.

De nem akarám meghallgatni Bálámot, ezért áldva áldott vala + titeket,
és megszabadítálak titeket az ő kezéből.

Majd általjövétek a Jordánon, és jutátok Jérikhóba, + és hadakozának
veletek Jérikhónak urai; az Emoreus, Perizeus, Kananeus, Khittheus,
Girgazeus, Khivveus és Jebuzeus; de kezetekbe adám őket.

Mert elbocsátám előttetek a darázsokat, és űzék azokat előletek: az
Emoreusok két királyát, de nem a te fegyvered által, + de nem a te
kézíved által!

És adék néktek földet, a melyben nem munkálkodtál, és városokat,
a melyeket nem építettetek vala, mégis bennök laktok; szőlőket és
olajfákat, a melyeket nem ti ültettetek, de esztek azokról.

Azért hát féljétek az Urat, és szolgáljatok néki tökéletességgel és
hűséggel; és hányjátok el + az isteneket, a kiknek szolgáltak a ti
atyáitok túl a folyóvizen és Égyiptomban, szolgáljatok az Úrnak.

Hogyha pedig rossznak látjátok azt, hogy szolgáljatok az Úrnak:
válaszszatok magatoknak még ma, a kit szolgáljatok; akár azokat az
isteneket, a kiknek a ti atyáitok szolgáltak, a míg túl valának a
folyóvizen, akár az Emoreusok isteneit, a kiknek földjén lakoztok: én
azonban és az én házam az Úrnak szolgálunk.

A nép pedig felele, és monda: Távol legyen tőlünk, hogy elhagyjuk az
Urat, szolgálván idegen isteneknek!

Sőt inkább az Úr, a mi Istenünk az, a ki felhozott minket és atyáinkat
Égyiptom földéből, a szolgák házából, és a ki ezeket a nagy jeleket
tette a mi szemeink előtt, és megtartott minket minden útunkban, a
melyen jártunk, és mind ama népek között, a melyek között általjöttünk;

És kiűzött az Úr minden népet, az Emoreust is, e földnek lakóját, a mi
orczánk elől: Mi is szolgálunk az Úrnak, mert ő a mi Istenünk!

Józsué pedig monda a népnek: Nem szolgálhattok az Úrnak, mert szent
Isten ő, féltőn szerető Isten ő: nem bocsátja meg a ti vétkeiteket és
bűneiteket;

Hogyha elhagyjátok az Urat, és szolgáltok idegen isteneknek: akkor
elfordul és roszszal illet benneteket, és megemészt titeket, minekutána
jól cselekedett veletek.

Akkor monda a nép Józsuénak: Nem, mert mi az Úrnak szolgálunk!

Józsué pedig monda a népnek: Bizonyságok vagytok magatok ellen, hogy ti
választottátok magatoknak az Urat, hogy néki szolgáljatok. És mondának:
Bizonyságok!

Most azért hányjátok el az idegen isteneket, a kik köztetek vannak, és
hajtsátok sziveteket az Úrhoz, Izráelnek Istenéhez.

És monda a nép Józsuénak: Az Úrnak, a mi Istenünknek szolgálunk, és az ő
szavára hallgatunk.

Szerze azért Józsué szövetséget a néppel e napon, és ada eleibe
rendelést és végzést Síkemben.

És beírá Józsué e dolgokat az Isten törvényének könyvébe, és vőn egy
nagy követ, és oda helyhezteté azt a cserfa alá, a mely vala az Úrnak
szent házában.

És monda Józsué az egész népnek: Ímé ez a kő lesz ellenünk bizonyságul;
mert ez hallotta az Úrnak minden beszédét, a melyet szólott vala nékünk;
és lesz ellenetek bizonyságul, hogy ne hazudjatok a ti Istenetek ellen.

És elbocsátá Józsué a népet, kit-kit a maga örökségébe.

És lőn e dolgok után, hogy meghala Józsué, a Nún fia, az Úrnak szolgája,
+ száztíz esztendős korában,

És eltemeték őt az ő örökségének határában Timnat-Szerában, a mely az
Efraim hegyén van, a Gaas hegytől észak felé.

Izráel pedig az Urat szolgálta vala Józsuénak minden idejében, és a
véneknek is minden idejökben, a kik hosszú ideig éltek Józsué után, és a
kik tudják vala minden cselekedetét az Úrnak, a melyet cselekedett vala
Izráellel.

A József csontjait pedig, a melyeket felhoztak vala Izráel fiai
Égyiptomból, eltemették Síkemben, a mezőnek abban a részében, a melyet
szerzett vala + Jákób Hámornak, a Síken atyjának fiaitól száz pénzén: és
lőnek a József fiainak örökségévé.

Meghala Eleázár is, Áronnak fia, és eltemeték őt Gibeathban, az ő fiának
Fineásnak városában, a mely néki adatott az Efraim hegyén.

BIRÁK KÖNYVE

1. Fejezet

És lőn Józsué halála után, hogy megkérdék az Izráel fiai az Urat,
mondván: Ki menjen legelőször közülünk a Kananeusra, hogy hadakozzék ő
ellene?

És monda az Úr: Júda menjen! Ímé az ő kezébe adtam azt a földet.

Ekkor monda Júda az ő atyjafiának Simeonnak: Jer velem együtt a nékem
sors által jutott örökségbe, hogy hadakozzunk a Kananeus ellen, és én
is elmegyek veled a néked sors által jutott örökségbe. És Simeon elméne
vele.

És felméne Júda és kezökbe adá az Úr a Kananeust és a Perizeust, és
levágtak közülök Bézekben tízezer embert.

És találák Adonibézeket Bézekben, és hadakozának ő ellene, és megverék a
Kananeust és a Perizeust.

És megfutamodott Adonibézek, de űzőbe vevék, és elfogván őt, elvágták
kezeinek és lábainak hüvelykújjait.

Ekkor monda Adonibézek: Hetven király szedeget vala asztalom alatt, a
kiknek elvágattam kezeik és lábaik hüvelykujjait; a mint én cselekedtem,
úgy fizetett nékem az Isten. Azután elvivék őt Jeruzsálembe, és ott
meghala.

Azután Jeruzsálem ellen hadakoztak a Júda fiai, és elfoglalván azt,
lakosait levágták fegyvernek élivel, a várost pedig lángba borították.

Azután pedig alámenének a Júda fiai, hogy harczoljanak a hegységen, a
déli tartományban és a lapályon lakó Kananeus ellen.

És elment Júda a Hebronban lakó Kananeus ellen, - Hebron neve azelőtt
Kirjáth-Arba volt, - és megverték Sésait, Achimánt és Thalmáit.

Onnan pedig méne Debir lakói ellen. Debir neve pedig azelőtt
Kirjáth-Széfer volt.

És monda Káleb: A ki Kirjáth-Széfert megveri és elfoglalja, annak
feleségül adom az én leányomat, Akszát.

És elfoglalá azt Othniel, Kénáz fia, Káleb öcscse, és néki adá Akszát,
az ő leányát feleségül.

És lőn, hogy a mikor eljöve az, biztatá őt, hogy kérjen mezőt az ő
atyjától. Leszálla azért a szamárról, Káleb pedig monda néki: Mi bajod
van?

Ő pedig monda néki: Adj áldást nékem: mert déli vidékre helyheztettél
engem, adj most vízforrásokat is. És néki adá Káleb a felső forrást és
az alsó forrást.

És Keneusnak, a Mózes ipának fiai is felmentek a pálmák városából a
Júda fiaival a Júda pusztájára, mely délre van Aradtól, és elmentek és
letelepedtek a nép között.

És elment Júda az ő atyjafiával, Simeonnal, és megverék a Czéfátban lakó
Kananeust, és elpusztították azt, és elnevezték a várost Hormának.

Azután elfoglalta Júda Gázát és annak határát, Askelont és annak
határát, Ekront és annak határát.

Vala pedig az Úr Júdával, és kiűzé a hegység lakóit; de a völgy lakóit
nem lehetett kiűzni, mert vas-szekereik voltak.

És Kálebnek adták Hebront, a mint meghagyta volt Mózes, és kiűzé onnan
Anák három fiát.

De a Jebuzeust, Jeruzsálemnek lakóját nem űzték el a Benjámin fiai, és
ezért lakik a Jebuzeus a Benjámin fiaival Jeruzsálemben még máig is.

És felméne a József háza is, Béthel ellen, és az Úr volt ő vele.

És kikémlelteté a József háza Béthelt. A város neve pedig régenten Lúz
volt.

És látának a kémek egy férfiút, a ki a városból jött vala, és mondának
néki: Mutasd meg a város bejárását, és irgalmasságot cselekszünk veled.

És mikor ez megmutatta nékik a város bejárását, a várost fegyver élére
hányták; de azt a férfiút és egész házanépét elbocsáták.

És elment az a férfiú a Khitteusok földére, és várost épített, és
elnevezé azt Lúznak. Ez annak neve mind e mai napig.

És nem űzte el Manassé a lakosokat sem Béthseánból és annak
mezővárosaiból, sem Taanakból és mezővárosaiból, sem Dórból és
mezővárosaiból, sem a Jibleámnak és mezővárosainak lakosait, sem
Megiddónak és mezővárosainak lakosait. És a Kananeusnak tetszett ott
lakni azon a földön.

És mikor Izráel megerősödött, adófizetőjévé tette a Kananeust; de elűzni
nem űzte el.

És Efraim sem űzte ki a Kananeust, a ki Gézerben lakott; hanem a
Kananeus ott lakott közöttük Gézerben.

Zebulon sem űzte el sem Kitron lakosait, sem Nahalólnak lakóit, hanem
közöttük lakozott a Kananeus, és adófizetőikké lettek.

Áser sem űzte el sem Akkó, sem Sidon, sem Akhláb, sem Akzib, sem Helba,
sem Afik, sem Rehob lakóit.

És ott lakott Áser a Kananeusok, a föld lakói között, mert nem űzte el
őket.

Nafthali sem űzte el sem Béth-Semes lakosait, sem Béth-Anath lakóit,
hanem ott lakott a Kananeusok, a föld lakói között, és Béth-Semes és
Béth-Anath lakói adófizetőikké lettek.

Az Emoreusok pedig felszorították a Dán fiait a hegységbe, mert nem
engedték meg, hogy lejőjjenek a völgybe.

És az Emoreusoknak tetszett ott lakni a Héresz hegységen, Ajalonban
és Saalbimban; de mikor a József házának keze rájok nehezedett,
adófizetőkké lettek.

Az Emoreusok határa pedig az Akrabbim hágójától és Sélától fölfelé volt.

2. Fejezet

Felméne pedig az Úrnak angyala Gilgálból Bókimba, és monda: Én
vezettelek fel titeket Égyiptomból, és hoztalak benneteket erre a
földre, a mely felől megesküdtem a ti atyáitoknak, és mondék: Nem bontom
fel az én szövetségemet ti veletek soha örökké.

Csakhogy ti se kössetek frigyet ennek a földnek lakosival, rontsátok
le az ő oltáraikat; + de ti nem hallgattatok az én szómra. Miért
cselekedtétek ezt?

Annakokáért azt mondom: Nem űzöm el őket előletek, hanem legyenek néktek
mint tövisek a ti oldalaitokban, és az ő isteneik legyenek ti néktek tőr
gyanánt.

És lőn, hogy mikor az Úrnak angyala ezeket mondá az Izráel minden
fiainak: felemelé a nép az ő szavát és síra.

És elnevezték azt a helyet Bókimnak, és áldozának ott az Úrnak.

És elbocsátá Józsué a népet, és elmenének az Izráel fiai, kiki az ő
örökségébe, hogy bírják a földet.

És a nép az Urat szolgálta Józsuénak egész életében, és a véneknek
minden napjaiban, a kik hosszú ideig éltek Józsué után, a kik látták az
Úrnak minden dolgait, melyeket cselekedett vala Izráellel.

És meghalt Józsué, a Nún fia, az Úr szolgája, száztíz esztendős korában.

És eltemeték őt örökségének határában, Timnat-Héreszben, az Efraim
hegyén, északra a Gaas hegyétől.

És az az egész nemzetség gyűjteték az ő atyáihoz, és támadott
más nemzetség ő utánok, a mely nem ismerte sem az Urat, sem az ő
cselekedeteit, melyeket cselekedett Izráellel.

És gonoszul cselekedtek az Izráel fiai az Úrnak szemei előtt, mert a
Baáloknak szolgáltak.

És elhagyák az Urat, atyáik Istenét, a ki kihozta őket Égyiptom
földéből, és más istenek után jártak, a pogány népek istenei közül, a
kik körülöttük voltak, és azok előtt hajtották meg magukat, és haragra
ingerelték az Urat.

És elhagyták az Urat, és szolgáltak Baálnak és Astarótnak.

És felgerjedett az Úrnak haragja Izráel ellen, és adá őket a ragadozók
kezébe, és elragadozák őket, és adá őket a körülöttük való ellenségeik
kezébe, és még csak megállani sem bírtak ellenségeik előtt.

A hova csak kivonultak, mindenütt ellenök volt az Úr keze rontásukra, a
mint megmondotta volt az Úr, és a mint megesküdt volt az Úr nékik. És
igen megnyomorodának.

És támasztott az Úr bírákat, a kik megszabadíták őket szorongatóiknak
kezéből.

De bíráikra sem hallgattak, hanem más istenekkel paráználkodtak, és
azoknak hajtották meg magukat, és hamar letértek az útról, a melyen
atyáik jártak, kik az Úrnak parancsára hallgattak; ők nem cselekedtek
így.

Mert mikor bírákat támasztott az Úr nékik, az Úr maga volt a bíróval,
és megszabadította őket ellenségeik kezéből a biró egész idejére, mert
megindult az Úr panaszaikon, melyeket emeltek elnyomóik és szorongatóik
miatt.

De mihelyt a bíró meghalt, visszatértek, és jobban megromlottak, mint
atyáik; más istenek után jártak, azoknak szolgáltak, és azok előtt
hajtották meg magukat, föl nem hagytak cselekedeteikkel és nyakas
magaviseletökkel.

Ezért felgerjedt az Úrnak haragja Izráel ellen, és monda: Mivelhogy
általhágta ez a nemzetség az én szövetségemet, melyet atyáiknak
parancsoltam, és nem hallgatott az én szavamra:

Én sem űzök ki többé senkit sem előlük azon pogányok közül, a kiket
meghagyott Józsué, a mikor meghalt;

Hanem azok által kísértem Izráelt, ha vajjon megtartják-é az Úrnak útát,
járván azon, a miképen megtartották az ő atyáik, avagy nem?

Ezért hagyta meg az Úr ezeket a pogányokat, és nem is űzte ki hamar, és
nem adta őket Józsué kezébe.

3. Fejezet

Ezek pedig a pogányok, a kiket meghagyott az Úr, hogy azok által
kísértse Izráelt, azokat a kik nem ismerték a Kanaánért való harczokat,

Csak azért, hogy az Izráel fiainak nemzetségei megismerjék, hogy tanítsa
őket hadakozásra, csak azokat, a kik azelőtt ezt nem tudták:

A Filiszteusok öt fejedelemsége, a Kananeusok mindnyájan, és a
Sidoniusok, meg a Khivveusok, a kik a Libánon hegyén laknak, a
Baálhermon hegyétől fogva Hamath bemeneteléig.

Kik azért hagyattak meg, hogy megkísértse általok az Úr Izráelt, hogy
meglássa, vajjon engedelmeskednek-é az Úr parancsolatainak melyeket
parancsolt az ő atyáiknak Mózes által?

Így az Izráel fiai a Kananeusok, Khitteusok, Emoreusok, Perizeusok,
Khivveusok és Jebuzeusok között laktak,

És azok leányait vették magoknak feleségül, a saját leányaikat pedig oda
adták azok fiainak, és szolgálák azoknak isteneit.

És gonoszul cselekedtek az Izráel fiai az Úr szemei előtt, és
elfelejtkezének az Úrról, az ő Istenökről, és a Baáloknak és Aseráknak
szolgáltak.

Ezért felgerjedett az Úrnak haragja az Izráel ellen, és adá őket
Kusán-Risathaimnak, Mesopotámia királyának kezébe, és nyolcz évig
szolgáltak az Izráel fiai Kusán-Risathaimnak.

Ekkor az Úrhoz kiáltának az Izráel fiai, és az Úr szabadítót támasztott
az Izráel fiainak, aki megszabadítá őket: Othnielt, Kénáz fiát, Káleb
öcscsét.

És az Úrnak lelke vala ő rajta, és biráskodott Izráelben, és a mint
kiméne a hadra, az Úr kezébe adta Kusán-Risathaimot, Mesopotámia
királyát, és ránehezült keze Kusán-Risathaimra.

És megnyugovék a föld negyven esztendeig, és meghalt Othniel, a Kénáz
fia.

De az Izráel fiai ismét gonoszul cselekedének az Úr szemei előtt, és
megerősítette az Úr Eglont, Moáb királyát Izráel ellen, azért, mert
gonoszul cselekedtek az Úrnak szemei előtt.

Ez magához gyűjtötte Ammonnak és Amáleknek fiait, és elment, és megverte
Izráelt, és elfoglalták a pálmák városát.

És szolgálák az Izráel fiai Eglont, a Moáb királyát tizennyolcz
esztendeig.

Ekkor megint az Úrhoz kiáltottak Izráel fiai, és az Úr szabadítót
támasztott nékik: Ehudot, Gérának fiát, ki Jemininek volt a fia, a ki
suta volt. És mikor az Izráel fiai ajándékot küldének általa Eglonnak,
Moáb királyának,

Ehud szerze magának egy kétélű kardot, egy singnyi hosszút, és azt az ő
ruhája alatt a jobb tomporára övezé.

És bemutatá az ajándékot Eglonnak, Moáb királyának. Eglon pedig igen
kövér ember vala.

És lőn, hogy mikor elvégezé az ajándék bemutatását, elbocsátá az
embereket, a kik az ajándékot vitték vala.

Ő maga pedig visszatért a Gilgál közelében lévő kőbányáktól és monda:
Titkos beszédem van veled, óh király! És ez monda: Hallgass! és
kimenének előle mindnyájan, kik állanak vala körülötte.

És Ehud akkor ment be hozzá, mikor épen az ő hűsölő felházában ült
magányosan, és monda Ehud néki: Istennek beszéde van nálam te hozzád. És
fölkele az a királyi székből.

Akkor kinyújtá Ehud az ő balkezét, és kirántá kardját a jobb tomporáról,
és beleüté azt annak hasába.

És beméne még a markolatja is a vasa után és berekeszté a háj a fegyver
vasát, mert nem vonta ki a kardot annak hasából, sőt átment annak
vékonyán.

Általméne pedig Ehud a csarnokon, minekutána bevonta maga után a felház
ajtait, és bezárta.

A mint ő kiméne, jövének annak szolgái, és láták, hogy ímé a felház
ajtai be vannak zárva, és mondának: Bizonyára szükségét végzi a hűsölő
kamarájában.

De mikor váltig várakoztak és ímé nem nyitotta meg a felház ajtaját,
fogák a kulcsot és megnyiták: és ímé az ő urok ott feküdt a földön
halva.

Ehud pedig elmenekült vala, míg azok késedelmezének, és elhaladván a
kőbányák mellett, Szeiráhba futott.

És a mikor oda megérkezett, kürtjébe fújt az Efraim hegyén, és
alámenének ő vele az Izráel fiai a hegyről, és ő előttük.

És monda nékik: Jertek utánam, mert kezetekbe adta az Úr a ti
ellenségeteket, Moábot. És levonultak ő utána, és elfoglalák a Jordán
réveit, melyek Moáb felé vezettek, és nem engedtek azokon senkit
általkelni.

És leöltek a Moábiták közül akkor mintegy tízezer embert, mind erős és
vitéz férfiakat, úgy hogy egy sem menekült el.

Így aláztatott meg Moáb abban az időben Izráel keze alatt. És
megnyugovék a föld nyolczvan esztendeig.

Ő utána pedig Sámgár, Anáthnak fia volt bíró, a ki hatszáz Filiszteus
férfiút ölt meg egy ökörösztökével, és megszabadítá ő is Izráelt.

4. Fejezet

De az Izráel fiai azután is gonoszul cselekedének az Úrnak szemei előtt,
mikor Ehud meghalt.

Azért adá őket az Úr Jábinnak, a Kanaán királyának kezébe, a ki Hásorban
uralkodott; seregének vezére pedig Sisera volt. Ez a pogányok városában,
Harósethben lakott.

És kiáltának az Izráel fiai az Úrhoz, mert kilenczszáz vas-szekere volt,
és húsz esztendeig zsarnokoskodott az Izráel fiai felett erőszakkal.

Ebben az időben Debora, a prófétanő, a Lappidoth felesége volt biró
Izráelben.

És ő a Debora-pálmája alatt lakott Ráma és Béthel között, az Efraim
hegyén, és ide jöttek fel hozzá az Izráel fiai törvényre.

És elkülde és hivatá Bárákot, az Abinoám fiát, Kedes-Nafthaliból, és
monda néki: Avagy nem parancsolta-é meg az Úr, Izráelnek Istene: Menj és
vonulj fel a Thábor hegyére, és végy magadhoz tízezer embert a Nafthali
és a Zebulon fiai közül?

És te ellened kihozom a Kison patakjához Siserát, Jábin hadvezérét, az ő
szekereit és seregét, és kezedbe adom őt.

És monda néki Bárák: Ha velem jösz, elmegyek; de ha nem jösz el velem,
én sem megyek.

Ki felele: Elmenvén elmegyek te veled, csakhogy nem a tied lesz a
dicsőség az útban, a melyre mégy, mert asszony kezébe adja az Úr
Siserát. És felkele Debora, és elméne Bárákkal Kedes felé.

Összegyűjté annakokáért Bárák Zebulont és Nafthalit Kedesbe, és elvive
magával tízezer embert, és elméne vele Debora is.

A Keneus Héber pedig elvált a Keneusoktól, Hobábnak, a Mózes ipának
fiaitól, és sátorát a + Saanaim tölgyesénél vonta fel, mely Kedes
mellett van.

Hírül vivék pedig Siserának, hogy Bárák, az Abinoám fia felvonult a
Thábor hegyére.

Egybegyűjté azért Sisera minden szekereit, a kilenczszáz vas-szekeret,
és egész népét, mely vele volt, a pogányok városából, Harósethből, a
Kison patakjához.

És monda Debora Báráknak: Kelj fel, mert ez a nap az, a melyen kezedbe
adja az Úr Siserát! hisz maga az Úr vezet téged! És alájöve Bárák a
Thábor hegyéről, és a tízezer ember ő utána.

És megrettenté az Úr Siserát minden szekereivel és egész táborával
fegyvernek élivel Bárák előtt, anynyira, hogy Sisera leugrott
szekeréről, és gyalog futott.

Bárák pedig a szekereket és a tábort egész Harósethig, a pogányok
városáig űzé, és Siserának egész tábora elhulla fegyvernek éle miatt,
még csak egyetlen egy sem maradt meg.

Sisera pedig gyalog futott Jáhelnek, a Keneus Héber feleségének
sátoráig, mert béke volt Jábin között, Hásor királya között, és a Keneus
Héber háznépe között.

És kiméne Jáhel Sisera elé, és monda néki: Jőjj be Uram, jőjj be hozzám,
ne félj! És betére ő hozzá a sátorba, és betakará őt lasnakkal.

Az pedig monda néki: Adj kérlek innom egy kis vizet, mert szomjúhozom.
És megnyita ez egy tejes tömlőt, és ada néki inni, és betakará őt.

És az annakfelette monda néki: Állj a sátor ajtajába, és ha valaki jőne
és kérdezne, és ezt mondaná: Van-é itt valaki? mondjad: Nincsen!

Ekkor Jáhel, a Héber felesége vevé a sátorszöget, és pőrölyt vőn kezébe,
és beméne ő hozzá halkan, és beveré a szöget halántékába, úgy hogy
beszegeződék a földbe. Amaz pedig nagy fáradtság miatt mélyen aludt
vala, és így meghala.

És ímé, a mint Bárák űzve keresné Siserát, Jáhel kiméne elébe, és monda
néki: Jöszte és megmutatom néked az embert, a kit keressz. És beméne ő
hozzá, és ímé Sisera ott feküdt halva, és a szög halántékában.

Így alázá meg Isten azon a napon Jábint, a Kanaán királyát az Izráel
fiai előtt.

Az Izráel fiainak keze pedig mind jobban ránehezedék Jábinra, a Kanaán
királyára, mígnem kiirták Jábint, a Kanaán királyát.

5. Fejezet

Énekelt pedig Debora és Bárák, az Abinoám fia azon a napon, mondván:

Hogy a vezérek vezettek Izráelben, Hogy a nép önként kele föl: áldjátok
az Urat!

Halljátok meg királyok, figyeljetek fejedelmek! Én, én az Úrnak éneket
mondok, Dícséretet zengek az Úrnak, az Izráel Istenének.

Uram, mikor Szeirből kijövél, Mikor lépdelél Edom mezejéről: Megrendült
a föld, csepegett az ég, A föllegek is víztől áradának,

A hegyek megrendültek az Úrnak orczája előtt, Még ez a Sinai is, az
Úrnak, az Izráel Istenének színe előtt.

Sámgárnak, az Anath fiának napjaiban, Jáhel idejében pihentek az utak,
És az útonjárók tekervényes ösvényekre tértek.

Megszüntek a kerítetlen helyek Izráelben, megszüntek végképen, Mígnem én
Debora felkelék, Felkelék Izráel anyjaként.

Új isteneket ha választott a nép, Mindjárt kigyúlt a harcz a kapuk
előtt; De paizs, és dárda avagy láttatott-é A negyvenezereknél az Izráel
között?

Szívem azoké, kik parancsolnak Izráelben, Kik a nép közül önként
ajánlkoztak: áldjátok az Urat!

Kik ültök fehér szamarakon, Kik ültök a szőnyegeken És a kik gyalog
jártok: mind énekeljetek!

Az íjászok szavával a vízmerítők között, Ott beszéljék az Úrnak
igazságát, Az ő faluihoz való igazságit Izráelben. Akkor újra a kapukhoz
vonul az Úr népe!

Kelj fel, kelj fel Debora! Serkenj fel, serkenj fel, mondj éneket! Kelj
fel Bárák és fogva vigyed foglyaidat, Abinoám fia!

Akkor lejött a hősök maradéka; Az Úrnak népe lejött hozzám a hatalmasok
ellen.

Efraimból, kiknek gyökere Amálekben, Utánad Benjámin, a te néped közé
Mákirból jöttek le vezérek, És Zebulonból, kik a vezéri pálczát tartják.

És Issakhár fejedelmei Deborával, És mint Issakhár, úgy Bárák A völgybe
rohan követőivel. Csak a Rúben patakjainál Vannak nagy elhatározások.

Miért maradtál ülve a hodályban? Hogy hallgasd nyájad bégetéseit?! Rúben
patakjainál nagyok voltak az elhatározások!

Gileád a Jordánon túl pihen. Hát Dán miért időzik hajóinál? Áser a
tenger partján ül és nyugszik öbleinél.

De Zebulon, az halálra elszánt lelkű nép, És Nafthali, a mezőség
magaslatain!

Királyok jöttek, harczoltanak: Akkor harczoltak a Kanaán királyai
Taanaknál, Megiddó vizénél; De egy darab ezüstöt sem vettenek.

Az égből harczoltak, A csillagok az ő helyökből vívtak Siserával!

A Kison patakja seprette el őket; Az ős patak, a Kison patakja! Végy
erőt én lelkem!

Akkor csattogtak a lovak körmei A futás miatt, lovagjaik futásai miatt.

Átkozzátok Mérozt - mond az Úr követje, - Átkozva-átkozzátok annak
lakosait!

De áldott legyen az asszonyok felett Jáhel, A Keneus Héber felesége, A
sátorban lakó nők felett legyen áldott!

Az vizet kért, ő tejet adott, Fejedelmi csészében nyújtott tejszínét.

Balját a szegre, Jobbját pedig a munkások pőrölyére nyújtotta, És ütötte
Siserát, szétzúzta fejét, És összetörte, általfúrta halántékát,

Lábainál leroskadt, elesett, feküdt, Lábai között leroskadt, elesett; A
hol leroskadt, ott esett el megsemmisülve.

Kinézett az ablakon, és jajgatott Siserának anyja a rostélyzat mögül:
"Miért késik megjőni szekere? Hol késlekednek kocsijának gördülései?"

Fejedelemasszonyinak legokosabbjai válaszolnak néki; Ő egyre csak azok
szavait ismételgeti:

"Vajjon nem zsákmányra találtak-é, s mostan osztozkodnak? Egy-két leányt
minden férfiúnak; A festett kelmék zsákmányát Siserának; Tarka szövetek
zsákmányát, tarkán hímzett öltözeteket, Egy színes kendőt, két tarka
ruhát nyakamra, mint zsákmányt."

Így veszszenek el minden te ellenségeid, Uram! De a kik téged szeretnek,
tündököljenek mint a kelő nap az ő erejében! És megnyugovék a föld
negyven esztendeig.

6. Fejezet

És gonoszul cselekedének az Izráel fiai az Úrnak szemei előtt, azért adá
őket az Úr a Midiániták kezébe hét esztendeig.

És hatalmat vőn a Midiániták keze az Izráelen, és a Midiánitáktól való
féltökben készítették magoknak az Izráel fiai azokat a barlangokat,
rejtekhelyeket és erősségeket, a melyek a hegységekben vannak.

Mert ha vetett Izráel, mindjárt ott termettek a Midiániták, az
Amálekiták és a Napkeletnek fiai, és rájok törtek.

És táborba szálltak ellenök, és pusztították a földnek termését egész
addig, a merre Gázába járnak, és nem hagytak élésre valót Izráelben, sem
juhot, sem ökröt, sem szamarat.

Mert barmaikkal és sátoraikkal vonultak föl; csapatosan jöttek, mint a
sáskák, úgy hogy sem nékik magoknak, sem tevéiknek nem volt száma, és
ellepték a földet, hogy elpusztítsák azt.

Mikor azért igen megnyomorodott az Izráel a Midiániták miatt, az Úrhoz
kiáltának az Izráel fiai.

Mikor pedig kiáltottak vala az Izráel fiai az Úrhoz Midián miatt:

Prófétát külde az Úr az Izráel fiaihoz, és monda nékik: Azt mondja az
Úr, Izráel Istene: Én vezettelek fel titeket Égyiptomból, és hoztalak ki
titeket a szolgálatnak házából,

És én mentettelek meg benneteket az Égyiptombeliek kezéből, és minden
nyomorgatóitoknak kezökből, a kiket kiűztem előletek, és néktek adtam az
ő földjüket.

És mondék néktek: Én, az Úr, vagyok a ti Istenetek; ne féljétek az
Emoreusok isteneit, kiknek földén laktok; de ti nem hallgattatok az én
szómra.

És eljöve az Úrnak angyala, és leüle ama cserfa alatt, a mely Ofrában
van, a mely az Abiézer nemzetségéből való Joásé vala, és az ő fia Gedeon
épen búzát csépelt a pajtában, hogy megmentse a Midiániták orczája elől.

Ekkor megjelenék néki az Úrnak angyala, és monda néki: az Úr veled, erős
férfiú!

Gedeon pedig monda néki: Kérlek uram, ha velünk van az Úr, miért ért
bennünket mindez? és hol vannak minden ő csoda dolgai, a melyekről
beszéltek nékünk atyáink, mondván: Nem az Úr hozott-é fel minket
Égyiptomból?! Most pedig elhagyott minket az Úr, és adott a Midiániták
kezébe.

És az Úr hozzá fordula, és monda: Menj el ezzel a te erőddel, és
megszabadítod Izráelt Midián kezéből. Nemde, én küldelek téged?

És monda néki: Kérlek uram, miképen szabadítsam én meg Izráelt? Ímé az
én nemzetségem a legszegényebb Manasséban, és én vagyok a legkisebb
atyámnak házában.

És monda néki az Úr: Én leszek veled, és megvered Midiánt, mint egy
embert.

Ő pedig monda néki: Ha kegyelmet találtam a te szemeid előtt, kérlek,
adj nékem valamely jelt, hogy te szólasz én velem.

El ne menj kérlek innen, míg vissza nem jövök hozzád, és ki nem hozom az
én áldozatomat, és le nem teszem elődbe. Az pedig monda: Én itt leszek,
míg visszatérsz.

Gedeon pedig elméne, és elkészíte egy kecskegödölyét és egy efa lisztből
kovásztalan pogácsákat, és betevé a húst egy kosárba, és a hús levét
fazékba, és kivivé hozzá a cserfa alá, és felajánlá néki.

És monda néki az Isten angyala: Vegyed a húst és a kovásztalan
kenyereket, és rakd erre a kősziklára, és a hús levét öntsd rá. És úgy
cselekedék.

Ekkor kinyújtá az Úrnak angyala pálczájának végét, mely kezében vala;
és megérinté a húst, és a kovásztalan kenyeret: és tűz jött ki a
kősziklából, és megemészté a húst és a kovásztalan kenyereket. Az Úrnak
angyala pedig eltünt az ő szemei elől.

Látván pedig Gedeon, hogy az Úrnak angyala volt az, monda Gedeon: Jaj
nékem Uram, Istenem! mert az Úrnak angyalát láttam színről színre!

És monda néki az Úr: Békesség néked! ne félj, nem halsz meg!

És építe ott Gedeon oltárt az Úrnak, és nevezé azt Jehova-Salomnak
(azaz: az Úr a béke), mely mind e mai napig megvan az Abiézer
nemzetségének városában, Ofrában.

És lőn ugyanazon éjjel, hogy monda az Úr néki: Végy egy tulkot atyádnak
ökrei közül, és egy másik tulkot, a mely hét éves, és rontsd le a Baál
oltárát, a mely a te atyádé és a berket, a mely a mellett van, vágd ki.

És építs oltárt az Úrnak, a te Istenednek, ennek a megerősített helynek
tetején alkalmatos helyen, és vedd a második tulkot, és áldozd meg
égőáldozatul a berek fájával, a melyet kivágsz.

Ekkor Gedeon tíz férfiút vőn maga mellé az ő szolgái közül, és a képen
cselekedék, a mint megmondotta vala néki az Úr. De miután félt atyjának
háznépétől és a városnak férfiaitól ezt nappal cselekedni, éjszaka tevé
meg.

Mikor aztán felkeltek reggel a városnak férfiai, íme már össze volt
törve a Baál oltára, és levágva a mellette levő berek, és a második
tulok égőáldozatul azon az oltáron, a mely építteték.

És mondának egyik a másikának: Ki cselekedte ezt? És mikor utána
kérdezősködtek és tudakozódtak, azt mondották: Gedeon, a Joás fia
cselekedte ezt a dolgot.

Akkor mondának a városnak férfiai Joásnak: Add ki fiadat, meg kell
halnia, mert lerontotta a Baál oltárát és mert kivágta a berket, a mely
mellette volt.

Joás pedig monda mindazoknak, a kik körülötte állának: Baálért pereltek
ti? Avagy ti oltalmazzátok-é őtet? Valaki perel ő érette, ölettessék meg
reggelig. Ha isten ő, hát pereljen ő maga, hogy oltára lerontatott!

És azon a napon elnevezték őt Jerubbaálnak, mondván: Pereljen ő vele
Baál, mert lerontotta az ő oltárát.

És mikor az egész Midián és Amálek és a Napkeletiek egybegyűlének, és
általkeltek a Jordánon, és tábort jártak a Jezréel völgyében:

Az Úrnak lelke megszállotta Gedeont, és megfúván a harsonákat, egybehívá
az Abiézer házát, hogy őt kövesse.

És követeket külde egész Manasséba, és egybegyűle az is ő utána; és
követeket külde Aserbe és Zebulonba és Nafthaliba, és feljövének
eleikbe.

És monda Gedeon az Istennek: Ha csakugyan az én kezem által akarod
megszabadítani Izráelt, a miképen mondottad,

Íme egy fürt gyapjat teszek a szérűre, és ha csak maga a gyapjú lesz
harmatos, míg az egész föld száraz leénd: erről megtudom, hogy valóban
az én kezem által szabadítod meg Izráelt, a mint mondottad.

És úgy lőn. Mert mikor másnap reggel felkelt, és megszorítá a gyapjat,
harmatot facsart ki a gyapjúból, egy tele csésze vizet.

És monda Gedeon az Istennek: Ne gerjedjen fel a te haragod én ellenem,
hogy még egyszer szólok. Hadd tegyek kísérletet, kérlek, még egyszer e
gyapjúval. Legyen, kérlek, szárazság csak a gyapjún, és harmat az egész
földön.

És úgy cselekedék Isten azon az éjszakán, és lőn szárazság csak magán a
gyapjún, míg az egész földön harmat lőn.

7. Fejezet

Felkele pedig jó reggel Jerubbaál - ez Gedeon - és az egész nép, mely
vele volt, és táborba szállának a Haród kútjánál, és a Midián tábora
tőle északra volt, a Moré halomtól fogva, a völgyben.

És monda az Úr Gedeonnak: Több ez a nép, mely veled van, hogysem kezedbe
adhatnám Midiánt; Izráel még dicsekednék velem szemben, mondván: Az én
kezem szerzett szabadulást nékem!

Azért kiálts a népnek füle hallatára, mondván: A ki fél és retteg,
térjen vissza, és menjen el a Gileád hegységről. És visszatérének a nép
közül huszonkétezeren, és csak tizezeren maradának ott.

És monda az Úr Gedeonnak: Még ez a nép is sok; vezesd őket le a vízhez,
és ott megpróbálom őket néked, és a melyikről azt mondon néked: Ez
menjen el veled, az menjen el veled; de bármelyikről azt mondom: Ez ne
menjen el veled, az ne is menjen.

És levezette a népet a vízhez, és monda az Úr Gedeonnak: Mindazokat,
a kik nyelvökkel nyalnak a vízből, mint a hogyan nyal az eb, állítsd
külön, valamint azokat is, a kik térdeikre esnek, hogy igyanak.

És lőn azoknak száma, a kik kezökkel szájokhoz véve nyaldosák a vizet,
háromszáz férfiú a nép többi része pedig mind térdre esve ivott.

És monda az Úr Gedeonnak: E háromszáz férfiú által szabadítlak meg
titeket, a kik nyaldosták vala a vizet, és adom Midiánt kezedbe; a többi
nép pedig menjen el, kiki a maga helyére.

És ők kezökbe vevék a népnek útravalóját és kürtjeit. Az Izráel többi
férfiait pedig mind elküldötte, mindeniket a maga hajlékába, és csak a
háromszáz férfiút tartotta meg. A Midián tábora pedig alatta feküdt a
völgyben.

És monda néki az Úr azon az éjszakán: Kelj fel, menj alá a táborba, mert
kezedbe adtam őket.

Ha pedig félsz lemenni, menj le te és Púra, a te szolgád a táborba.

És hallgasd meg, mit beszélnek, hogy annakutána megerősödjenek a te
kezeid, és menj alá a táborba. És lement ő és Púra, az ő szolgája a
fegyveresek szélső részéhez, a kik a táborban voltak.

És a Midiániták és az Amálekiták és a Napkeletiek minden fiai úgy
feküdtek a völgyben, mint a sáskák sokasága, és tevéiknek nem volt száma
sokaságuk miatt, mint a fövenynek, mely a tenger partján van.

Mikor pedig Gedeon oda ment, ímé az egyik férfiú épen álmát beszélte
el a másiknak, és monda: Ímé álmot álmodtam, hogy egy sült árpakenyér
hengergett alá a Midiániták táborára, és mikor a sátorig jutott,
megütötte azt, úgy hogy eldőlt, és felfelé fordította azt, és a sátor
ledőlt.

A másik aztán felele és monda: Nem egyéb ez, mint Gedeonnak, a Joás
fiának, az Izráelből való férfiúnak fegyvere, az ő kezébe adta az Isten
Midiánt és egész táborát.

És mikor hallotta Gedeon az álomnak elbeszélését és annak magyarázatát,
meghajtá magát, és visszatére az Izráel táborába, és monda: Keljetek
fel, mert kezetekbe adta az Úr a Midián táborát.

És a háromszáz embert három csapatba osztá el, és mindeniknek kezébe
egy-egy kürtöt adott, és üres korsókat és fáklyákat e korsókba.

És monda nékik: Én reám vigyázzatok, és úgy cselekedjetek. És ímé én
bemegyek a tábornak szélibe, és akkor, a mint én cselekszem, ti is úgy
cselekedjetek.

Ha én a kürtbe fúvok és mindazok, a kik velem vannak, akkor ti is
fújjátok meg a kürtöket az egész tábor körül, és ezt kiáltsátok: az
Úrért és Gedeonért!

És leméne Gedeon, és az a száz férfiú, a ki vele volt, a tábor széléhez
a középső éjjeli őrség kezdetén, a mikor épen az őrség felváltatott,
és kürtölének a kürtökkel és összetörék a korsókat, a melyek kezökben
valának.

És kürtölt mind a három csapat a kürtökkel, és összetörték a korsókat,
és balkezükben tartották a fáklyákat, jobb kezükben pedig a kürtöket,
hogy kürtöljenek, és kiáltának: Fegyverre! Az Úrért és Gedeonért!

És mindenik ott állott a maga helyén a tábor körül. Erre az egész tábor
futásnak eredt, és kiáltozott, és menekült.

És mikor a háromszáz ember belefújt kürtjébe, fordítá az Úr kinek-kinek
fegyverét az ő felebarátja ellen az egész táborban, és egész
Béth-Sittáig futott a tábor, Czererah felé, Abelmehola határáig,
Tabbathon túl.

És egybegyűjtettek az Izráel férfiai Nafthaliból, Áserből és az egész
Manasséből, és úgy űzék a Midiánitákat.

És követeket külde Gedeon az egész Efraim hegységbe, ezt izenvén:
Jőjjetek alá a Midiániták ellen és foglaljátok el előttök a vizeket
Béthbaráig, és a Jordánt. És egybegyűle Efraimnak minden férfia, és
elzárák a vizeket Béthbaráig, és a Jordánt is.

És elfogák Midiánnak két fejedelmét, Orebet és Zéebet, és megölék Orebet
az Oreb kőszikláján, és Zéebet megölék a Zéeb pajtájában, és űzték
a Midiánitákat. Orebnek és Zéebnek fejét pedig elvivék Gedeonnak a
Jordánon túl.

8. Fejezet

És mondának az Efraim férfiai néki: Miért cselekedted azt mi velünk,
hogy el nem hívtál minket, mikor a Midián ellen való hadakozásra
indultál? És erősen feddőzének vele.

Ő pedig monda nékik: Vajjon cselekedtem-é én olyan dolgot, mint ti? Nem
többet ér-é Efraim szőlőmezgerlése, mint Abiézer egész szüretje?

Kezetekbe adta az Isten Midiánnak fejedelmeit, Orebet és Zéebet;
hát mit cselekedhettem én olyat, mint ti?! Akkor lecsendesedék az ő
felháborodott lelkök, mikor e beszédet mondotta vala.

Mikor pedig Gedeon a Jordánhoz ére, átkele azzal a háromszáz férfiúval,
a kik vele valának, az üldözéstől kifáradottan.

És monda a Sukkót férfiainak: Adjatok, kérlek, e népnek, mely engem
követ, kenyeret, mert fáradtak, én pedig űzöm Zébát és Sálmunáht,
Midiánnak királyait.

És mondának Sukkót előljárói: Zébának és Sálmunáhnak öklét már kezedben
tartod-é, hogy kenyeret adjunk a te seregednek?

Gedeon pedig monda: Ha kezembe adja az Úr Zébát és Sálmunáht, a
pusztának tüskéivel és csalánjaival csépelem meg testeteket.

És felmenvén onnan Pénuelbe hasonlóképen szóla azoknak is, és Pénuel
férfiai épen úgy feleltek néki, a mint feleltek volt a Sukkót férfiai.

És szóla a Pénuel férfiainak is, mondván: Mikor békességben visszatérek,
lerontom ezt a tornyot.

Zéba pedig és Sálmunáh Kárkorban valának, és az ő seregök velök, mintegy
tizenötezeren, mind a kik megmaradtak a Napkeletieknek egész táborából.
Az elesettek száma százhúszezer fegyverfogható férfiú volt.

És felméne Gedeon a sátorban lakók útján keletre Nobahtól és Jogbehától,
és szétverte a tábort, pedig a tábor biztonságban érezte magát.

És Zéba és Sálmunáh elfutottak; de ő utánok ment, és elfogta a Midián
két királyát: Zébát és Sálmunáht, és szétszórta az egész tábort.

Mikor pedig Gedeon, a Joás fia, visszatért a harczból a Heresz
hágójától:

Megfogott egy gyermeket a sukkótbeliek közül, és tudakozódott tőle. Ez
pedig felírta néki Sukkótnak előljáróit és véneit, hetvenhét férfiút.

Mikor aztán a Sukkót férfiaihoz ment vala, monda: Ímhol Zéba és
Sálmunáh, a kik miatt gúnyolódtatok velem, mondván: Vajjon Zéba és
Sálmunáh öklét már kezedben tartod-é, hogy kenyeret adjunk kifáradott
embereidnek?

És előfogá a város véneit, és a pusztának töviseit és csalánjait vévén,
megtanítá azokkal Sukkótnak férfiait.

Azután Pénuel tornyát rontá le, és a város férfiait ölte meg.

És monda Zébának és Sálmunáhnak: Milyenek voltak azok a férfiak, a kiket
a Thábor hegyén megöltetek? Ők pedig mondának: Mint a milyen te vagy,
olyanok voltak ők is, és mindenik olyan arczú, mint egy-egy királyfi.

És monda: Az én atyámfiai, az én anyámnak fiai voltak azok. Él az Úr! ha
életben hagytátok volna őket, én sem ölnélek meg titeket!

És monda Jéthernek, az ő elsőszülöttjének: Kelj fel, öld meg őket. De a
fiú nem húzta ki kardját, mert fél vala, mivelhogy még gyermek vala.

És monda Zéba és Sálmunáh: Kelj fel te és te ölj meg minket, mert a
milyen a férfiú, olyan az ő ereje. És felkele Gedeon, és megölé Zébát és
Sálmunáht, és elvevé az ő tevéiknek nyakán levő ékességeket.

És mondának az Izráel férfiai Gedeonnak: Uralkodjál felettünk te és a te
fiad és a te fiadnak fia, mert megszabadítottál bennünket a Midiániták
kezéből.

És monda nékik Gedeon: Én nem uralkodom felettetek, sem az én fiam nem
fog uralkodni rajtatok. Az Úr uralkodik ti felettetek!

Azután monda nékik Gedeon: Egyet kívánok csak tőletek, hogy adja nékem
mindenikőtök a zsákmányul ejtett fülön függőket; mert arany fülön
függőik voltak azoknak, mivelhogy Izmaeliták valának.

És mondának: Örömest néked adjuk. És leterítettek egy ruhát, és mindenki
arra dobá a fülön függőket, melyeket prédául ejtett.

Az arany fülön függőknek pedig, a melyeket elkért, súlya ezerhétszáz
arany siklus volt, amaz ékességeken, függőkön és bíborruhákon kívül, a
melyek a Midián királyain voltak, és az aranylánczok nélkül, a melyek
tevéik nyakán valának.

És készíte abból Gedeon efódot, és helyhezteté azt a maga városában,
Ofrában, és ott paráználkodott azután az egész Izráel, és lőn ez
Gedeonnak és házanépének tőrbeejtésére.

Így aláztattak meg a Midiániták az Izráel fiai előtt, és nem is emelték
fel azután már fejüket, és megnyugovék a föld negyven esztendeig Gedeon
idejében.

És hazatért Jerubbaál, a Joás fia, és megtelepedett otthon.

És Gedeonnak volt hetven fia, kik az ő ágyékából származtak, mert sok
felesége volt néki.

És az ő ágyasa is, a ki Sikemben volt, szült néki egy fiat, és nevezé
azt Abiméleknek.

És meghala Gedeon, a Joás fia, késő vénségében, és eltemetteték
atyjának, Joásnak sírjába, Ofrában, Abiezer városában.

Lőn pedig, hogy mikor meghalt Gedeon, elfordulának az Izráel fiai
az Úrtól, és a Baálokkal paráználkodának, és a Baál-Beritet tevék
istenökké.

És nem emlékezének meg az Izráel fiai az Úrról, az ő Istenökről, a ki
őket megszabadította minden ellenségeik kezéből köröskörül.

És nem cselekedének irgalmasságot a Jerubbaál Gedeon házával mind ama
jók szerint, a melyeket ő tett vala az Izráellel.

9. Fejezet

És elméne Abimélek, a Jerubbaál fia Sikembe, az ő anyjának atyjafiaihoz,
és beszélt velök, valamint az ő anyja atyjának egész nemzetségével,
mondván:

Mondjátok meg, kérlek, Sikem minden férfiának hallatára, melyik jobb
néktek, hogy hetven férfiú uralkodjék-é rajtatok, Jerubbaálnak minden
fia, vagy pedig csak egy ember uralkodjék felettetek? És emlékezzetek
meg arról, hogy én a ti csontotok és a ti testetek vagyok.

És elmondották anyjának testvérei róla mind e beszédeket Sikem minden
férfiainak füle hallatára, és Abimélek felé hajlott az ő szívök, mert
azt mondák: Atyánkfia ő!

És adának néki hetven ezüst pénzt a Baál-Beritnek házából, és ezzel
holmi henyélő és hiábavaló embereket fogadott magának Abimélek, a kik őt
követék.

És elméne atyjának házához Ofrába, és megölé testvéreit, Jerubbaál
fiait, a hetven férfiút egy kövön, és csak Jóthám maradt meg,
Jerubbaálnak legkisebb fia, mert ez elrejtőzött.

És összegyülekezék Sikemnek egész polgársága, és Millónak egész háza,
és elmenének és királylyá választák Abiméleket az alatt a magas tölgy
alatt, a mely Sikemben áll.

Mikor pedig ezt elbeszélték vala Jóthámnak, elment és megállott a
Garizim hegy tetején, és nagy felszóval kiálta, és így szóla hozzájuk:
Hallgassatok rám, Sikem férfiai, hogy reátok is hallgasson az Isten!

Egyszer elmenvén elmentek a fák, hogy királyt válaszszanak magoknak, és
mondának az olajfának: Uralkodjál felettünk!

De az olajfa így felelt nékik: Elhagyjam az én kövérségemet, a melylyel
tisztelnek Istent és embereket, és elmenjek, hogy ingadozzam a fák
felett?

Akkor a fügefának szólottak a fák: Jer el te, és uralkodjál rajtunk.

De a fügefa is azt mondta nékik: Elhagyjam-é édességemet és jó
gyümölcseimet, és elmenjek, hogy ingadozzam a fák felett?

Azután a szőlőtőnek mondák a fák: Jer el te, uralkodjál rajtunk.

Azonban a szőlőtő is azt mondta nékik: Elhagyjam-é mustomat, a mely
isteneket és embereket vidámít, és elmenjek, hogy ingadozzam a fák
felett?

Mondának végre a fák mindnyájan a galagonyabokornak: Jer el te,
uralkodjál mi rajtunk.

És monda a galagonyabokor a fáknak: Ha igazán királylyá kentek engem
magatok felett, jőjjetek el, nyugodjatok az én árnyékomban: de hogyha
nem, jőjjön tűz ki a galagonyabokorból, és égesse meg a Libanonnak
czédrusait.

Hát ti is most igazán és becsületesen cselekedtetek-é, hogy Abiméleket
tettétek királylyá, és jól cselekedtetek-é Jerubbaállal és házanépével,
és úgy bántatok-é vele, a mint megérdemelte?

Mert érettetek harczolt atyám, és még életével is semmit nem gondolván,
mentett meg titeket a Midiánnak kezéből.

Ti pedig most felkeltetek az én atyámnak háza ellen, és megöltétek
gyermekeit, hetven férfiút egy kövön, és királylyá választottátok Sikem
férfiai felett Abiméleket, az ő szolgálójának fiát, mert atyátokfia!

Ha igazán és becsületesen cselekedtetek Jerubbaállal és az ő házával a
mai napon, örüljetek Abiméleknek, és örüljön ő is néktek;

De hogyha nem, jőjjön tűz ki Abimélekből, és eméssze meg Sikem férfiait
és Milló házát, és származzék tűz Sikem férfiaiból és Milló házából, és
emészsze meg Abiméleket!

És elfutott Jóthám, és elmenekült, és elment Beérbe az ő atyjafia,
Abimélek elől, és ott telepedett meg.

Mikor pedig uralkodék Abimélek Izráel felett három esztendeig:

Egy gonosz lelket bocsátott Isten Abimélek és Sikem férfiai közé, és
pártot ütöttek Sikem férfiai Abimélek ellen,

Hogy eljőjjön a Jerubbaál hetven fián elkövetett kegyetlenség büntetése,
és szálljon az ő vérök Abimélekre, testvérökre, a ki megölte őket, és
Sikem férfiaira, a kik az ő kezeit megerősítették, hogy megölje az ő
atyjafiait.

És lest vetének néki a Sikem férfiai a hegyeknek tetején, és kiraboltak
mindenkit, a ki elment mellettök az úton, mely dolgot megmondák
Abiméleknek.

És eljött Gaál, Ebed fia és az ő atyjafiai, és bementek Sikembe, és
bízának ő hozzá Sikem férfiai.

Annyira, hogy kimenvén a mezőre, leszüretelték szőlőiket, mindjárt ki is
taposták, és örömünnepet ültek, és bementek az ő istenöknek házába, és
ettek és ittak, és szidalmazták Abiméleket.

És monda Gaál, Ebed fia: Kicsoda Abimélek és kicsoda Sekem, hogy
szolgáljunk néki? Nem Jerubbaál fia-é ő, és nem Zebul-é az ő
kormányzója? Ti szolgáljátok Hámornak, Sekem atyjának férfiait; de miért
szolgálnánk mi?

Csak volna az én kezemben e nép, majd elűzném Abiméleket. És monda
Abiméleknek: Öregbítsd meg seregedet, és jőjj ki!

Mikor pedig meghallotta Zebul, a városnak kormányzója, Gaálnak, az Ebed
fiának beszédit, nagy haragra gyulladt.

És követeket küldött Abimélekhez Thormába, ezt izenvén: Ímé Gaál, az
Ebed fia és az ő testvérei Sikembe jöttek, és fellázítják a várost te
ellened.

Most azért készülj fel éjszaka, te és a te néped, mely veled van, és
állj lesbe a mezőn.

És reggel, napfelköltekor korán kelj fel, és törj a városra, és mikor ő
és az ő népe kivonul ellened: cselekedjél vele a szerint, a mint akarod.

És felkelt Abimélek és az egész nép, a mely vele volt, éjszaka, és lesbe
állottak Sikem ellen négy csapatban.

És kijött Gaál, az Ebed fia és megállott a város kapujának nyílásában.
És felkelt Abimélek is, meg a nép is, mely vele volt, a lesből.

És a mint meglátta Gaál a csapatot, monda Zebulnak: Ímé nép jő alá a
hegyeknek tetejéről. Zebul pedig monda néki: A hegyek árnyékát nézed
férfiaknak.

De Gaál csak folytatta beszédét, és monda: Ímé egy másik csapat meg az
ország közepéből jő alá a harmadik csapat pedig a jós-tölgyfa útján jő.

Ekkor monda néki Zebul: Hol van most szád, melylyel mondád: Kicsoda
Abimélek, hogy szolgáljunk néki? Nem ez a nép-é az, a melyet
kisebbítettél? No, most vonulj ki ellene, és harczolj vele.

És kivonult Gaál Sikem polgárainak élén, és megütközött Abimélekkel.

De Abimélek megfutamította, úgy hogy elmenekült előle, és sok sebesült
elesett a kapu bejáratáig.

Abimélek pedig Arumában maradt, és Zebul elűzte Gaált és atyjafiait,
hogy ne lakjanak Sikemben.

És lőn, hogy másnap kiméne a nép a mezőre, és megmondák Abiméleknek.

És az vette az ő népét, és három csapatra osztotta el, és lesbe állott
a mezőn; és látta, hogy ímé a nép jő ki a városból. Rájok támadt, és
megverte őket.

És Abimélek és az a csapat, a mely vele volt, megtámadta és megszállotta
a város kapuját; a másik két csapat pedig megtámadta mind a mezőn
levőket, és megverte őket.

És Abimélek egész nap vívta a várost, mígnem bevette a várost, és a
népet, mely benne volt, leölte: a várost pedig lerombolta, és behinté
azt sóval.

Mikor pedig ezt meghallották Sikem tornyának minden férfiai, az
El-Berith isten házának várába mentek.

És mikor Abiméleknek elmondották, hogy Sikem tornyának minden férfiai
ott gyűltek össze:

Felment Abimélek a Sálmon hegyére, ő és az egész nép, mely vele volt,
és fejszét vett kezébe, és faágakat vágott le, és azokat felszedte, és
vállára rakta, és monda a népnek, a mely vele volt: A mit láttatok, hogy
cselekedtem, ti is azt tegyétek gyorsan, mint én.

Erre az egész népből kiki vágott magának ágakat, és követték Abiméleket,
és lerakták a fát a vár körül, és tűzzel rájuk gyujtották a várat, úgy
hogy meghaltak a Sikem tornyának minden férfiai, közel ezer férfi és
asszony.

Abimélek pedig elment Thébesbe, és táborba szállott Thébes ellen, és
bevette azt.

De egy erős torony volt a város közepén, és oda menekült minden férfi és
asszony, és a városnak minden lakosa; ezt magukra zárták, és a toronynak
padlására mentek fel.

És Abimélek oda ment a toronyig, és ostrom alá vette azt, és egészen a
torony ajtajáig közeledett, hogy azt tűzzel égesse fel.

Akkor egy asszony egy malomkődarabot gördített le Abimélek fejére, és
bezúzta koponyáját.

Ki mindjárt oda hívta fegyverhordozó apródját, és monda néki: Vond ki
kardodat, és ölj meg engem, hogy ne mondják felőlem: Asszony ölte meg
őt! És keresztülszúrta őt az apród, és meghalt.

Mikor pedig az Izráel férfiai látták, hogy Abimélek meghalt, kiki
visszatért a maga helyére.

Így fizetett meg Isten Abiméleknek azért a gonoszságért, melyet atyja
ellen elkövetett, hogy megölte hetven testvérét.

És a Sikem férfiainak fejére is visszahárított Isten minden rosszat, és
reájuk szállott Jóthámnak, a Jerubbaál fiának átka.

10. Fejezet

Támada pedig Abimélek után az Izráel megszabadítására Thóla, Puának, a
Dodó fiának fia, Issakhár nemzetségéből való, a ki Sámirban lakott, az
Efraim hegységben.

És bíráskodék Izráelben huszonhárom esztendeig, és meghala, és
eltemetteték Sámirban.

Ő utána következett Jáir, a gileádbeli, és ítélé Izráelt huszonkét
esztendeig.

Ennek harmincz fia volt, kik harmincz szamárcsikón nyargaltak, és
volt nékik harmincz városuk, melyeket mind e mai napig Jáir faluinak
neveznek, melyek Gileád földén vannak.

És meghalt Jáir, és eltemetteték Kámonban.

De az Izráel fiai újra gonoszul cselekedtek az Úrnak szemei előtt,
mert szolgáltak a Baáloknak és Astarótnak, és Sziria isteneinek, és
Sidon isteneinek, és Moáb isteneinek, és az Ammon fiai isteneinek, és a
Filiszteusok isteneinek, és elhagyták az Urat, és nem szolgáltak néki.

Felgerjedett azért az Úrnak haragja Izráel ellen, és adá őket a
Filiszteusoknak és az Ammon fiainak kezökbe.

És ezek szorongatták és nyomorgatták az Izráel fiait attól az évtől
fogva tizennyolcz esztendőn keresztül, Izráelnek minden fiait a kik a
Jordánon túl valának az Emoreusoknak földén, mely Gileádban van.

És átkeltek az Ammon fiai a Jordánon, hogy hadakozzanak Júda és Benjámin
ellen és az Efraim háza ellen, és felette igen szorongattaték az Izráel.

Akkor az Úrhoz kiáltottak az Izráel fiai, mondván: Vétkeztünk te
ellened, mert elhagytuk a mi Istenünket, és szolgáltunk a Baáloknak.

Az Úr pedig monda az Izráel fiainak: Nemde én szabadítottalak-é meg
benneteket az Égyiptombeliektől, az Emoreusoktól, az Ammon fiaitól, a
Filiszteusoktól,

És a Sidonbeliektől, az Amálekitáktól és a Maonitáktól, mikor titeket
szorongattak, és ti én hozzám kiáltottatok, megszabadítottalak titeket
az ő kezökből?

És ti mégis elhagytatok engem, és idegen isteneknek szolgáltatok;
annakokáért többé nem szabadítlak meg titeket ezután.

Menjetek és kiáltsatok azokhoz az istenekhez, a kiket választottatok,
szabadítsanak meg azok benneteket a ti nyomorúságtoknak idején.

Felelének pedig az Izráel fiai az Úrnak: Vétkeztünk, cselekedjél úgy
velünk, a mint jónak látszik a te szemeid előtt, csak most az egyszer
szabadíts még meg, kérünk!

És elvetették maguktól az idegen isteneket, és szolgáltak az Úrnak. És
megesett az ő szíve az Izráel nyomorúságán.

És összegyülekeztek az Ammon fiai, és táborba szállottak Gileádban, és
összegyűltek az Izráel fiai is, és Mispában táboroztak.

És Gileád népe és fejedelmei egyik a másikától kérdezgették: Ki az a
férfiú, a ki megkezdi a harczot az Ammon fiai ellen? Legyen az feje
Gileád összes lakóinak!

11. Fejezet

A Gileádból való Jefte pedig nagy hős volt, és egy parázna asszonynak
volt a fia, s Jeftét Gileád nemzette.

De mikor Gileádnak a felesége is szült néki fiakat, és megnőttek az ő
feleségének fiai: akkor elűzték Jeftét és azt mondták néki: Nem fogsz
örökösödni atyánknak házában, mert más asszonynak vagy a fia.

És elfutott Jefte az ő atyjafiai elől, és Tób földén telepedett meg, és
henyélő emberek gyűltek össze Jefte körül, és együtt portyáztak.

És történt napok mulva, hogy az Ammon fiai harczba keveredtek Izráellel.

És lőn, hogy a mint harczolni kezdtek az Ammon fiai Izráellel, Gileád
vénei elmentek, hogy visszahozzák Jeftét a Tób földéről.

És mondának Jeftének: Jer el, és légy nékünk fejedelmünk, és harczoljunk
az Ammon fiai ellen.

Jefte pedig monda Gileád véneinek: Avagy nem ti vagytok-é, a kik engem
meggyűlöltetek, és kiűztetek atyámnak házából? És miért jöttetek most
hozzám a ti nyomorúságtoknak idején?

És mondának Gileád vénei Jeftének: Azért fordultunk most hozzád, hogy
jőjj el velünk, és hadakozzál az Ammon fiai ellen, és légy mi nékünk
fejünk, és Gileád minden lakosinak.

És monda Jefte Gileád véneinek: Ha visszavisztek engem, hogy hadakozzam
az Ammon fiai ellen, és kezembe adja őket az Úr: igazán fejetekké
leszek?

Akkor mondának Gileád vénei Jeftének: Az Úr a tanúnk, ha a te beszéded
szerint nem cselekeszünk!

És elment Jefte Gileád véneivel, és a nép a maga fejévé és fejedelmévé
tette őt. És megmondá Jefte minden beszédit az Úr előtt Mispában.

És követeket küldött Jefte az Ammon fiainak királyához, ezt izenvén: Mi
dolgom van nékem veled, hogy hozzám jöttél, hogy hadakozzál az én földem
ellen?

És monda az Ammon fiainak királya Jefte követeinek: Mert elvette Izráel
az én földemet, mikor Égyiptomból feljött, az Arnontól fogva Jabbókig és
a Jordánig, most te add azokat vissza békességgel.

Ismét külde pedig Jefte követeket az Ammon fiainak királyához;

És monda néki: Ezt izeni Jefte: Nem vette el Izráel sem a Moáb földét,
sem az Ammon fiainak földét;

Mert mikor kijött Égyiptomból, a pusztában bolyongott Izráel egész a
Veres tengerig, és mikor Kádesbe ért,

Követeket küldött Izráel Edom királyához, mondván: Hadd menjek át,
kérlek, országodon; de Edom királya nem hallgatta meg. Majd Moáb
királyához is küldött; de ez sem engedé, és így Izráel ott maradt
Kádesben.

És mikor tovább vándorolt a pusztában, megkerülte Edom földét és Moáb
földét, és napkelet felől érkezett a Moáb földéhez, és ott táborozott
túl az Arnonon; de Moáb határába nem ment be, mert az Arnon Moáb határa.

Ekkor követeket küldött Izráel Szihonhoz, az Emoreusok királyához,
Hesbon királyához, és monda néki Izráel: Hadd menjek át, kérlek,
országodon az én helyemre.

De Szihon nem hitt Izráelnek, hogy átvonul az ő határán, hanem
összegyűjtötte Szihon az ő egész népét, és táborba szállott Jahásban, és
harczolt az Izráel ellen.

Az Úr, az Izráel Istene pedig Szihont és egész népét Izráel kezébe
adta, és megverték őket, és elfoglalta Izráel az Emoreusoknak, ama föld
lakóinak, egész országát.

És birtokába vette az Emoreusok egész határát, az Arnontól fogva
Jabbókig, és a pusztától a Jordánig.

És mikor az Úr, az Izráel Istene maga űzte ki az Emoreusokat az ő népe,
az Izráel elől, most te akarnád ezt elfoglalni?

Hát nem úgy van-é, hogy a mit bírnod adott néked Kámos, a te istened,
azt bírod? Mi meg mindazoknak örökségét bírjuk, a kiket az Úr, a mi
Istenünk űzött ki mi előlünk.

, És most vajjon mennyivel vagy te különb Báláknál, Czippor fiánál, Moáb
királyánál? Avagy versengett-é ez az Izráellel, és hadakozott-é valaha
ellenük?

Míg Izráel Hesbonban és annak mezővárosaiban, Aroerben és ennek
mezővárosaiban és az Arnon mellett való összes városokban háromszáz
esztendőn át lakott: miért nem foglaltátok el abban az időben?

Én nem vétettem te ellened, hanem te cselekszel velem gonoszt, hogy
harczolsz ellenem. Az Úr, a biró, tegyen ma ítéletet az Izráel és az
Ammon fiai között.

De az Ammon fiainak királya nem hallgatott Jefte szavaira, a melyeket
izent néki.

Jeftén pedig lőn az Úrnak lelke, és általméne Gileádon és Manassén, és
általméne Gileád Mispén, és Gileád Mispéből felvonult az Ammon fiai
ellen.

És fogadást tőn Jefte az Úrnak, és monda: Ha mindenestől kezembe adod az
Ammon fiait:

Akkor valami kijövénd az én házamnak ajtaján előmbe, mikor békével
visszatérek az Ammon fiaitól, legyen az Úré, és megáldozom azt egészen
égőáldozatul.

És kivonult Jefte az Ammon fiai ellen, hogy hadakozzék velök, és kezébe
adá néki azokat az Úr.

És veré őket Aroertől fogva mindaddig, míg mennél Minnithbe, húsz
városon át, és egész Abel-Keraminig nagy vérontással, és az Ammon fiai
megaláztattak az Izráel fiai előtt.

Mikor pedig méne Jefte Mispába az ő házához: ímé az ő leánya jött ki
eleibe dobokkal és tánczoló sereggel; ez volt az ő egyetlenegyje, mert
nem volt néki kivülötte sem fia, sem leánya.

És mikor meglátta őt, megszaggatá ruháit, és monda: Óh leányom, de
megszomorítottál és megháborítottál engem! Mert én fogadást tettem az
Úrnak, és nem vonhatom vissza.

Az pedig monda néki: Atyám, ha fogadást tettél az Úrnak, úgy cselekedjél
velem, a mint megfogadtad, miután az Úr megadta az ellenségeiden: az
Ammon fiain való bosszút.

És monda az ő atyjának: Csak azt az egyet tedd meg nékem; ereszsz el
engem két hónapra, hadd menjek el és vonulhassak félre a hegyekre, hogy
sírjak szűzességemen leánybarátaimmal.

És ő monda: Menj el. És elbocsátá őt két hónapra. Az pedig elment és az
ő leánybarátai, és siratta az ő szűzességét a hegyeken.

És a két hónap elteltével visszatért atyjához, és betöltötte az ő felőle
való fogadást, a melyet tett, és ő soha nem ismert férfiút. És szokássá
lett Izráelben,

Hogy esztendőnként elmentek az Izráel leányai, hogy dicsőítsék a
gileádbeli Jefte leányát esztendőnként négy napon át.

12. Fejezet

Összegyűlének pedig az Efraim férfiai, és általmenének északra, és
mondának Jeftének: Miért szállottál harczba az Ammon fiaival, és miért
nem hívtál minket is, hogy menjünk veled? Most azért a te házadat
megégetjük te veled együtt tűzzel.

És monda Jefte nékik: Nagy háborúságunk volt, nékem és az én népemnek,
az Ammon fiaival: és hívtalak titeket; de ti nem szabadítottatok meg
engem az ő kezökből.

És a mikor láttam, hogy ti nem akartok segíteni, koczkára vetém saját
életemet, és általmenék az Ammon fiai ellen, az Úr pedig kezembe adta
őket. És most miért jöttetek fel hozzám, hogy hadakozzatok én ellenem?

És ekkor egybegyűjté Jefte Gileádnak minden férfiait, és megtámadta
Efraimot, és megverték Gileád férfiai Efraimot, mert azt mondották:
Efraim szökevényei vagytok ti, kik Gileádban, Efraim és Manassé között
laktok.

És elfoglalák a Gileádbeliek Efraim előtt a Jordán réveit, és lőn, hogy
mikor az Efraim közül való menekülők azt mondják vala: Hadd menjek
által: azt kérdezték tőlük a gileádbeli férfiak Efraimbeli vagy-é? És ha
azt mondotta: nem!

Akkor azt mondák néki: Mondd: Sibboleth! És ha Szibbolethet mondott,
mert nem tudta úgy kimondani, akkor megfogták őt és megölték a Jordán
réveinél, és elesett ott abban az időben az Efraimbeliek közül
negyvenkétezer.

Ítélé pedig Jefte Izráelt hat esztendeig, és meghalt Jefte, a
Gileádbeli, és eltemetteték Gileád egyik városában.

És ítélé ő utána az Izráelt Ibsán, ki Bethlehemből való volt.

Ennek harmincz fia volt és harmincz leányt házasított ki, és harmincz
leányt hozott be kivül az ő fiainak, és itélé Izráelt hét esztendeig.

És meghala Ibsán, és eltemetteték Bethlehemben.

És bíráskodék ő utána Élon Izráelben, ki a Zebulon nemzetségéből való
volt, és ítélé Izráelt tíz esztendeig.

És meghala Élon, a Zebulonbeli, és eltemetteték Ajalonban, Zebulon
földén.

Ő utána pedig Abdon bíráskodott Izráelben, a Pireathonita Hillel fia.

Ennek negyven fia és harmincz unokája volt, kik hetven szamárcsikón
nyargaltak, és ítélte Izráelt nyolcz esztendeig.

És meghalt Abdon, a Pireathonita Hillel fia, és eltemetteték
Pireathonban, Efraim földén, az Amálekiták hegységén.

13. Fejezet

Az Izráel fiai pedig újra gonoszul cselekedtek az Úrnak szemei előtt,
azért az Úr őket a Filiszteusoknak kezébe adá negyven esztendeig.

És élt ebben az időben egy férfiú Czórából, a Dán nemzetségéből való,
névszerint Manoah, kinek felesége magtalan volt, és nem szült.

És megjelent az Úrnak angyala az asszonynak, és monda néki: Ímé most
magtalan vagy, és nem szültél; de terhes leszesz, és fiat szülsz.

Azért most megójjad magad, és ne igyál se bort, se más részegítő italt,
és ne egyél semmi tisztátalant.

Mert íme terhes leszesz, és fiat szülsz, és beretva ne érintse annak
fejét, mert Istennek szenteltetett lesz az a gyermek anyjának méhétől
fogva, és ő kezdi majd megszabadítani Izráelt a Filiszteusok kezéből.

És elment az asszony, és elbeszélte ezt férjének, mondván: Istennek egy
embere jöve hozzám, kinek tekintete olyan volt, mint az Isten angyalának
tekintete, igen rettenetes, úgy hogy meg sem mertem kérdezni, hogy
honnan való, és ő sem mondotta meg nékem a nevét.

És monda nékem: Ímé terhes leszesz, és fiat fogsz szülni; azért most se
bort, se más részegítő italt ne igyál, és semmi tisztátalant ne egyél,
mert Istennek szentelt lesz az a gyermek, anyja méhétől fogva halála
napjáig.

Manoah pedig az Úrhoz könyörgött, és monda: Kérlek, Uram! az Istennek
amaz embere, a kit küldöttél volt, hadd jőjjön el ismét hozzánk, és
tanítson meg minket, hogy mit cselekedjünk a születendő gyermekkel.

És meghallgatá az Isten Manoah kérését, mert az Istennek angyala megint
eljött az asszonyhoz, mikor az a mezőn ült, és az ő férje Manoah nem
volt vele.

Akkor az asszony elsietett, és elfutott, és elbeszélé férjének, és monda
néki: Ímé megjelent nékem az a férfiú, a ki a multkor hozzám jött.

És felkelt, és elment Manoah az ő felesége után, és mikor odaért ahhoz
a férfiúhoz, monda néki: Te vagy-é az a férfiú, a ki ez asszonynyal
beszéltél? És monda: Én vagyok.

És monda Manoah: Ha beteljesedik ígéreted, miként bánjunk a gyermekkel,
és mit cselekedjék ő?

Az Úrnak angyala pedig monda Manoáhnak: Mindentől, a mit csak mondottam
az asszonynak, őrizkedjék.

Mindabból, a mi csak a bortermő szőlőből származik, ne egyék, és bort és
más részegítő italt ne igyék, és semmi tisztátalant ne egyék. Mindazt, a
mit parancsoltam néki, tartsa meg.

És monda Manoah az Úr angyalának: Kérlek, hadd tartóztassunk meg téged,
hogy készítsünk néked egy kecskegödölyét.

De az Úrnak angyala így szólt Manoáhhoz: Ha megmarasztasz is, nem eszem
kenyeredből, és ha áldozatot készítesz, az Úrnak áldozd azt. Mert Manoah
nem tudta, hogy az Úrnak angyala vala.

És monda Manoah az Úr angyalának: Kicsoda a te neved, hogy ha majd
beteljesedik a te beszéded, tisztességgel illethessünk téged.

És monda néki az Úrnak angyala: Miért kérdezősködöl nevem után, a mely
olyan csodálatos?

Mikor aztán Manoah a kecskegödölyét és ételáldozatot vette, és
megáldozá azt egy sziklán az Úrnak: csodadolgot cselekedék Manoahnak és
feleségének szeme láttára:

Tudniillik, mikor a láng felcsapott az oltárról az ég felé, az oltár
lángjában felszállott az Úrnak angyala. Mikor pedig ezt meglátták Manoah
és az ő felesége, arczczal a földre borultak.

És többé nem jelent meg az Úrnak angyala Manoáhnak és feleségének. Ekkor
tudta meg Manoah, hogy az Úrnak angyala volt az.

És monda Manoah az ő feleségének: Meghalván meghalunk, mert az Istent
láttuk.

Akkor monda néki az ő felesége: Ha meg akart volna ölni az Úr
minket, nem fogadta volna el kezünkből az egészen égőáldozatot és az
ételáldozatot, és nem mutatta volna nékünk mindezeket, sem pedig nem
hallatott volna velünk ilyeneket.

És szült az asszony fiat, és nevezé annak nevét Sámsonnak, és
felnevekedék a gyermek, és megáldá őt az Úr.

És kezdé az Úrnak lelke őt indítani a Dán táborában, Czóra és Estháol
között.

14. Fejezet

És lement Sámson Timnátba, és meglátott egy nőt Timnátban a Filiszteusok
lányai közül.

És mikor hazament, elbeszélte ezt atyjának és anyjának, és monda: Egy
nőt láttam Timnátban a Filiszteusok leányai között, most azért vegyétek
őt nékem feleségül.

És monda néki az ő atyja és anyja: Hát nincsen a te atyádfiainak és az
én egész népemnek leányai között nő, hogy te elmégy, hogy feleséget végy
a körülmetéletlen Filiszteusok közül? És monda Sámson az ő atyjának: Őt
vegyed nékem, mert csak ő kedves az én szemeim előtt.

Az ő atyja és anyja pedig nem tudják vala, hogy ez az Úrtól van, hogy
ő alkalmatosságot keres a Filiszteusok ellen, mert abban az időben a
Filiszteusok uralkodtak Izráel felett.

És lement Sámson az ő atyjával és anyjával Timnátba, és mikor Timnátnak
szőlőhegyéhez értek, íme egy oroszlánkölyök jött ordítva elébe.

És felindítá őt az Úrnak lelke, és úgy kettészakasztá azt, mint a hogyan
kettészakasztatik a gödölye; pedig semmi sem volt kezében. De atyjának
és anyjának nem mondta el, a mit cselekedett.

És mikor leérkezett, beszélt a nővel, a ki kedves volt Sámson szemei
előtt.

Mikor pedig egynéhány nappal azután visszatért, hogy őt hazavigye,
lekerült, hogy megnézze az oroszlánnak holttestét: hát íme egy raj méh
volt az oroszlánnak tetemében, és méz.

És kiszedte azt markaiba, és a mint ment-mendegélt, eszegetett belőle,
és mikor hazaért atyjához és anyjához, adott abból nékik is, és azok is
ettek; de nem mondta meg nékik, hogy az oroszlán holtteteméből vette ki
a mézet.

És azután lement az ő atyja ahhoz a nőhöz, és Sámson lakodalmat tartott
ott, mert úgy szoktak cselekedni az ifjak.

Mikor pedig meglátták őt a Filiszteusok, harmincz társat adtak mellé,
hogy legyenek ő vele.

És monda nékik Sámson: Hadd vessek előtökbe egy találós mesét, ha azt
megfejtitek nékem a lakodalom hét napja alatt és kitaláljátok; adok
néktek harmincz inget és harmincz öltöző ruhát;

De ha nem tudjátok megfejteni, ti adtok nékem harmincz inget és harminc
öltöző ruhát. Azok pedig mondának néki: Add elő találós mesédet, hadd
halljuk.

Ő pedig monda nékik: Az evőből étek jött ki S az erősből édes jött ki.
De nem tudták a találós mesét megfejteni három egész napon át.

Lőn annakokáért heted napon, mondának Sámson feleségének: Vedd reá
férjedet, hogy fejtse meg nékünk a találós mesét, hogy valamiképen meg
ne égessünk téged és a te atyádnak házát tűzzel; vagy azért hívtatok ide
minket, hogy koldussá tegyetek bennünket, vagy nem?

És sírt a Sámson felesége ő előtte, és monda: Bizony te gyűlölsz engem,
és nem szeretsz. Egy találós mesét vetettél az én népem fiai elé és
nékem sem fejtetted meg. Ő pedig monda néki: Íme még atyámnak és
anyámnak sem mondtam meg, hát néked mondanám meg?

Az pedig hét napon át sírdogált előtte, a meddig a lakodalom tartott.
Végre a hetedik napon megmondá néki, mert folyvást zaklatta őt. Ő pedig
aztán megfejté a találós mesét népe fiainak.

És mondának néki a város férfiai a hetedik napon, mielőtt még a nap
lement volna:

Ekkor felindítá őt az Úrnak lelke, és elment Askelonba, és megölt
közülük harmincz férfiút, és elvette ruhájukat és azoknak adta ez öltöző
ruhákat, a kik a találós mesét megoldották. És felgerjedett haragjában
elment az ő atyjának házához.

A Sámson felesége pedig férjhez ment az ő egyik társához, a kit
társaságába vett vala.

15. Fejezet

Lőn pedig néhány nap múlva, a búzaaratásnak idejében, meglátogatta
Sámson az ő feleségét, egy kecskegödölyét vivén néki, és monda: Bemegyek
az én feleségemhez a hálóházba. De nem hagyá őt bemenni az ő atyja.

És monda annak atyja: Azt gondoltam, hogy gyűlölve gyűlölöd őt, azért
odaadtam őt a te társadnak; de hát vajjon húga nem szebb-é nálánál?
Legyen ő helyette most az a tied.

És monda néki Sámson: Teljesen igazam lesz most a Filiszteusokkal
szemben, ha kárt okozok nékik.

És elment Sámson, és összefogdosott háromszáz rókát, és csóvákat vévén,
a rókák farkait egymáshoz kötözé, és egy-egy csóvát tett minden két
rókának farka közé.

És meggyújtá tűzzel a csóvákat, és beeresztette azokat a Filiszteusok
gabonájába, és felgyújtá a gabonakalangyákat, az álló vetéseket, a
szőlőket és az olajfaerdőket.

Akkor mondának a Filiszteusok: Ki cselekedte ezt? És mondák: Sámson,
Thimneus veje, mert elvette tőle az ő feleségét, és adta azt az ő
társának. Felmenének annakokáért a Filiszteusok, és megégeték az
asszonyt és annak atyját tűzzel.

Sámson pedig monda nékik: Bátor ezt cselekedtétek, mégis addig nem
nyugszom meg, míg bosszúmat ki nem töltöm rajtatok.

És megverte őket keményen válluktól tomporukig, és lement és lakott
Ethamban, a sziklabarlangban.

A Filiszteusok pedig felmentek, és megszállották Júdát, és Lehiben
telepedtek le.

Akkor mondának a Júda férfiai: Miért jöttetek fel ellenünk? Azok pedig
mondának: Sámsont megkötözni jöttünk fel, hogy úgy cselekedjünk vele, a
mint ő cselekedett mi velünk.

Ekkor háromezer ember ment le Júdából Ethamba, a sziklabarlanghoz, és
monda Sámsonnak: Nem tudod-é, hogy a Filiszteusok uralkodnak mi rajtunk?
Miért cselekedted ezt velünk? Ő pedig monda nékik: A miképen cselekedtek
ők velem, én is úgy cselekedtem velök.

És mondának néki: Azért jöttünk le, hogy megkötözzünk, és hogy a
Filiszteusok kezébe adjunk téged. Sámson pedig monda nékik: Esküdjetek
meg nékem, hogy ti nem rohantok reám.

És azok felelének néki, mondván: Nem! csak megkötözvén megkötüzünk, és
kezökbe adunk; de nem ölünk meg téged. Azután megkötözték őt két új
kötéllel, és felvezették őt a kőszikláról.

És mikor Lehi felé közeledett, és a Filiszteusok már ujjongtak elébe:
felindítá őt az Úrnak lelke, és olyan lettek a karján lévő kötelek,
mint a lenszálak, melyeket megperzsel a tűz és lemállottak a kötések
kezeiről.

És egy nyers szamárállcsontot talála, és kinyújtván kezét, felvevé azt,
és agyonvert vele ezer embert.

És monda Sámson: Szamár állcsontjával seregeket seregre, Szamár
állcsontjával ezer férfit vertem le.

És mikor ezt elmondotta, elvetette kezéből az állcsontot, és elnevezé
azt a helyet Ramath-Lehinek.

Azután megszomjúhozék felette igen és felkiáltott az Úrhoz, és monda:
Te adtad szolgád kezébe ezt a nagy győzelmet, és most szomjan kell
meghalnom, és a körülmetéletlenek kezébe jutnom.

Akkor meghasítá Isten a zápfogat, mely az állcsontban volt, és víz
fakadt ki abból. Ő pedig ivott, ereje megtért, és megéledett. Azért
neveztetik a "segítségül hívás forrásának" e hely Lehiben mind e mai
napig,

És ítélé Sámson Izráelt a Filiszteusok idejében húsz esztendeig.

16. Fejezet

És elment Sámson Gázába, és meglátott ott egy parázna asszonyt, és
bement hozzá.

A gázabelieknek pedig mikor megmondották, mondván: Ide jött Sámson!
körülvevék őt, és leselkedének ő utána egész éjszakán át a város
kapujában, és hallgatóztak egész éjjel, és azt mondták: Reggel, ha
világos lesz, megöljük őt.

És aluvék Sámson éjfélig. Éjfélkor pedig felkelt, és megfogván a város
kapujának szárnyait, a kapufélfákkal és a závárokkal együtt kiszakította
azokat, és vállaira vette, és felvitte a hegy tetejére, mely Hebronnal
szemben fekszik.

És történt azután, hogy megszeretett egy asszonyt a Sórek völgyében, a
kinek neve Delila volt.

És felmenének ő hozzá a Filiszteusok fejedelmei, és mondának néki:
Kérdezd ki őt és tudd meg, miben áll az ő nagy ereje, és miképen
vehetünk rajta erőt, hogy megkötözzük és megkínozzuk őt, és mi
mindenikünk adunk néked ezerszáz ezüst siklust.

És monda Delila Sámsonnak: Mondd meg nékem, miben van a te nagy erőd és
mivel kellene téged megkötni, hogy megkínozhassanak téged.

És felele néki Sámson: Ha megkötöznek hét nyers gúzszsal, melyek még meg
nem száradtak, akkor elgyengülök és olyan leszek, mint más ember.

Akkor hoztak néki a Filisztesuok fejedelmei hét nyers gúzst, a mely még
nem volt száraz, és megkötözé őt azzal.

A lesben állók pedig ott vártak annál a hálókamarában. És monda néki:
Rajtad a Filiszteusok, Sámson! És elszakasztá a gúzsokat, miképen
elszakad a csepűfonal, ha tűz éri, - és ki nem tudódék, miben volt az ő
ereje.

És monda Delila Sámsonnak: Ímé rászedtél, és hazugságot szóltál nékem,
most mondd meg igazán, hogy mivel lehet téged megkötözni?

Ő pedig monda néki: Ha erősen megkötöznek új kötelekkel, melyekkel még
semmi dolgot nem végeztek, akkor elgyengülök és olyan leszek, mint más
ember.

És vett Delila új köteleket, és megkötözte őt velük, és monda
néki: Rajtad a Filiszteusok, Sámson! (mert ott leselkedtek utána a
hálókamarában). De ő letépte azokat karjairól, mint a fonalat.

És monda Delila Sámsonnak: Meddig fogsz még rászedni engem és hazudni
nékem? Mondd meg egyszer már, mivel kötöztethetel meg? - Ő pedig monda
néki: Ha összeszövöd az én fejemnek hét fonatékját a nyüstfonállal.

És szeggel megerősítvén a zugolyt, monda: Rajtad a Filiszteusok, Sámson!
Az pedig felébredvén álmából, kitépte a zugolyszeget és a nyüstfonalat.

Ekkor monda néki Delila: Miképen mondhatod: Szeretlek téged, ha szíved
nincsen én velem? Immár három ízben szedtél rá engem, és nem mondtad
meg, hogy miben van a te nagy erőd?

Mikor aztán őt minden nap zaklatta szavaival, és gyötörte őt: halálosan
belefáradt a lelke,

És kitárta előtte egész szívét, és monda néki: Borotva nem volt soha
az én fejemen, mert Istennek szentelt vagyok anyám méhétől fogva; ha
megnyírattatom, eltávozik tőlem az én erőm, és megerőtlenedem, és olyan
leszek, mint akármely ember.

És mikor látta Delila, hogy kitárta volna előtte egész szívét,
elküldött, és elhívatá a Filiszteusok fejedelmeit, és ezt izené:
Jőjjetek fel ez egyszer, mert ő kitárta nékem egész szívét. És felmentek
ő hozzá a Filiszteusok fejedelmei, és a pénzt is felvitték kezökben.

És elaltatta őt az ő térdein, és előhívott egy férfiút, és lenyíratta az
ő fejének hét fonatékát, és kezdé őt kínozni. És eltávozott tőle az ő
ereje.

És monda: Rajtad a Filiszteusok, Sámson! Mikor pedig az az ő álmából
felserkent, monda: Kimegyek most is, mint egyébkor, és lerázom a
kötelékeket; mert még nem tudta, hogy az Úr eltávozott ő tőle.

De a Filiszteusok megfogták őt, és kiszúrták szemeit, és levezették őt
Gázába, és ott megkötözték két vaslánczczal, és őrölnie kellett + a
fogházban.

De az ő fejének haja újra kezdett nőni, miután megnyíretett.

És mikor a Filiszteusok fejedelmei összegyűltek, hogy az ő istenüknek,
Dágonnak nagy áldozatot áldozzanak, és hogy örvendezzenek, mondának:
Kezünkbe adta a mi istenünk Sámsont, a mi ellenségünket.

És mikor látta őt a nép, dícsérték az ő istenöket, mert - mondának -
kezünkbe adta a mi istenünk a mi ellenségünket, földünk pusztítóját, és
a ki sokakat megölt mi közülünk.

Lőn pedig, hogy mikor megvídámult az ő szívök, mondának: Hívjátok
Sámsont, hadd játszék előttünk. És előhívák Sámsont a fogházból, és
játszék ő előttük, és az oszlopok közé állították őt.

Sámson pedig monda a fiúnak, a ki őt kézenfogva vezette: Ereszsz el,
hadd fogjam meg az oszlopokat, a melyeken a ház nyugszik, és hadd
támaszkodjam hozzájuk.

A ház pedig tele volt férfiakkal és asszonyokkal, és ott voltak a
Filiszteusok összes fejedelmei, és a tetőzeten közel háromezeren,
férfiak és asszonyok, a Sámson játékának nézői.

Ekkor Sámson az Úrhoz kiáltott, és monda: Uram, Isten emlékezzél meg,
kérlek, én rólam, és erősíts meg engemet, csak még ez egyszer, óh Isten!
hadd álljak egyszer bosszút a Filiszteusokon két szemem világáért!

És átfogta Sámson a két középső oszlopot, melyeken a ház nyugodott, az
egyiket jobb kezével, a másikat bal kezével, és hozzájok támaszkodott.

És monda Sámson: Hadd veszszek el én is a Filiszteusokkal! És nagy
erővel megrándította az oszlopokat, és rászakadt a ház a fejedelmekre és
az egész népre, mely abban volt, úgy hogy többet megölt halálával, mint
a mennyit megölt életében.

És lementek az ő testvérei és atyjának egész háza, és elvivék őt, és
hazatérvén, eltemették Czóra és Estháol között, atyjának, Manoahnak
sírjába, minekutána húsz esztendeig ítélte az Izráelt.

17. Fejezet

Vala pedig egy férfiú Efraimnak hegyéről való, kinek neve Míka vala;

És monda az ő anyjának: Az az ezerszáz ezüst, mely tőled elvétetett, és
a mely miatt te átkozódál, és füleimbe is mondtad, ímé az az ezüst én
nálam van, én vettem el azt. És monda az ő anyja: Légy megáldva, fiam,
az Úrtól!

És visszaadta az ezerszáz ezüstpénzt az ő anyjának. És monda az ő anyja:
Szentelve szentelem e pénzt az Úrnak az én kezeimből fiaimért, hogy egy
faragott és öntött bálvány készíttessék abból, azért most visszaadom azt
tenéked.

De ő megint visszaadá a pénzt anyjának, és vőn az ő anyja kétszáz
ezüstpénzt, és odaadá azt az ötvösnek, és az készített abból egy
faragott és öntött bálványt. Ez azután a Míka házában volt.

És a férfiúnak, Míkának volt egy temploma, és készített efódot és
terafimot, és felszentele + az ő fiai közül egyet, és ez lőn néki papja.

Ebben az időben nem volt király Izráelben, hanem kiki azt cselekedte, a
mit jónak látott.

Vala pedig egy ifjú, Júdának Bethleheméből, a Júda nemzetségéból való,
ki Lévita vala, és ott tartózkodott vala.

És elméne ez a férfiú Júdának Bethlehem városából, hogy ott
tartózkodjék, a hol helyet talál. Így jött az Efraim hegyére, Míka
házához, vándorlása közben.

És monda néki Míka: Honnan jössz? És monda: Lévita vagyok Júdának
Bethleheméből, és járok s kelek, hogy hol találnék helyet.

És monda néki Míka: Maradj nálam, és légy nékem atyám és papom, és én
adok néked esztendőnként tíz ezüstpénzt és egy öltöző ruhát és eledelt.
És a Lévita beszegődött.

És tetszék a Lévitának, hogy megmaradjon annál a férfiúnál; és olyan lőn
néki az az ifjú, mint egyik az ő fiai közül.

És felszentelte Míka a Lévitát; így lett papjává az ifjú, és maradt Míka
házánál.

És monda Míka: Most tudom, hogy jól fog velem tenni az Úr, mert e Lévita
lett papom.

18. Fejezet

Ebben az időben nem volt király Izráelben, és ezekben a napokban
keresett a Dán nemzetsége magának örökséget, a hol lakjék, mert nem
jutott néki mind ez ideig az Izráel törzsei között osztályrész.

És elküldöttek a Dán fiai az ő házoknépe közül öt férfiút, vitéz
férfiakat a magok határaikból, Czórából és Estháolból, hogy kémleljék ki
és nézzék meg jól a földet, és mondának nékik: Menjetek el, kémleljétek
ki a földet. És elérkeztek az Efraim hegyéhez, a Míka házához, és ott
megháltak.

Mikor a Míka házánál voltak, megismerték az ifjú Lévitának hangját, és
hozzá mentek, és mondának néki: Ki hozott téged ide? Mit csinálsz itt,
és mi járatban vagy?

Ő pedig monda nékik: Ezt meg ezt cselekedte velem Míka, és megfogadott
engem, és papjává lettem.

És mondának néki: Kérdezd meg Istentől, hogy hadd tudjuk meg, ha
szerencsés lesz-é a mi útunk, a melyen járunk?

És monda nékik a pap: Menjetek el békességgel; a ti útatok, a melyen
jártok, az Úr előtt van.

És elment az öt férfiú, és Laisba jutott, és látták a népet, a mely
benne volt, hogy minden félelem nélkül lakik, a Sidonbeliek szokása
szerint él csendesen és bátorságosan, és nincs senki, a ki őket bántaná
az országban, vagy úr volna felettök, és távol vannak a sidoniaktól, és
nincs senkivel semmi dolguk.

És mikor visszatértek atyjokfiaihoz Czórába és Estháolba, és kérdezték
tőlök az ő atyjokfiai: Mi jóval jártatok?

Mondának: Keljetek fel, és menjünk fel ellenök, mert láttuk a földet,
hogy ímé igen jó, és ti veszteg ültök? ne legyetek restek a menetelre,
hogy elmenjetek elfoglalni azt a földet.

Ha elmentek, biztonságban élő néphez mentek, és a tartomány tágas; mert
Isten kezetekbe adta azt a helyet, a hol semmiben sincs hiány, a mi csak
a földön van.

És elment onnét a Dán nemzetségéből, Czórából és Estháolból, hatszáz
férfiú hadiszerszámokkal felkészülten.

És felvonultak, és táborba szállottak Kirjáth-Jeárimban, Júdában. Ezért
hívják azt a helyet Dán táborának mind e mai napig. És ez Kirjáth-Jeárim
mögött fekszik.

És onnan felvonultak az Efraim hegyére, és Míka házába mentek.

És szólott az az öt férfiú, a ki elment kikémlelni Lais földét és monda
atyjafiainak: Tudjátok-é, hogy ebben a házban efód és teráf, faragott és
öntött bálvány van? Hát elgondolhatjátok, hogy mit cselekedjetek.

És betértek oda, és az ifjú Lévitához mentek a Míka házába, és
köszöntötték őt: Békességgel!

A hadiszerszámokkal felkészült hatszáz férfiú pedig, kik a Dán fiai
közül valók voltak, a kapu előtt állott.

És az az öt férfiú, a ki a föld kikémlelésére ment volt el, mikor
felment és megérkezett oda, elvette a faragott képet, az efódot, a
teráfot és az öntött bálványt; a pap pedig ott állott a kapu előtt a
hadiszerszámokkal felkészült hatszáz férfiúval.

Mikor pedig ezek a Míka házához bementek és elvették a faragott képet,
az efódot, a teráfot és az öntött bálványt, monda nékik a pap: Mit
míveltek?

Azok pedig mondának néki: Hallgass, tedd kezed ajakadra, és jőjj el
velünk, és légy nékünk atyánk és papunk. Melyik jobb, hogy egy ember
házának légy papja, vagy hogy Izráelben egy nemzetségnek és háznépnek
légy papja?

És örvendett ezen a papnak szíve, és elvitte az efódot és a teráfot és a
faragott képet, és velök a nép közé ment.

És megfordulván elvonultak, magok előtt küldve a gyermekeket, a barmokat
és drágaságaikat.

Mikor pedig már messze jártak a Míka házától, a férfiak, a kik a Míka
házának szomszédságában laktak, összegyűltek, és utána mentek a Dán
fiainak.

És utánok kiáltoztak a Dán fiainak. Azok pedig visszafordulván mondának
Míkának: Mi bajod van, hogy így felsereglettél?

És monda: Isteneimet vettétek el, a melyeket készíttettem, és papomat,
és elmentetek, hát mim van még egyebem? és mégis azt mondjátok nékem: mi
bajom van?

És mondának néki a Dán fiai: Ne hallasd többé hangodat, hogy rátok ne
rontsanak e felbőszített emberek, és te a magad életét és házadnépe
életét el ne veszítsd!

És elmentek a Dán fiai a magok útján, és mikor Míka látta, hogy azok
erősebbek nála, megfordult, és visszatért házához.

Ők pedig elvitték, a mit Míka készíttetett, és a papot, a ki nála volt,
és Lais ellen mentek, a nyugodtan és biztonságban élő nép ellen, és
leölték őket fegyvernek élivel, és a várost megégették tűzzel.

És nem volt senki, a ki őket megszabadította volna, mert messze volt
Sidontól, és semmi dolguk nem volt senkivel. Lais pedig a Béth-Rehob
völgyében feküdt és itt építették meg a várost, és telepedtek meg benne.

És elnevezték a város nevét Dánnak, atyjoknak Dánnak nevéről, a ki
Izráelnek + született volt. Bár először Lais volt a város neve.

És felállították magoknak a Dán fiai a faragott képet, és Jonathán,
a Manasse fiának Gersomnak fia és az ő fiai voltak papok a Dán
nemzetségében egészen a föld fogságának idejéig.

És felállítva tarták a Míka faragott képét, a melyet az készíttetett,
mindaddig, míg az Istenháza Silóban volt.

19. Fejezet

Ugyanebben az időben, a mikor nem volt király Izráelben, mint jövevény
tartózkodott az Efraim hegység oldalán egy Lévita, a ki ágyas nőt
szerzett magának Júda Bethleheméből.

Paráználkodék pedig nála az ő ágyasa és elméne tőle atyjának házához,
Júdának Bethlehemébe, és ott maradt négy hónapig.

Ekkor felkelvén az ő férje, utána ment, hogy lelkére beszéljen, és hogy
visszavigye őt. Szolgája és egy pár szamár volt vele. Az pedig bevezette
őt az ő atyjának házába, és mikor meglátta őt a leánynak atyja, örvendve
eléje ment.

És ott tartóztatá őt ipa, a leánynak atyja, és ő ott maradt nála három
napig, és ettek, ittak, és ott is háltak.

És mikor a negyedik napon reggel korán felkeltek, és ő felkészült, hogy
elmenjen, monda a leánynak atyja az ő vejének: Erősítsd meg szívedet egy
falat kenyérrel, azután menjetek el.

És leültek, és mindketten együtt ettek és ittak, és monda a leány atyja
a férfiúnak: Gondold meg és hálj itt az éjjel és gyönyörködjék a te
szíved.

Mikor pedig felkelt az a férfiú, hogy elmenjen, addig marasztá őt az
ipa, hogy ott maradt megint éjszakára.

És felkelt azután az ötödik napon jókor reggel, hogy elmenjen, és monda
a leánynak atyja: Erősítsd meg, kérlek, a te szívedet. És mulatozának,
míg elhanyatlék a nap, és együtt evének mindketten.

Ekkor felkele az a férfiú, hogy elmenjen ágyasával és szolgájával; de
ipa, a leánynak atyja, így szólt hozzá: Ímé a nap már lehanyatlik, hogy
beesteledjék, azért háljatok meg itt; ímé nyugalomra hajlik a nap, hálj
itt, és gyönyörködjék a te szíved; holnap aztán készüljetek fel jókor
reggel a ti útatokra, és menj el sátorodba.

De a férfiú nem akart ott meghálni, és felkelt és elment, és egész
Jebusig jutott, - ez Jeruzsálem. Egy pár megterhelt szamár és ágyasa
volt vele.

Mikor pedig Jebus mellett voltak, a nap már igen alászállott, és monda
a szolga az ő urának: Jerünk és térjünk be a Jebuzeusok e városába, és
háljunk ott.

És monda néki az ő ura: Ne térjünk be az idegenek városába, a hol senki
sincs az Izráel fiai közül, inkább menjünk el Gibeáig.

És monda az ő szolgájának: Siess, és menjünk e két hely valamelyikébe,
és háljunk meg Gibeában, vagy Rámában.

És tovább vonultak, és elmenének, és a nap Gibea mellett ment le
felettök, a mely Benjáminé.

És oda tértek, hogy bemenjenek és megháljanak Gibeában. Mikor pedig oda
bement, leült a város piaczán, mert nem volt senki, a ki őket házába
behívná éjszakára.

És ímé egy öreg ember jöve a munkából és mezőről késő estve. Ez a férfiú
az Efraim hegységéről való volt, és csak jövevény Gibeában, míg a
helynek lakói Benjáminiták voltak.

És mikor felemelte szemeit, és meglátta azt az utas embert a város
piaczán, monda az öreg ember néki: Hová mégy és honnan jösz?

Ez pedig monda néki: Megyünk Júda Bethleheméből az Efraim hegység
oldaláig, a honnan való vagyok. Júda Bethlehemében voltam és most az Úr
házához megyek, és nincsen senki, a ki házába fogadna engem.

Pedig szalmánk és abrakunk is van szamaraink számára, és kenyerem
és borom is van a magam és a te szolgálód és emez ifjú számára, ki
szolgáddal van, úgy hogy semmiben sem szűkölködünk.

Ekkor monda a vén ember: Békesség néked! Mindarra, a mi nélkül csak
szűkölködöl, nékem lesz gondom. Csak nem hálsz itt az utczán?!

És elvezette őt az ő házához és abrakot adott az ő szamarainak. Azután
megmosták lábaikat, és ettek és ittak.

És mikor vígan laknának, ímé a város férfiai, a Béliál fiainak emberei,
körülvették a házat, és az ajtót döngetve, mondának az öreg embernek,
a ház urának, mondván: Hozd ki azt a férfiút, a ki házadhoz jött, hogy
ismerjük meg őtet.

És kiment hozzájuk az a férfiú, a háznak ura és monda nékik: Ne,
atyámfiai, ne cselekedjetek ilyen gonoszt, minekutána az a férfiú az én
házamhoz jött, ne tegyétek vele azt az alávaló dolgot.

Ímé itt van hajadon leányom és az ő ágyasa, ezeket hozom ki néktek, és
ezeket nyomorgassátok, és tegyétek velök azt, a mit csak tetszik, csak e
férfiúval ne cselekedjétek azt az alávaló dolgot.

A férfiak azonban nem akartak reá se hallgatni. Ekkor kézen fogta
az a férfiú az ő ágyasát, és kivitte nékik az utczára. Ezek pedig
megszeplősíték őt, és gonoszul élének vele egész éjszaka reggelig, és
csak mikor feltetszett a hajnal, akkor bocsátották el.

És elment az asszony virradat előtt és reggel ott rogyott össze annak a
férfiúnak háza ajtajánál, a melyben az ő ura volt reggelig.

Mikor pedig felkelt az ő ura reggel, és kinyitotta a ház ajtaját, és
kiment, hogy útnak induljon, ímé az asszony, az ő ágyasa, ott feküdt
elterülve a ház ajtaja előtt, és kezei a küszöbön.

És monda néki: Kelj fel és menjünk el. De az nem felelt néki. Ekkor
feltette őt a szamárra, és felkelt a férfiú, és elment hazájába.

És mikor hazaért, kést vett elő, és megfogta ágyasát, és tagról-tagra
szétvagdalta őt tizenkét darabba, és szétküldözte Izráel minden
határába.

Lőn pedig, hogy mindenki, a ki ezt látta, azt mondotta: Nem történt és
nem láttatott ehhez hasonló dolog, mióta csak feljöttek az Izráel fiai
Égyiptomnak földéből mind e mai napig. Gondolkodjatok e dolog felől,
tartsatok tanácsot és beszéljétek meg.

20. Fejezet

Erre kivonultak az Izráel minden fiai és összegyülekezett a nép, mint
egy ember, Dántól fogva Bersebáig és a Gileád földéig, az Úrhoz Mispába.

És megjelentek az egész népnek főfő emberei, az Izráelnek minden
nemzetségei az Isten népének gyülekezetében, négyszázezer gyalogos,
fegyverfogható férfiú.

De meghallották a Benjámin fiai is, hogy felmentek az Izráel fiai
Mispába. Az Izráel fiai pedig mondának: Mondjátok meg, hogy mint történt
ez a gonoszság?

És felele a Lévita, a megöletett asszonynak férje, és monda: Gibeába,
mely Benjáminé, mentem én és az én ágyasom, hogy ott megháljak.

És ellenem támadtak Gibeának férfiai, és körülvették miattam a házat
éjjel, engem akartak megölni, de az én ágyasomat nyomrogatták meg
annyira, hogy meghalt.

Ekkor fogtam ágyasomat, és szétvagdaltam őt, és szétküldöztem az Izráel
örökségének minden tartományaiba, mert útálatosságot és aljasságot
követtek el Izráelben.

Ímé mindnyájan, kik itt vagytok Izráel fiai, szóljatok erről és
tanácskozzatok felőle.

Ekkor felállott az egész nép, mint egy ember, mondván: Senki közülünk
sátorába ne menjen, és senki házához ne térjen,

Mert most Gibea ellen ezt cselekedéndjük: sorsot vetünk rá.

És választunk tíz férfiút száz közül, és százat ezer közül, és ezeret
tízezer közül, Izráelnek minden nemzetségéből, hogy hordjanak élelmet a
népnek, hogy ez elmenvén, cselekedjék Benjámin Gibeájával annak minden
gonoszsága szerint, melyet elkövetett Izráelben.

És összegyülekezett Izráel minden férfia a város ellen, mint egy ember,
egyesülten.

És követeket küldöttek az Izráel nemzetségei Benjámin minden törzseihez,
mondván: Micsoda aljasság az, a mi ti közöttetek történt?

Most ti adjátok ki azokat a férfiakat, a Béliál fiait, a kik Gibeában
vannak, hogy megöljük őket, és kitisztítsuk a gonoszt Izráelből. De a
Benjámin fiai nem akartak hallgatni testvéreiknek, az Izráel fiainak
szavára,

Hanem egybegyűltek a Benjámin fiai a városokból Gibeába, hogy kimenjenek
harczolni az Izráel fiaival.

És azon a napon a Benjámin fiai, a kik a városokból jöttek fel,
huszonhatezer fegyverfogható férfiút számlálának, Gibea lakóin kivül,
kik szám szerint hétszázan voltak, mind válogatott férfiú.

Ebből az egész népből volt hétszáz válogatott férfiú, a kik suták
voltak. Ezek mindnyájan a parittyával hajszálnyira biztosan találtak és
nem hibázták el.

Az Izráel fiai pedig szám szerint, a Benjámin fiain kivül,
négyszázezeren voltak, fegyverfogható emberek, és mind hadakozó férfiak.

Ekkor felkeltek, és felmentek Béthelbe, és megkérdék az Istent, és
mondának az Izráel fiai: Ki menjen fel először közülünk a Benjámin fiai
ellen hadakozni? És monda az Úr: Júda először.

Felkeltek azért az Izráel fiai reggel, és táborba szállottak Gibea
előtt.

És kimentek Izráel emberei harczolni Benjámin ellen, és csatarendbe
állottak fel ellenök az Izráel emberei Gibeánál.

És kivonultak a Benjámin fiai is Gibeából, és levertek az Izráel fiai
közül az nap huszonkétezeret a földre.

De a nép, Izráel férfiai, megbátoríták magukat, és újra csatarendbe
állottak ugyanazon a helyen, a melyen előtte való nap sorakoztak.

És felmenének az Izráel fiai, és ott sírtak, az Úr előtt egész estig,
és megkérdezték az Urat, mondván: Vajjon elmenjek-é még harczolni az én
atyámfiának, Benjáminnak fiai ellen? Az Úr pedig monda: Menjetek fel
ellene!

És mikor az Izráel fiai másnap a Benjámin fiai ellen felvonultak,

Kijött elébük Benjámin Gibeából másnap, és levert az Izráel fiai közül
még tizennyolczezer embert a földre, kik mindannyian fegyverfoghatók
valának.

Ekkor felment Izráel minden fia és az egész nép, és elmenvén Béthelbe,
sírtak, és ott maradtak az Úr előtt és bőjtöltek aznap egész estvéig, és
égőáldozattal és hálaadó áldozattal áldoztak az Úr előtt.

És megkérdezék az Izráel fiai az Urat, - mert ott volt abban az időben
az Isten frigyládája.

És Fineás, az Áron fiának Eleázárnak fia szolgált körülötte abban
az időben - mondván: Vajjon még egyszer felmenjek-é harczolni az én
atyámfiának Benjáminnak fiaival, vagy pedig abbanhagyjam? És monda az
Úr: Menj, mert holnap kezedbe adom őket.

És leseket vetett Izráel Gibea ellen köröskörül.

És felvonultak az Izráel fiai a Benjámin fiai ellen harmadnapon, és
felállottak Gibea ellen úgy, mint annakelőtte.

Ekkor kijöttek a Benjámin fiai a nép ellen, elszakasztatának a várostól,
és elkezdették a népet verni, és ölni, mint annakelőtte, a mezőn, a két
úton, melynek egyike Béthelbe, másika Gibea felé vezet, és már megöltek
mintegy harmincz férfiút Izráelből.

És mondának a Benjámin fiai: Megverettetnek ezek előttünk megint, mint
először. Az Izráel fiai pedig mondának: Fussunk el és szakasszuk el őket
a várostól, ki az országútra.

És az Izráel minden fia elhagyta helyét és Baál-Thámárnál állott fel.
Izráel lesei pedig előtörtek rejtekhelyeikből Maareh-Gabából.

Ekkor az egész Izráelből tízezer válogatott férfiú tört Gibea ellen,
és néki búsulának a harcznak, és amazok észre sem vették, hogy
veszedelemben forognak.

Így verte le az Úr Izráel előtt Benjámint, és elpusztítottak az Izráel
fiai azon a napon a Benjámin fiai közül huszonötezerszáz férfiút, kik
mind fegyverfoghatók voltak.

Benjámin fiai tehát látták, hogy megveretnek, mivel Izráel férfiai csak
azért adtak helyet Benjáminnak, mert ők a lesekben bíztak, a melyeket
Gibeánál helyeztek el.

És a les elősietett és előtört Gibea ellen, és a les bevonult, és leölte
az egész várost fegyvernek élivel.

És abban egyeztek meg Izráel férfiai a les-csapatokkal, hogy erős
füstfelleget bocsátanak fel a városból.

Mikor aztán az Izráel férfiai visszafordultak a harcz közben, és
Benjámin megkezdte az öldöklést és leölt mintegy harmincz férfiút
Izráelből, és azt gondolta magában: Bizony megverettetnek előttünk, mint
az első ütközetben:

Épen akkor kezdett a felhő felemelkedni a városból, mint egy füstoszlop.
És mikor aztán Benjámin hátratekintett, látta, hogy íme a város lángja
már feléri az eget.

És az Izráel fiai megfordultak, és megijedének a Benjámin fiai, a kik
most látták csak, hogy rajtok a veszedelem.

És elfutottak az Izráel férfiai elől a pusztába vivő útra; de a harcz
ott is utólérte őket, és az út közepén ölték le a városból jövőket.

Körülvették Benjámint, üldözték őt, letiporták a pihenő helyen, egészen
a Gibea előtt keletre eső vidékig.

És elesett Benjámin közül tizennyolcezer ember, mindnyájan vitéz
férfiak.

Ekkor megfordultak, és a pusztába menekültek, a Rimmon sziklájához; de
az útakon még megöltek közülök ötezer embert, és azután egész Gideomig
mentek utánok, és megöltek közülök kétezer embert.

Azok tehát, akik elestek Benjámin közül, összesen huszonötezeren voltak,
kik mindannyian fegyvert fogtak azon a napon, és mindnyájan vitéz
férfiak voltak.

De hatszáz férfiú megfordult, és elmenekült a pusztába a Rimmon
kősziklájára, és ott is maradt a Rimmon szikláján négy hónapig.

Az Izráel férfiai pedig visszatértek a Benjámin fiaira, és megölték
őket fegyvernek élével a városokban az emberektől a barmokig, és a mi
csak található volt; az összes városokat pedig, miket találtak, tűzzel
égették meg.

21. Fejezet

És az Izráel fiai megesküdtek Mispában, mondván: Senki mi közülünk nem
adja leányát Benjáminnak feleségül.

És a nép elment Béthelbe, és ott volt egész estvéig az Isten előtt, és
felemelve szavát, nagy sírással sírt.

És mondának: Oh Uram! Izráelnek Istene! Miért történt ez Izráelben, hogy
ma Izráelből egy nemzetség hiányzik?

És lőn másnap reggel, felkele a nép és ott oltárt épített, és egészen
égőáldozatot és hálaadó áldozatot áldozott.

És mondának az Izráel fiai: Kicsoda az, a ki nem jött fel a gyülekezetbe
az Izráelnek minden nemzetségei közül az Úrhoz? Mert nagy esküt tettek
volt egyszer a felől, a ki fel nem jött az Úrhoz Mispába, mondván:
Meghalván meghaljon az!

És megszánák az Izráel fiai Benjámint, az ő atyjokfiát, és mondának:
Kivágattatott ma egy nemzetség Izráelből.

Mit cselekedjünk azokkal, a kik megmaradtak, hogy feleséget kaphassanak?
Mert mi megesküdtünk az Úrra, hogy nem adjuk nékik feleségül a mi
leányainkat.

És mondának: Van-é valaki az Izráel nemzetségei közül, a ki nem jött fel
az Úrhoz Mispába? És íme Jábes-Gileádból nem jött fel senki a gyülekezet
táborába.

Mert megszámlálá magát a nép, és ímé nem vala ott senki a Jábes-Gileád
lakosai közül.

Ekkor elküldött a gyülekezet oda tizenkétezer harczban edzett férfiút,
és megparancsolták nékik, mondván: Menjetek el, és vágjátok le
Jábes-Gileád lakóit fegyvernek élivel, még az asszonyokat és a
gyermekeket is.

És ezt kell cselekednetek, hogy minden férfiút és minden asszonyt a ki
már férfiúval hált, + öljetek meg.

Találának pedig Jábes-Gileád lakói között négyszáz szűz leányt, a kik
még nem ismertek férfiút férfival való hálással, és elvitték őket a
táborba Silóba, mely vala a Kanaán földén.

És elküldött az egész gyülekezet, és izent a Benjámin fiainak, kik a
Rimmon szikláján voltak, és békességet ígérének nékik.

Így tért vissza abban az időben Benjámin, és nékik adták azokat
feleségül, a kiket meghagytak Jábes-Gileád asszony népei közül; de így
sem lőn elég nékik.

És bánkódék a nép Benjámin miatt, hogy az Úr ilyen rést csinált az
Izráel törzsein.

Mondának azért a gyülekezet vénei: Mit tegyünk, hogy a többiek is
feleséget kapjanak, mert Benjáminból kipusztíttattak az asszonyok?

És mondának: A Benjáminiták birtoka örökség szerint ezeké, a
kik megmaradtak, mert nem szabad Izráelben egy nemzetségnek sem
eltöröltetni.

De mi nem adhatunk nékik feleségeket leányaink közül, mert megesküdtek
az Izráel fiai, mondván: Átkozott, a ki feleséget ad Benjáminnak!

És mondának: Ímé az Úrnak esztendőnként való ünnepnapja lesz most
Silóban, a mely északra fekszik Bétheltől, napkelet felé az országút
mellett, a mely Bétheltől Sikem felé visz, és délre Lebonától.

Ezt parancsolák azért a Benjámin fiainak: Menjetek el, és leselkedjetek
a szőlőkben.

És ha látjátok, hogy jőnek Siló leányai a körtánczban tánczolni, akkor
jőjjetek elő a szőlőkből, és vegyetek magatoknak kiki feleséget a Siló
leányai közül, és menjetek el a Benjámin földére.

Ha aztán atyjaik vagy testvéreik hozzánk jőnek perlődni, akkor azt
mondjuk nékik: Könyörüljetek rajtuk mi érettünk, mert nem hozhattunk
mindeniknek felelséget ama hadból, és minthogy nem ti adtátok nékik,
most nem vagytok vétkesek.

És ekképen cselekedtek a Benjámin fiai, és vőnek feleségeket az ő
számuk szerint a tánczolók közül, a kiket elraboltak. És elmentek, és
hazatértek örökségükbe, és felépítették a városokat, és azokban laktak.

Az Izráel fiai pedig eltávoztak onnét abban az időben, mindegyik a maga
nemzetségéhez és háznépéhez, és elmentek onnét kiki a maga örökségébe.

Ebben az időben nem volt király Izráelben; azért mindenki azt
cselekedte, a mi jónak látszott az ő szemei előtt.

RUTH KÖNYVE

1. Fejezet

És lőn azon napokban, a mikor a bírák bíráskodának, éhség lőn a
földön. És elméne egy férfi a Júda Bethleheméből, hogy Moáb mezején
tartózkodjék; ő meg a felesége, és a két fia.

A férfi neve Elimélek és felesége neve Naómi; két fiok neve pedig Mahlon
és Kiljon; efrataiak, a Júda Bethleheméből valók. És eljutának Moáb
mezejére, és ott valának.

Meghala pedig Elimélek a Naómi férje, és marada ő és az ő két fia.

A kik Moábita leányokat vőnek feleségül; az egyiknek neve Orpa, és a
másiknak neve Ruth. És ott lakozának közel tíz esztendeig.

Meghalának ők is mind a ketten, Mahlon is, Kiljon is, és marada az
asszony az ő két fia és férje nélkül.

Felkele azért ő és az ő menyei, és ő visszatére Moáb mezejéről; mert
hallotta vala Moáb mezején, hogy meglátogatta az Úr az ő népét, hogy
adjon nékik kenyeret.

És kiméne arról a helyről, a hol volt, és véle a két menye. És menének
az úton, hogy visszatérjenek Júda földére,

És monda Naómi az ő két menyének: Menjetek, térjetek vissza, kiki az ő
anyjának házához. Cselekedjék az Úr irgalmasságot veletek, a miképen ti
cselekedtetek a megholtakkal és én velem!

Adja az Úr tinéktek, hogy találjatok nyugodalmat, kiki az ő férje
házában. És megcsókolá őket; és ők nagy felszóval sírának.

És mondák néki: Bizony mi veled együtt térünk a te népedhez!

Naómi pedig mondá: Térjetek vissza leányaim! Miért jönnétek én velem?
Hát ugyan vannak-é még fiak az én méhemben, a kik férjeitek lehetnének?

Térjetek vissza leányaim! menjetek, mert én már vénebb vagyok, semhogy
férjhez mehetnék. Még ha azt mondanám is, hogy van reménységem; még ha
ez éjjel férjhez mennék is és szülnék is fiakat:

Ugyan megvárhatnátok-é őket, a míg felnőnek? Ugyan megtartóztatnátok-é
magatokat miattok, hogy férjhez ne menjetek? Ne, édes leányaim! Mert
nagyobb az én keserüségem, mint a tietek, mert engem talált az Úrnak
keze.

Azok pedig nagy felszóval tovább sírának. És Orpa megcsókolá az ő napát;
Ruth azonban ragaszkodék hozzá.

Ő pedig monda: Ímé a te sógorasszonyod visszatért az ő népéhez, és az ő
isteneihez, térj vissza te is a te sógorasszonyod után.

Ruth pedig monda: Ne unszolj, hogy elhagyjalak, hogy visszaforduljak
tőled. Mert a hova te mégy, oda megyek, és a hol te megszállsz, ott
szállok meg; néped az én népem, és Istened az én Istenem.

A hol te meghalsz, ott halok meg, ott temessenek el engem is. Úgy tegyen
velem az Úr akármit, hogy csak a halál választ el engem tőled.

Mikor pedig látá, hogy erősködik vele menni, nem szóla néki többet.

És menének mind a ketten, míglen Bethlehembe érkezének. És lőn, hogy
mikor Bethlehembe érkezének, megmozdult az egész város miattok, és
mondák: Nemde nem Naómi ez?

És ő monda nékik: Ne hívjatok engem Naóminak, hívjatok inkább Márának,
mert nagy keserűséggel illetett engem a Mindenható.

Többed magammal mentem el, és elárvultan hozott vissza engemet az Úr;
miért hívnátok hát engem Naóminak, holott az Úr ellenem fordult, és a
Mindenható nyomorúsággal illetett engemet?

Így tért vissza Naómi, és vele a Moábita Ruth, az ő menye, a ki hazatért
Moáb mezejéről. Megérkezének pedig Bethlehembe az árpaaratás kezdetén.

2. Fejezet

Vala pedig Naóminak egy rokona az ő férje után, előkelő derék ember
Elimélek nemzetségéből; neve Boáz.

És monda a Moábita Ruth Naóminak: Hadd menjek, kérlek, a mezőre, hogy
kalászokat szedegessek az után, a kinek szemei előtt kedvességet
találok. És az monda: Menj édes leányom.

Elméne azért és odaérkezék, szedegete a mezőn az aratók után,
és történetesen oda talált a Boáz szántóföldjére, a ki Elimélek
nemzetségéből való volt.

És ímé Boáz kijöve Bethlehemből, és monda az aratóknak: Az Úr legyen
veletek! És ők mondának néki: Áldjon meg téged az Úr!

És monda Boáz az ő szolgájának, a ki az aratók felügyelője volt: Kié ez
a leányzó?

És felele a szolga, az aratók felügyelője, és monda: Az a Moábita
leányzó ez, a ki Naómival jött a Moáb mezejéről.

A ki mondá: Hadd szedegessek, kérlek, és hadd tarlózgassak a kévék
közt az aratók után. És ide jöve, és itt marada reggeltől fogva mind
mostanig: és csak épen most pihent egy keveset a házban.

És mondá Boáz Ruthnak: Ugyan hallod-é édes leányom! Ne menj szedegetni
más mezőre és el ne menj innen; hanem menj mindenütt szolgálóim után.

Szemeid legyenek a mezőn, a melyet aratnak, és járj utánok. Ímé
meghagytam a szolgáknak, hogy ne bántsanak téged, és ha megszomjúhozol,
menj az edényekhez és igyál abból, a mit a szolgák merítenek.

Akkor ez arczra borula és meghajtá magát a földig, és monda néki:
Hogy-hogy találtam ilyen kedvességet a te szemeid előtt, hogy rám
tekintettél, holott én idegen vagyok?

Boáz pedig felele, és monda néki: Bizony elmondtak nékem mindent, amit
cselekedtél a te napaddal, férjed halála után, hogy elhagytad a te
atyádat és a te anyádat és a te születésednek földét, és jöttél ahhoz a
néphez, a melyet nem ismertél azelőtt.

Fizessen meg az Úr a te cselekedetedért, és legyen teljes a te jutalmad
az Úrtól, Izráelnek Istenétől, a kinek szárnyai alatt oltalmat keresni
jöttél.

Ez pedig monda: Találjak kedvességet a te szemeid előtt uram, mert
megvigasztaltál engem, és mert a te szolgálódnak szívéhez szóltál,
holott én nem vagyok a te szolgálóleányaid közül.

És az evésnek idejekor szóla néki Boáz: Jer ide, és egyél a kenyérből,
és mártsd be a te falatodat az eczetes lébe. És ő leüle az aratók mellé.
És pergelt gabonát nyújtott néki, és evett, s jóllakott, sőt még hagyott
is.

Azután felállott, hogy szedegessen és Boáz megparancsolta az ő
szolgáinak, mondván: A kévék között is hadd szedegessen, és meg ne
pirongassátok őt.

Sőt húzogassatok ki néki a kévékből is, és hagyogassatok el, hogy szedje
fel, és meg ne dorgáljátok őt.

És ő szedegete a mezőn mind estiglen, és kicsépelé, a mit szedegetett,
és lett abból szinte egy efa árpa.

És felvevé és beméne a városba, és napaasszonya látá, a mit ő
szedegetett. Aztán elővevé és odaadá néki, a mit meghagyott, minekutána
jóllakott vala.

És monda néki az ő napaasszonya: Hol szedegettél ma, és hol
munkálkodtál? Áldott legyen, a ki rád tekintett. És elbeszélte az ő
napaasszonyának, hogy kinél munkálkodott, és monda: Annak a férfiúnak a
neve, a kinél ma munkálkodtam: Boáz.

És monda Naómi az ő menyének: Áldott legyen ő az Úrtól, a ki nem vonta
meg irgalmasságát az élőktől és a megholtaktól! És Naómi monda néki:
Közel valónk nékünk az a férfiú legközelebbi rokonaink közül való ő.

És szóla a Moábita Ruth: Még azt is mondta ő nékem: Menj mindenütt az én
munkásaim után, a míg csak el nem végzik az én egész aratásomat.

És monda Naómi Ruthnak, az ő menyének: Jó, édes leányom, hogy az ő
szolgálóival jársz, ne is találjanak téged más mezőn.

Így járt ő mindenütt a Boáz szolgálói után, szedegetve, míg az
árpaaratás és búzaaratás bevégződött; és az ő napaasszonyával lakott.

3. Fejezet

És monda néki Naómi, az ő napaasszonya: Édes leányom! ne keressek-é
néked nyugalmat, hogy jól legyen dolgod?

Avagy nem rokonunk-é Boáz, a kinek szolgálóival voltál? Ímé ő az éjjel
árpát szór a szérűn.

Annakokáért fürödjél meg, és kend meg magadat, és vedd magadra ruháidat,
és menj le a szérűre; észre ne vétesd magadat a férfiúval, a míg el nem
végezi ételét és italát.

És majd ha lefekszik, jegyezd meg a helyet, a hol fekszik, és menj oda,
és hajtsd fel a leplet lábánál, és feküdjél oda. Ő majd megmondja néked,
mit cselekedjél.

És ő monda néki: Mindazt, a mit mondasz, megcselekszem.

És lement a szérűre, és mindent úgy cselekedett, a mint napaasszonya
parancsolta.

És Boáz evett és ivott, és felvidámult az ő szíve. És elment, hogy
lefeküdjék a garmada szélén; és az eljött titkon, és felhajtá lába felől
a leplet, és lefeküvék.

Történt pedig éjfél tájon, hogy felrettent a férfiú, és odafordult. És
ímé: asszony fekszik az ő lábainál.

És monda: Kicsoda vagy te? És az monda: Én Ruth vagyok, a te szolgálód;
terjeszszed ki hát takaródat a te szolgálódra, mert te vagy a
legközelebbi rokon.

És ő monda: Az Úrnak áldotta vagy te, édes leányom! Utóbbi szereteteddel
jobbat cselekedtél, mint az elsővel: hogy nem jártál az ifjak után, sem
szegény, sem gazdag után.

Most hát édes leányom, ne félj! Mindent, a mit mondasz, megteszek néked;
mert tudja az én népemnek egész kapuja, hogy derék asszony vagy.

És most: bizony igaz, hogy közel rokon vagyok: de van nálamnál még
közelebbi rokon is.

Ez éjszakán hálj itt; s majd reggel, ha az megvált téged, jó: váltson
meg; ha pedig nem akar téged megváltani, akkor én váltalak meg. + Él az
Úr! Feküdj itt reggelig.

És feküvék az ő lábainál reggelig, és felkele, mielőtt valaki az ő
felebarátját megismerheté, mert mondá: Meg ne tudja senki, hogy ez az
asszony a szérűre jött.

És monda: Add ide a nagy kendődet, a mely rajtad van, és tartsd. És ő
oda tartotta azt. Boáz pedig mért hat mérték árpát, és feladta néki,
maga pedig bement a városba.

És elméne az ő napaasszonyához, és az monda: Hogy vagy édes leányom? És
ő elbeszélt néki mindent, a mit cselekedett vele az a férfi.

És monda: Ezt a hat mérték árpát adá nékem, mert monda: Ne menj üresen a
te napadhoz.

És monda Naómi: Légy veszteg leányom, míg megtudod, hova dől el a dolog;
mert nem nyugszik az a férfiú, míg véghez nem viszi a dolgot még ma.

4. Fejezet

Boáz pedig felment a kapuba, és ott leült. És ímé arra ment az a
legközelebbi rokon, a kiről Boáz beszélt vala, és monda néki: Jer csak,
ülj ide atyafi. És az oda ment és leüle.

Ekkor ő maga mellé vett tíz férfiút a város vénei közül és monda:
Üljetek ide! És azok leülének.

És ő monda a legközelebbi rokonnak: Azt a darab szántóföldet, mely a
mi atyánkfiáé, Eliméleké volt, eladja Naómi, a ki haza jött a Moáb
mezejéről.

Én pedig gondoltam, hogy füledbe juttatom, mondván: Vedd meg az itt ülők
előtt és az én népemnek vénei előtt. Ha megváltod: váltsd meg; és ha nem
váltod meg: jelentsd ki előttem, hogy tudjam; mert rajtad kívül nincs, a
ki megváltaná, és én vagyok utánad. És az monda: Én megváltom.

És monda Boáz: A mely napon megveszed a szántóföldet Naómi kezéből,
akkor a Moábita Ruthtól, a megholtnak feleségétől veszed meg, hogy nevet
támaszsz a megholtnak, az ő örökségében.

A legközelebbi rokon pedig monda: Nem válthatom meg magamnak, hogy el
ne veszessem a magam örökségét; váltsd meg te magadnak az én rokoni
részemet, mert én nem válthatom meg.

Ez vala pedig a szokás régen Izráelben, a megváltás és cserélés
alkalmával, minden dolognak megerősítésére: A férfi lehúzta az ő saruját
és oda adta felebarátjának, és ez volt a bizonyság Izráelben.

Monda annakokáért a legközelebbi rokon Boáznak: Vedd meg magadnak! És
lehúzta a saruját.

És monda Boáz a véneknek és az egész népnek: Ti vagytok tanui ma, hogy
megvettem mindent, a mi Eliméleké volt, és mindent, a mi Kiljoné és
Mahloné volt, Naómi kezéből;

Sőt a Moábita Ruthot is, Mahlonnak feleségét feleségül vettem, hogy
nevet támaszszak a megholtnak az ő örökségében, és ki ne veszszen a
megholtnak neve az ő atyjafiai közül és az ő helységének kapujából.
Tanuk vagytok ma.

És monda az egész nép, mely a kapuban vala és a vének: Tanuk vagyunk!
Tegye az Úr az asszonyt, a ki a te házadba megy, olyanná, mint Rákhel
és Lea, a kik ketten építették fel Izráel házát, és gyűjts vagyont
Efratában és szerezz nevet Bethlehemben.

És a te házad legyen, miként a Pérecz háza - a kit Thámár szült Júdának
- abból a magzatból, a melyet az Úr adánd néked ettől az asszonytól.

Elvevé annakokáért Boáz Ruthot, és lőn az néki felesége, és beméne
hozzá, és megadá az Úr, hogy az fogana az ő méhében, és szült fiút.

És mondák az asszonyok Naóminak: Áldott az Úr, a ki ma nem engedte meg,
hogy rokon nélkül maradj; emlegessék az ő nevét Izráelben!

És legyen ő a te lelkednek megvidámítója, és vénségednek istápolója,
mert menyed szülte őt, az, a ki téged szeret, és a ki többet ér néked
hét fiúnál.

Ekkor megfogá Naómi a gyermeket, és ölébe vevé, és dajkája lőn annak.

A szomszédasszonyok pedig nevet adának néki, mondván: Fia született
Naóminak, és nevezték az ő nevét Obednek. Ez az apja Isainak, a Dávid
atyjának.

És a Pérecz nemzetségei ezek; Pérecz nemzé Hesront;

Hesron pedig nemzé Rámot, és Rám nemzé Amminádábot;

Amminádáb pedig nemzé Naássont, és Naásson nemzé Sálmónt;

Sálmon pedig nemzé Boázt, és Boáz nemzé Obedet;

És Obed nemzé Isait, Isai pedig nemzé Dávidot.

SÁMUEL ELSŐ KÖNYVE

1. Fejezet

Volt egy ember, Ramataim-Czofimból, az Efraim hegységéről való, és az ő
neve Elkána vala, Jerohámnak fiai, ki Elihu fia, ki Tohu fia, ki Sof fia
volt; Efraimita vala.

És két felesége volt néki; az egyiket Annának, a másikat pedig
Peninnának hívták. Peninnának gyermekei valának, de Annának nem valának
gyermekei.

És ez az ember felmegy vala esztendőnként az ő városából, hogy
imádkozzék és áldozatot tegyen a Seregek Urának Silóban. Ott pedig Éli
két fia, Hofni és Fineás valának az Úrnak papjai.

És azon a napon, melyen Elkána áldozni szokott, Peninnának, az ő
feleségének, és minden fiának és leányának áldozati részt ád vala;

Annának pedig kétakkora részt ád vala, mivel Annát igen szerette; de az
Úr bezárá az ő méhét.

Igen bosszantja vala pedig Annát vetélkedő társa, hogy felingerelje,
mivel az Úr bezárá az ő méhét.

És így történt ez esztendőről esztendőre; valahányszor felment az Úrnak
házába, ekképen bosszantá őt, ő pedig sír vala és semmit sem evék.

És monda néki Elkána, az ő férje: Anna, miért sírsz, és miért nem eszel?
Mi felett bánkódol szívedben? Avagy nem többet érek-é én néked tíz
fiúnál?

És felkele Anna, minekutána evének Silóban és minekutána ivának, (Éli
pap pedig az Úrnak templomában az ajtófélnél ül vala székében),

És lelkében elkeseredve, könyörge az Úrnak, és igen sír vala.

És fogadást tőn, mondván: Seregeknek Ura! ha megtekinted a te szolgáló
leányodnak nyomorúságát, és megemlékezel rólam, és nem feledkezel el
szolgáló leányodról, hanem fiúmagzatot adsz szolgáló leányodnak: én őt
egész életére az Úrnak ajánlom, és borotva nem érinti az ő fejét soha!

Mivelhogy pedig hosszasan imádkozék az Úr előtt: Éli figyel vala az ő
szájára;

És mivel Anna szívében könyörge (csak ajka mozgott, szava pedig nem volt
hallható): Éli gondolá, hogy részeg.

Monda azért néki Éli: Meddig leszel részeg? Távolítsd el mámorodat
magadtól.

Anna pedig felele, és monda néki: Nem, Uram! bánatos lelkű asszony
vagyok én; sem bort, sem részegítő italt nem ittam, csak szívemet
öntöttem ki az Úr előtt.

Ne tartsd a te szolgáló leányodat rossz asszonynak, mert az én
bánatomnak és szomorúságomnak teljességéből szólottam eddig.

És felelé Éli, és monda: Eredj el békességgel, és Izráelnek Istene adja
meg a te kérésedet, a melyet kértél tőle.

Ő pedig monda: Legyen kedves előtted a te szolgáló leányod! És elméne az
asszony az ő útjára és evék, és arcza nem vala többé szomorú.

És reggel felkelének, és minekutána imádkozának az Úr előtt,
visszatértek, és elmenének haza Rámába. És ismeré Elkána az ő feleségét,
és az Úr megemlékezék róla.

És történt idő multával, hogy terhes lőn Anna, és szüle fiat és nevezé
őt Sámuelnek, mert úgymond az Úrtól kértem őt.

És mikor felméne a férfi, Elkána és az ő egész háznépe, hogy bemutassa
az Úrnak esztendőnként való áldozatát és fogadását:

Anna nem ment fel, hanem monda férjének: Mihelyt a gyermeket
elválasztándom, felviszem őt, hogy az Úr előtt megjelenjen, és ott
maradjon örökké.

És monda néki Elkána, az ő férje: Cselekedjél úgy, a mint néked tetszik,
maradj itthon, míg elválasztod; csakhogy az Úr teljesítse be az ő
beszédét! Otthon marada azért az asszony és szoptatta gyermekét, a míg
elválasztá.

És minekutána elválasztotta, felvivé magával; három tulokkal, egy efa
liszttel és egy tömlő borral, és bevivé őt az Úrnak házába, Silóban. A
gyermek pedig még igen kicsiny vala.

És levágták a tulkot, és a gyermeket Élihez vitték.

Ő pedig monda: Óh Uram! Él a te lelked, Uram, hogy én vagyok az az
asszony, a ki itt állott melletted, és könyörgött az Úrnak.

Ezért a fiúért könyörögtem, és az Úr megadta kérésemet, a melyet tőle
kértem.

Most azért én is az Úrnak szentelem; teljes életére az Úrnak legyen
szentelve! És imádkozának ott az Úrhoz.

2. Fejezet

És imádkozék Anna, és monda:

Senki sincs olyan szent, mint az Úr, Sőt rajtad kivül senki sincs.
Nincsen olyan kőszál, mint a mi Istenünk.

Ne szóljatok oly kevélyen, oly nagyon kevélyen; Szátokból ne jőjjön
kérkedő szó, Mert mindentudó Isten az Úr, És a cselekedeteket ő ítéli
meg.

Az erős kézíjjasokat megrontja, És a roskadozókat erővel övedzi fel,

A megelégedettek bérért szegődnek el, Éhezők pedig nem lesznek; S míg a
magtalan hét gyermeket szül, A sok gyermekű megfogyatkozik.

Az Úr öl és elevenít, Sírba visz és visszahoz.

Az Úr szegénynyé tesz és gazdagít, Megaláz s fel is magasztal;

Felemeli a porból a szegényt, És a sárból kihozza a szűkölködőt, Hogy
ültesse hatalmasok mellé, És a dicsőségnek székét adja nékik; Mert az
Úré a földnek oszlopai, És azokra helyezé a föld kerekségét.

Híveinek lábait megoltalmazza, De az istentelenek setétségben némulnak
el, Mert nem az erő teszi hatalmassá az embert.

Az Úr, a kik vele versengenek, megrontja, Mennydörög felettök az égben,
Az Úr megítéli a földnek határait, Királyának pedig hatalmat ad, És
felemeli felkentjének szarvát!

Elméne ezután Elkéna Rámába az ő házához; a gyermek pedig az Úrnak
szolgája lett Éli pap előtt.

Éli fiai azonban Béliál fiai valának, nem ismerék az Urat.

És a papoknak ez vala szokásuk a néppel szemben: Ha mikor valaki
áldozatot tesz vala, eljött a papnak szolgája, midőn a húst főzték, és a
háromágú villácska az ő kezében vala;

És beüti vala a serpenyőbe, vagy üstbe, vagy fazékba, vagy edénybe,
és mindent, a mit a villácskával kihúz, magának veszi el a pap. Így
cselekesznek egész Izráellel, kik oda mennek Silóba.

És minekelőtte a kövérét megáldoznák, eljön a papnak szolgája és azt
mondja az áldozó embernek: Adj a papnak sütni való húst, mert nem fogad
el tőled főtt húst, hanem csak nyerset.

És ha az ember azt mondja néki: Hadd gyújtsák meg most a kövérét, azután
vedd el, a mint lelked kívánja: akkor azt mondják vala: Semmiképen nem,
hanem most adjad, mert ha nem, erővel elveszem.

Igen nagy volt azért az ifjaknak bűne az Úr előtt, mert az emberek
megútálják vala az Úrnak áldozatát.

Sámuel pedig szolgál vala az Úrnak, mint gyermek, gyolcs efóddal körül
övezve.

És anyja kicsiny felső ruhát csinált vala néki, és felvivé néki
esztendőnként, mikor férjével felment az esztendőnként való áldozat
bemutatására.

És megáldá Éli Elkánát és az ő feleségét, és monda: Adjon az Úr néked
magzatot ez asszonytól a helyett, a kiért könyörgött, és a kit az Úrnak
kért. És haza menének.

És meglátogatá az Úr Annát, ki az ő méhében fogada, és szült három fiút
és két leányt. És a gyermek Sámuel felnevekedék az Úrnál.

Éli pedig igen vén vala, és meghallá mindazt, a mit fiai cselekesznek
egész Izráellel, és hogy az asszonyokkal hálnak, kik a gyülekezet
sátorának nyílása előtt szolgálnak.

Monda azért nékik: Miért cselekesztek ilyen dolgot? Mert hallom a ti
gonosz cselekedeiteket mind az egész néptől.

Ne tegyétek fiaim! mert nem jó hír az, melyet hallok; vétkessé teszitek
az Úrnak népét.

Ha ember embertársa ellen vétkezik, megítéli az Isten; de ha az Úr ellen
vétkezik az ember, ki lehetne érette közbenjáró? De nem hallgatának
atyjok szavára, mert az Úr meg akará őket ölni.

A gyermek Sámuel pedig folytonosan növekedék és kedves volt mind az Úr,
mind az emberek előtt.

És eljöve Istennek embere Élihez, és monda néki: Így szól az Úr: Nem
jelentettem-é ki magamat atyád házának, midőn Égyiptomban a Faraó
házában valának?

És kiválasztám őt papnak Izráel minden nemzetségei közül magamnak, hogy
áldozzon az én oltáromon; hogy füstölő szert füstölögtessen, hogy az
efódot előttem viselje; és atyád házára bíztam Izráel fiainak minden
tüzes áldozatait.

Miért tapossátok meg az én véres áldozatomat és ételáldozatomat, melyet
rendeltem e hajlékban? És te többre becsülöd fiaidat, mint engem, hogy
magatokat hízlaljátok az én népem Izráel minden áldozatának elejével.

Azért így szól az Úr, Izráelnek Istene, jóllehet megmondottam, hogy
a te házad és atyádnak háza mindörökké én előttem jár; de most, azt
mondja az Úr, távol legyen tőlem, mert a kik engem tisztelnek, azoknak
tisztességet szerzek, a kik azonban engem megútálnak, megutáltatnak.

Ímé, napok jőnek, és levágom a te karodat és atyád házának karját, hogy
ne legyen vén ember a te házadban.

És meglátod az Isten hajlékának szorongattatását, mind a helyett, a mi
jót cselekedett volna Izráellel; és nem lészen vén ember a te házadban
soha.

Mindazonáltal nem fogok mindenkit kiirtani oltárom mellől, te éretted,
hogy szemeidet emészszem és lelkedet gyötörjem; de egész házadnépe
férfikorban hal meg.

És az legyen előtted a jel, a mi következik két fiadra, Hofnira és
Fineásra, hogy egy napon halnak meg mind a ketten.

Támasztok azonban magamnak hűséges papot, ki kedvem és akaratom szerint
cselekszik; és építek néki állandó házat, és az én felkentem előtt fog
járni mindenkor.

És lészen, hogy mind az, a ki megmarad a te házadból, eljön, hogy
leboruljon előtte egy ezüst pénzecskéért és egy darab kenyérért, és ezt
mondja: ugyan helyezz el engem a papi tisztségek egyikébe, hogy ehessem
egy falat kenyeret.

3. Fejezet

És a gyermek Sámuel szolgál vala az Úrnak Éli előtt. És abban az időben
igen ritkán volt az Úrnak kijelentése, nem vala nyilván való látomás.

És történt egyszer, mikor Éli az ő szokott helyén aludt, (szemei pedig
homályosodni kezdének, hogy látni sem tudott),

És az Istennek szövétneke még nem oltatott el, és Sámuel az Úrnak
templomában feküdt, hol az Istennek ládája volt:

Szólott az Úr Sámuelnek, ő pedig felele: Ímhol vagyok!

És Élihez szalada, és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem; ő pedig
felele: Nem hívtalak, menj vissza, feküdjél le. Elméne azért és
lefeküvék.

: És szólítá az Úr ismét: Sámuel! Sámuel pedig felkelvén, Élihez ment,
és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem. És ő felele: Nem hívtalak
fiam, menj vissza, feküdjél le.

Sámuel pedig még nem ismerte az Urat, mert még nem jelentetett ki néki
az Úrnak ígéje.

És szólítá az Úr harmadszor is Sámuelt; ő pedig felkelvén, Élihez ment
és monda: Ímhol vagyok, mert hívtál engem. Akkor eszébe jutott Élinek,
hogy az Úr hívja a gyermeket.

Monda azért Éli Sámuelnek: Menj el, feküdjél le, és ha szólítanak téged,
ezt mondjad: Szólj Uram, mert hallja a te szolgád. Elméne azért Sámuel,
és lefeküvék az ő helyére.

Akkor eljövén az Úr, oda állott és szólítá, mint annak előtte: Sámuel,
Sámuel! És monda Sámuel: Szólj, mert hallja a te szolgád!

És monda az Úr Sámuelnek: Ímé én oly dolgot cselekszem Izráelben, melyet
valakik hallanak, mind a két fülök megcsendül bele.

Azon a napon véghez viszem Élin mind azt, a mit kijelentettem háza
ellen; megkezdem és elvégezem.

Mert megjelentettem néki, hogy elítélem az ő házát mind örökre,
az álnokság miatt, a melyet jól tudott, hogy miként teszik vala
útálatosokká magokat az ő fiai, és ő nem akadályozta meg őket.

Annakokáért megesküdtem az Éli háza ellen, hogy sohasem töröltetik el
Éli házának álnoksága, sem véres áldozattal, sem ételáldozattal.

Aluvék azért Sámuel mind reggelig, és akkor kinyitá az Úr házának
ajtait. És Sámuel nem meri vala megjelenteni Élinek a látomást.

Szólítá azért Éli Sámuelt, és monda: Fiam, Sámuel! Ő pedig felele: Ímhol
vagyok.

És monda: Mi az a dolog, melyet mondott néked az Úr? El ne titkold
előttem! Úgy cselekedjék veled az Isten most és azután is, ha te valamit
elhallgatsz előttem mind abból, a mit mondott néked!

Megmondott azért Sámuel néki mindent, és semmit sem hallgatott el
előtte. Ő pedig monda: Ő az Úr, cselekedjék úgy, a mint néki jónak
tetszik.

Sámuel pedig fölnevekedék, és az Úr vala ő vele, és semmit az ő ígéiből
a földre nem hagy vala esni.

És megtudá egész Izráel Dántól Bersebáig, hogy Sámuel az Úr prófétájául
rendeltetett.

És az Úr kezde ismét megjelenni Silóban, mert kijelentette magát az Úr
Sámuelnek SIlóban, az Úrnak beszéde által.

4. Fejezet

És ismeretessé lett Sámuel beszéde egész Izráelben. És kiméne Izráel
a Filiszteusok ellen harczolni, és tábort járának Ében-Ézernél, a
Filiszteusok pedig tábort járának Áfekben.

És csatarendbe állának a Filiszteusok Izráel ellen, és megütközének, és
megveretteték Izráel a Filiszteusok által, és levágának a harczmezőn
mintegy négyezer embert.

És mikor a nép a táborba visszatért, mondának Izráel vénei: Vajjon miért
vert meg minket ma az Úr a Filiszteusok előtt?! Hozzuk el magunkhoz az
Úr frigyládáját Silóból, hogy jőjjön közénk az Úr, és szabadítson meg
ellenségeink kezéből.

Elkülde azért a nép Silóba, és elhozák onnan a Seregek Urának
frigyládáját, a ki ül a Khérubok felett. Ott volt Éli két fia is az
Isten frigyládájával, Hofni és Fineás.

És mikor az Úr frigyládája a táborba érkezék, rivalgott az egész Izráel
nagy rivalgással, hogy megrendüle a föld.

Mikor pedig meghallották a Filiszteusok a rivalgás hangját, mondának:
Micsoda nagy rivalgás hangja ez a zsidók táborában? És mikor megtudták,
hogy az Úrnak ládája érkezett a táborba,

Megfélemlének a Filiszteusok, mert mondának: Isten a táborba jött! És
mondának: Jaj nékünk! mert nem történt ilyen soha az előtt.

Jaj nékünk! Kicsoda szabadít meg minket ennek a hatalmas Istennek
kezéből? Ez az az Isten, a ki Égyiptomot mindenféle csapással sújtotta a
pusztában.

Legyetek bátrak és legyetek férfiak, Filiszteusok! hogy ne kelljen
szolgálnotok a zsidóknak, mint a hogy ők szolgáltak néktek. Azért
legyetek férfiak, és harczoljatok!

Megütközének azért a Filiszteusok, és megveretett Izráel, és kiki az
ő sátorába menekült; és a vereség oly nagy volt, hogy Izráel közül
harminczezer gyalog hullott el.

És az Isten ládája is elvétetett, és meghala Élinek mindkét fia, Hofni
és Fineás.

Akkor elszalada a harczból egy ember a Benjámin nemzetségéből, és Silóba
ment azon a napon, ruháit megszaggatván és port hintvén a fejére.

És ímé mikor oda ért, Éli az ő székében ült, az útfélen várakozván;
mert szíve rettegésben volt az Isten ládája miatt. És mihelyt odaért az
ember, hogy hírt mondjon a városban, jajveszékelt az egész város.

És meghallotta Éli a kiáltás hangját, és monda: Micsoda nagy zajongás
ez? Az az ember pedig sietve eljöve, és megmondotta Élinek.

Éli pedig kilenczvennyolcz esztendős volt, és szemei annyira
meghomályosodtak, hogy már nem is látott.

És monda az ember Élinek: Én a harczból jövök, én a harczból menekültem
ma. És monda: Mi dolog történt, fiam?

Felele a követ, és monda: Megfutamodék Izráel a Filiszteusok előtt, és
igen nagy veszteség lőn a népben, és a te két fiad is meghalt, Hofni és
Fineás, és az Isten ládáját is elvették.

És lőn, hogy midőn az Isten ládáját említé, hátraesék a székről a
kapufélhez, és nyakát szegte és meghala, mert immár vén és nehéz ember
vala. És ő negyven esztendeig ítélt Izráel felett.

És az ő menye, Fineásnak felesége, várandós vala; és a mikor meghallá a
hírt, hogy az Isten ládája elvétetett és az ő ipa és férje meghalának,
térdre esék és szűle, mert a fájdalmak meglepték.

És mikor elalélt, mondának azok, akik mellette állanak vala: Ne félj,
mert fiút szültél; de ő nem felelt és nem figyelt arra.

És nevezé a gyermeket Ikábódnak, mondván: "Oda van Izráel dicsősége",
mert elvétetett az Isten ládája, és az ő ipa és az ő férje.

És monda ismét: Oda van Izráel dicsősége, mert elvétetett az Isten
ládája.

5. Fejezet

A Filiszteusok pedig vevék az Isten ládáját és elvitték Ében-Ézerből
Asdódba.

És megfogták a Filiszteusok az Isten ládáját, és bevivén azt a Dágon
templomába, Dágon mellé helyezték el.

És mikor az Asdódbeliek másnap korán felkelének, ímé Dágon leesett
arczczal a földre az Úr ládája előtt. És felvevék Dágont, és ismét
helyreállíták.

Mikor pedig másnap korán reggel felkelének, ímé Dágon ismét leesett
arczczal a földre az Úr ládája előtt; és Dágonnak feje és két kezefeje
letörve a küszöbön valának, csak Dágon dereka maradt meg.

Annakokáért a Dágon papjai és mind azok, akik a Dágon templomába járnak,
nem lépnek a Dágon küszöbére Asdódban mind e mai napig.

És az Úrnak keze az Asdódbeliekre nehezedék, és pusztítja vala őket; és
megveré őket fekélyekkel, Asdódot és határait.

Mikor azért látták az Asdódbeliek, hogy így van a dolog, mondának: Ne
maradjon nálunk Izráel Istenének ládája, mert reánk nehezedett az ő
keze, és Dágonra, a mi istenünkre.

Elküldének tehát, és összegyűjték a Filiszteusoknak minden fejedelmeit,
és mondának: Mit csináljunk Izráel Istenének ládájával? Azok pedig
felelének: Vigyék Gáthba az Izráel Istenének ládáját. És elvivék Izráel
Istenének ládáját.

És történt azután, hogy elvitték, az Úrnak keze igen nagy rémületére lőn
a városnak; és megveré a városnak lakosait kicsinytől fogva nagyig, és
fekélyek támadának rajtok.

Elküldék azért az Istennek ládáját Ekronba. És lőn, hogy a mikor Ekronba
jutott az Istennek ládája, felzúdulának az Ekronbeliek, mondván: Reám
hozták Izráel Istenének ládáját, hogy megöljön engem és az én népemet.

Annakokáért elküldének, és összegyűjték a Filiszteusoknak minden
fejedelmeit, és mondának: Küldjétek el Izráel Istenének ládáját, hogy
térjen vissza helyére, és ne öljön meg engem és az én népemet. Mert
halálos rémület volt az egész városban: igen súlyos volt ott Istennek
keze.

És azok az emberek, a kik nem haltak meg, fekélyekkel sújtattak annyira,
hogy a város jajkiáltása felhatott az égig.

6. Fejezet

És az Úrnak ládája hat hónapig volt a Filiszteusok földén.

Akkor szólíták a Filiszteusok a papokat és jövendőmondókat, mondván: Mit
tegyünk az Úrnak ládájával? Mondjátok meg nékünk, mi módon küldjük haza?

Azok pedig felelének: Ha elkülditek Izráel Istenének ládáját, ne
küldjétek azt üresen, hanem hozzatok néki vétekért való áldozatot; akkor
meggyógyultok, és megtudjátok, miért nem távozik el az ő keze rólatok.

És mondának: Micsoda az a vétekért való áldozat, melyet hoznunk kell
néki? Azok pedig felelének: A Filiszteusok fejedelmeinek száma szerint
öt fekélyforma arany és öt arany egér, mert ugyanazon csapás van
mindeneken, a ti fejedelmeiteken is.

Csináljátok meg azért fekélyeiteknek képmását és egereiteknek képmását,
melyek pusztítják a földet, és így adjatok Izráel Istenének dicsőséget,
talán megkönnyebbedik az ő keze rajtatok, és a ti isteneteken és
földeteken.

Miért keményítenétek meg szíveiteket, mint megkeményítették szívöket
Égyiptom és a Faraó? Avagy nem úgy volt-é, hogy a mint hatalmát
megmutatta rajtok, elbocsátá őket, hogy elmenjenek?

Most azért vegyetek és készítsetek egy új szekeret és két borjas
tehenet, melyeken még nem volt járom; és fogjátok be a szekérbe a
teheneket, borjaikat pedig vigyétek el tőlök haza;

És vegyétek az Úrnak ládáját, és tegyétek a szekérre; az
aranyszerszámokat pedig, melyeket vétekért való áldozatul hoztok néki,
tegyétek egy táskába az oldalára, és bocsássátok el, hadd menjen el.

És nézzetek utána, hogy ha az ő határának útján Béth-Semes felé tart,
akkor ő szerezte nékünk ezt a nagy bajt; ha pedig nem, akkor megtudjuk,
hogy nem az ő keze sújtott minket, hanem csak véletlen volt az, a mi
velünk történt.

Úgy cselekedének azért az emberek; és vettek két borjas tehenet, és
befogták a szekérbe, borjaikat pedig berekeszték otthon.

És feltették az Úrnak ládáját a szekérre és a táskát az arany egerekkel
és fekélyeiknek képmásával.

A tehenek pedig egyenesen a Béth-Semes felé vivő úton menének; egy úton
mentek, folytonosan bőgve, és sem jobbra, sem balra nem térének le. És a
Filiszteusok fejedelmei utánok menének Béth-Semes határáig.

A Béth-Semesbeliek pedig búzaaratással foglalkozának a völgyben, és
felemelvén szemeiket, meglátták a ládát: és örvendezének, hogy látták.

A szekér pedig eljutott a Béth-Semesből való Józsua mezejére, és ott
megállott. Vala pedig ott egy nagy kő, és felvagdalták a szekér fáit és
a teheneket megáldozták az Úrnak egészen égőáldozatul.

Akkor a Léviták levették az Úrnak ládáját és a táskát, mely mellette
volt, melyben az aranyszerszámok valának, és a nagy kőre helyezték. A
Béth-Semesbeli emberek pedig azon a napon egészen égőáldozatot és véres
áldozatot áldoztak az Úrnak.

És mikor a Filiszteusok öt fejedelme ezt látta, visszatére azon napon
Ekronba.

Az arany fekélyek pedig, melyeket a Filiszteusok vétekért való áldozatul
hoztak az Úrnak, ezek: egyet Asdódért, egyet Gázáért, egyet Askelonért,
egyet Gáthért, egyet Ekronért.

Az arany egerek pedig a Filiszteusok minden városainak száma szerint
valának, melyek az öt fejedelem alá tartoztak, a kerített városoktól a
kerítetlen helységekig. És bizonyság az a nagy kő, a melyre az Úrnak
ládáját helyezték, mind a mai napig, a Béth-Semesből való Józsua
mezején.

És megvere az Úr a Béth-Semesbeliek közül némelyeket, mivel az Úrnak
ládájába tekintének. Megvere pedig a nép közül ötvenezer és hetven
embert. És a nép szomorkodott, hogy az Úr ily nagy csapással sújtotta
vala a népet.

Mondának azért a Béth-Semesbeliek: Kicsoda állhat meg az Úr előtt, e
szent Isten előtt? És kihez megy el mi tőlünk?

Követeket küldének akkor Kirjáth-Jeárim lakosaihoz, mondván: A
Filiszteusok visszahozták az Úrnak ládáját, jőjjetek el, és vigyétek el
azt magatokhoz.

7. Fejezet

És eljövének a Kirjáth-Jeárimbeliek, és felvitték az Úrnak ládáját, és
bevivék Adinádáb házába, mely a dombon vala; és Eleázárt, az ő fiát az
Úr ládájának őrizésére rendelék.

És lőn, hogy attól a naptól fogva, a melyen Kirjáth-Jeárimban hagyták
a ládát, sok idő eltelék, tudniillik húsz esztendő. És Izráelnek egész
háza síránkozék az Úr után.

Sámuel pedig szóla Izráel egész házához, mondván: Ha ti teljes         .
szívetekből megtértek az Úrhoz, és eltávolítjátok magatok közül az     .
idegen isteneket és Astarótót, és szíveiteket elkészítitek az Úrnak, és.
csak néki szolgáltok: akkor megszabadít titeket a Filiszteusok kezéből .
Elhányák azért Izráel fiai a bálványokat és Astarótot, és csak az Úrnak.
szolgálának                                                            .

Akkor Sámuel mondá: Gyűjtsétek össze egész Izráelt Mispába, hogy
imádkozzam értetek az Úrhoz.

Összegyűlének azért Mispában, és vizet merítvén, kiönték az Úr előtt; és
bőjtölének azon a napon, és így szólának ott: Vétkeztünk az Úr ellen. És
ekképen ítélé Sámuel Izráel fiait Mispában.

Mikor pedig a Filiszteusok meghallották, hogy Izráel fiai összegyűlének
Mispában, feljöttek a Filiszteusok fejedelmei Izráel ellen. És mikor ezt
meghallották Izráel fiai, megrémülének a Filiszteusoktól.

És mondának Izráel fiai Sámuelnek: Ne szünjél meg érettünk könyörögni
az Úrhoz, a mi Istenünkhöz, hogy szabadítson meg minket a Filiszteusok
kezéből.

Vett azért Sámuel egy szopós bárányt, és megáldozá azt egészen
égőáldozatul az Úrnak. És fohászkodék Sámuel Izráelért az Úrhoz, és az
Úr meghallgatá őt.

És lőn, hogy a mikor Sámuel az égőáldozatot végezé, eljövének a
Filiszteusok, hogy Izráel ellen harczoljanak. Az Úr pedig mennydörge
nagy hangon azon a napon a Filiszteusok felett és annyira megzavarta
őket, hogy megverettetének Izráel előtt.

Akkor kijövének Izráel emberei Mispából, és üldözték a Filiszteusokat és
verték őket egészen Bethkáron alól.

Sámuel pedig vett egy követ, és felállítá Mispa és Sén között, és
Ében-Háézernek nevezte el, mert mondá: Mindeddig megsegített minket az
Úr!

És megaláztatának a Filiszteusok, és nem menének többé Izráel határára.
És az Úrnak keze a Filiszteusok ellen volt Sámuelnek teljes életében.

És visszavevé Izráel a városokat, a melyeket a Filiszteusok Izráeltől
elvettek vala, Ekrontól fogva Gáthig, és az ő határukat megszabadítá
Izráel a Filiszteusok kezéből. És békesség lőn Izráel és az Emoreusok
között.

Sámuel pedig életének minden napjaiban ítéle Izráel felett.

És elmegy vala esztendőnként, és bejárá Béthelt, Gilgált és Mispát, és
ítéletet hozott vala Izráel felett mind e helyeken.

Annakutána visszatére Rámába, mert ott vala az ő háza, és ott is
ítéletet hoza Izráel felett; és oltárt építe ott az Úrnak.

8. Fejezet

És lőn, hogy a mikor Sámuel megvénhedett, az ő fiait tevé bírákká Izráel
felett.

Elsőszülött fiának pedig Joel volt a neve és a másodiknak Abia, kik
Beérsebában bíráskodtak.

De fiai nem járának az ő útjain, hanem a telhetetlenség után indulának,
és ajándékot fogadának el, és elfordíták az igaz ítéletet.

Összegyűlének azért Izráelnek minden vénei, és elmentek Sámuelhez
Rámába.

És mondának néki: Ímé te megvénhedtél, és fiaid nem járnak útaidon;
most azért válaszsz nékünk királyt, a ki ítéljen felettünk, mint minden
népnél szokás.

Azonban Sámuelnek nem tetszék a beszéd, hogy azt mondák: Adj nékünk
királyt, a ki ítéljen felettünk. És könyörge Sámuel az Úrhoz.

És monda az Úr Sámuelnek: Fogadd meg a nép szavát mindenben, a mit
mondanak néked, mert nem téged útáltak meg, hanem engem útáltak meg,
hogy ne uralkodjam felettök.

Mindama cselekedetek szerint, a melyeket véghez vittek attól a naptól
kezdve, a melyen kihoztam őket Égyiptomból, egészen a mai napig (hogy
elhagytak engem, és idegen isteneknek szolgáltak): veled is a szerint
cselekesznek.

Most azért hallgass szavukra; mindazáltal tégy ellenök bizonyságot, és
add tudtokra a király hatalmát, a ki uralkodni fog felettök.

És Sámuel megmondá az Úrnak minden beszédeit a népnek, mely tőle királyt
kért.

És monda: A királynak, a ki uralkodni fog felettetek, ez lesz a hatalma:
fiaitokat elveszi és szekér vezetőivé és lovasaivá teszi őket, és
szekere előtt futnak.

Ezredesekké teendi őket, és hadnagyokká ötven ember felett; velök
szántatja meg barázdáit, és velök végezteti aratását, készítteti hadi
szerszámait és harczi szekereihez az eszközöket.

Leányaitokat pedig elviszi kenőcskészítőknek, szakácsnéknak és sütőknek.

Elveszi legjobb szántóföldeiteket, szőlőhegyeiteket és olajfás
kerteiteket, és szolgáinak adja.

Veteményeiteket és szőlőiteket megdézsmálja, és főbb embereinek és
szolgáinak adja.

Elveszi szolgáitokat, szolgálóitokat, legszebb ifjaitokat és
szamaraitokat, és a maga dolgát végezteti azokkal.

Barmaitokat megdézsmálja, és ti szolgái lesztek néki.

És panaszkodni fogtok annak idejében királyotok miatt, kit magatok
választottatok, de az Úr nem fog meghallgatni akkor titeket.

A nép azonban nem akart Sámuel szavára hallgatni, és mondának: Nem!
hanem király legyen felettünk.

És mi is úgy legyünk, mint a többi népek, hogy királyunk ítéljen minket
is, és előttünk járjon, és vezesse a mi harczainkat.

És miután Sámuel meghallgatta a népnek minden szavát, megmondta azokat
az Úrnak.

És monda az Úr Sámuelnek: Hallgass szavokra, és adj nékik királyt. És
Sámuel monda Izráel férfiainak: Menjetek el haza, ki-ki az ő városába.

9. Fejezet

És volt egy ember a Benjámin nemzetségéből, kinek neve vala Kis,
Abielnek fia, ki Sérornak fia, ki Bekoráthnak fia, ki Afiáknak fia, ki
Benjámin házából való volt; igen tehetős ember vala.

És volt néki egy Saul nevű fia, ifjú és szép; ő nála Izráel fiai közül
senki sem volt szebb; vállától felfelé magasabb vala az egész népnél.

És elvesztek vala Kisnek, a Saul atyjának szamarai, és monda Kis
Saulnak, az ő fiának: Végy magad mellé egyet a szolgák közül, és kelj
fel, menj el, keresd meg a szamarakat.

És bejárá az Efraim hegységét, és bejárta Salisa földét, de nem találták
meg; és bejárták Sáálim földét, de nem voltak ott; és bejárá Benjámin
földét, de nem találták meg.

Mikor pedig a Suf földére jutottak, monda Saul az ő szolgájának, a ki
vele volt: Jer, térjünk vissza, nehogy atyám elvetve a szamarak gondját,
miattunk aggódjék.

Az pedig monda néki: Ímé az Istennek embere most e városban van, és
az az ember tiszteletben áll; mind az, a mit mond, beteljesedik. Most
azért menjünk el oda, talán megmondja nékünk is a mi útunkat, hogy merre
menjünk.

És monda Saul az ő szolgájának: Elmehetünk oda, de mit vigyünk ez
embernek? mert a kenyér elfogyott tarisznyánkból, és nincsen mit vigyünk
ajándékba az Isten emberének; mi van nálunk?

A szolga pedig felele ismét Saulnak, és monda: Ímé van nálam egy ezüst
siklusnak negyedrésze, oda adom ezt az Isten emberének, hogy megmondja
nékünk a mi útunkat.

Régen Izráelben azt mondák, mikor valaki elment Istent megkérdezni:
Jertek, menjünk el a nézőhöz; mert a kit most prófétának neveznek, régen
nézőnek hívták.

És Saul monda az ő szolgájának: Helyesen beszélsz; jer, menjünk el.
Elmenének azért a városba, hol az Istennek embere volt.

A mint pedig a város felhágóján menének, leányokkal találkozának, a kik
vizet meríteni jöttek ki, és mondának nékik: Itt van-é a néző?

És azok felelének nékik, és mondának: Igen, amott van előtted, siess
azért, mert ma jött a városba, mivel ma lesz a népnek véres áldozata ím
e hegyen.

A mint a városba mentek, azonnal megtaláljátok, mielőtt felmenne a
hegyre, hogy egyék; mert a nép nem eszik addig, míg ő el nem jön, mivel
a váres áldozatot ő áldja meg, és azután esznek a meghívottak. Azért
most menjetek fel, mert épen most fogjátok őt megtalálni.

Felmenének azért a városba. És mikor a városban menének, ímé akkor jöve
ki Sámuel velök szemben, hogy a hegyre felmenjen.

És az Úr kijelentette Sámuelnek füleibe, egy nappal az előtt, hogy Saul
eljött, mondván:

Holnap ilyenkor küldök hozzád egy embert a Benjámin földéről, és kend
fel őt fejedelmül az én népem, Izráel felett, hogy megszabadítsa az én
népemet a Filiszteusok kezéből; mert megtekintém az én népemet, mivel
felhatott az ő kiáltása hozzám.

Mikor pedig Sámuel meglátta Sault, szóla néki az Úr: Ímé ez az az ember,
a kiről szólottam néked, ő uralkodjék az én népem felett.

Akkor Saul a kapu alatt Sámuelhez közeledék és monda: Ugyan mondd meg
nékem, hol van itt a néző háza?

Sámuel pedig felele Saulnak, és monda: Én vagyok az a néző menj fel
előttem a hegyre, és egyetek ma én velem, reggel pedig elbocsátlak
téged, és megmondom néked mind azt, a mi szívedben van.

A szamarak miatt pedig, melyek tőled ezelőtt három nappal elvesztek,
ne aggódjál, mert megtaláltattak. És kié leend mind az, a mi Izráelben
becses? Avagy nem a tiéd és a te atyádnak egész házáé?

És Saul felele, és monda: Avagy nem Benjáminita vagyok-é én, Izráelnek
legkisebb törzséből való? És az én nemzetségem nem legkisebb-é Benjámin
törzsének nemzetségei között? Miért szólasz tehát hozzám ilyen módon?

Akkor Sámuel megfogta Sault és az ő szolgáját, és bevezette őket az
étkező helyre; és nékik adta a főhelyet a meghívottak között, kik
mintegy harminczan valának.

És monda Sámuel a szakácsnak: Hozd elő azt a darabot, melyet odaadtam
néked, és a melyről azt mondám, hogy tartsd magadnál.

Akkor a szakács felhozta a czombot és a mi rajta volt, és Saul elé tevé.
És ő monda: Ímhol a megmaradt rész, vedd magad elé és egyél, mert erre
az időre tétetett az el számodra, mikor mondám: Meghívtam a népet. Evék
azért Saul azon a napon Sámuellel.

És miután lejöttek a hegyről a városba, a felházban beszélgetett
Saullal.

És korán felkelének. Történt ugyanis, hogy hajnalhasadtakor kiálta
Sámuel Saulnak a felházba, mondván: Kelj fel, hogy elbocsássalak téged.
És felkelt Saul, és kimenének ketten, ő és Sámuel az utczára.

Mikor pedig lemenének a város végére, Sámuel monda Saulnak: Mondd meg a
szolgának, hogy menjen előre előttünk - és előre ment -, te pedig most
állj meg, hogy megmondjam néked az Istennek beszédét.

10. Fejezet

Akkor elővevé Sámuel az olajos szelenczét, és az ő fejére tölté, és
megcsókolá őt, és monda: Nem úgy van-é, hogy fejedelemmé kent fel az Úr
téged az ő öröksége felett?

Mikor azért te most elmégy tőlem, találkozni fogsz két emberrel a Rákhel
sírja mellett, Benjámin határában, Selsáhnál, a kik azt mondják néked:
Megtalálták a szamarakat, melyeknek keresésére indultál vala; és ímé, a
te atyád felhagyott már a szamarakkal, és miattatok aggódik, mondván:
Mit tegyek a fiamért?

És mikor onnan tovább mégy, és a Thábor tölgyfájához jutsz, három ember
fog téged ott találni, kik Béthelbe mennek fel Istenhez; az egyik három
gödölyét visz, a másik visz három egész kenyeret, és a harmadik visz egy
tömlő bort.

És azok békességesen köszöntenek téged, és két kenyeret adnak néked; te
pedig vedd el azokat kezökből.

Azután eljutsz az Isten hegyére, hol a Filiszteusok előőrsei vannak.
Mikor pedig bemégy oda a városba, a próféták seregével fogsz találkozni,
kik a hegyről jőnek le, előttök lant, dob, síp és hárfa lesz, és ők
magok prófétálnak.

Akkor az Úrnak lelke reád fog szállani, és velök együtt prófétálni
fogsz, és más emberré leszesz.

Mikor pedig mind e jelek beteljesednek rajtad, tedd meg magadért mind
azt, a mi csak kezed ügyébe esik, mert az Isten veled van.

Most azért menj le én előttem Gilgálba, és ímé én lemegyek te hozzád,
hogy égőáldozatot áldozzam és hálaáldozatot hozzak. Hét napig
várakozzál, míg hozzád megyek, és akkor tudtodra adom, hogy mit
cselekedjél.

És lőn, a mint hátra fordult, hogy Sámueltől eltávozzék, elváltoztatá
Isten az ő szívét, és azon a napon beteljesedének mind azok a jelek.

És mikor elmenének ama hegyre, ímé a prófétáknak serege vele szembe
jöve, és az Istennek lelke ő reá szálla, és prófétála ő közöttök.

És lőn, hogy mind azok, kik ismerték őt annakelőtte, mikor látták, hogy
ímé a prófétákkal együtt prófétál, monda a nép egymás közt: Mi lelte
Kisnek fiát? Avagy Saul is a próféták közt van?

És felele egy közülök, és monda: Ugyan kicsoda az ő atyjuk? Azért lőn
példabeszéddé: Avagy Saul is a próféták közt van?

És mikor elvégezé a prófétálást, felment a hegyre.

Saulnak nagybátyja pedig monda néki és a szolgájának: Hol jártatok? És
ő monda: A szamarakat kerestük, de mivel sehol sem láttuk, Sámuelhez
menénk.

Akkor monda Saulnak a nagybátyja: Ugyan mondd meg nékem, mit mondott
néktek Sámuel?

És monda Saul a nagybátyjának: Nyilván megmondotta nékünk, hogy a
szamarakat megtalálták. De a mit Sámuel a királyságról mondott, nem
beszélte el néki.

És összehívta Sámuel a népet Mispába az Úrhoz.

És monda Izráel fiainak: Így szól az Úr, Izráelnek Istene: Én hoztam ki
Izráelt Égyiptomból, és én szabadítottalak meg titeket az égyiptombeliek
kezéből és mind amaz országok kezéből, melyek sanyargatának titeket.

Ti pedig most megvetettétek a ti Isteneteket, a ki megszabadított
titeket minden bajaitokból és nyomorúságaitokból; és azt mondottátok
néki: Adj királyt nékünk. Most azért álljatok az Úr elé a ti
nemzetségeitek és ezreitek szerint.

És mikor előállatá Sámuel Izráelnek minden nemzetségét, kiválasztaték
sors által a Benjámin nemzetsége.

Akkor előállatá a Benjámin nemzetségét az ő házanépei szerint, és
kiválasztaték a Mátri házanépe, azután kiválasztaték Saul, Kisnek fia;
és keresék őt, de nem találták meg.

Megkérdezték azért ismét az Urat: Vajjon eljön-é ide az az ember? És az
Úr monda; Ímé ő a holmik közé rejtőzék el.

Akkor elfutának, és előhozták őt onnan. És mikor a nép közé álla,
kimagaslék az egész nép közül vállától kezdve felfelé

És Sámuel monda az egész népnek: Látjátok-é, a kit választott az Úr?
hogy nincsen hozzá hasonló az egész nép között! Akkor felkiálta az egész
nép, és monda: Éljen a király!

Sámuel pedig előadá a nép előtt a királyság jogát, és beírá egy könyvbe,
és letevé az Úr elé. És elbocsátá Sámuel az egész népet, mindenkit a
maga házához.

Azután Saul is elment haza Gibeába és vele ment a sokaság, a kiknek
szívét Isten megindította vala.

Némely kaján emberek azonban azt mondák: Mit segíthet ez rajtunk? és
megvetették őt és ajándékot nem vivének néki. Ő pedig olyan volt, mintha
semmit sem hallott volna.

11. Fejezet

És feljöve az Ammonita Náhás, és tábort jára Jábes Gileád ellen. A
Jábesbeleik pedig mondának mindnyájan Náhásnak: Köss velünk szövetséget,
és mi szolgálni fogunk néked.

És monda nékik az Ammonita Náhás: Úgy szövetséget kötök veletek, ha
kivágatom mindnyájatoknak jobb szemét, és tehetem ezt egész Izráelnek
gyalázatára.

Jábes vénei pedig mondának néki: Engedj nékünk hét napot, hogy követeket
küldjünk Izráelnek minden határára; és ha senki sem segít meg minket,
akkor kimegyünk hozzád.

Elmenének azért a követek Saulhoz Gibeába, és elmondták e beszédeket a
nép füle hallatára. És felemelé az egész község az ő szavát, és sírának.

Saul pedig épen a mezőről jött vala a barmok után; és monda Saul:
Mi történt a néppel, hogy sírnak? És elmondták néki a Jábesbeliek
beszédeit.

És mikor hallotta e beszédeket, az Úrnak lelke Saulra szálla, és az ő
haragja nagyon felgerjede.

És vett egy pár ökröt, és feldarabolá azokat, és a követektől elküldé
Izráelnek minden határára, mondván: A ki nem vonul Saul után és Sámuel
után, annak ökreivel így cselekesznek. És az Úrnak félelme szálla a
népre, és kivonulának mind egy szálig.

És megszámlálá őket Bézekben. És Izráel fiai háromszázezeren valának, a
Júdabeliek pedig harminczezeren.

És mondának a követeknek, kik oda menének: Így szóljatok a
Jábes-Gileádbelieknek: Holnap, mikor a nap felmelegszik, megszabadultok.
És elmenének a követek, és megmondák a Jábesbelieknek, és ők
örvendezének.

Mondának azért a Jábesbeliek: Holnap kimegyünk hozzátok, hogy egészen
úgy cselekedjetek velünk, a mint néktek jónak tetszik.

Másodnapon pedig Saul a népet három seregre osztá, és kora hajnalban a
táborra ütének, és verték Ammont mindaddig, míg a nap felmelegedék; a
kik pedig megmaradtak, úgy szétszórattak, hogy kettő sem maradt közülök
együtt.

Akkor a nép monda Sámuelnek: Kicsoda volt az, a ki mondá: Saul fog-é
rajtunk uralkodni? Adjátok elő a férfiakat, hogy megöljük őket!

Saul azonban azt mondá: Senkit se öljetek meg a mai napon, mert ma
szerzett szabadulást az Úr Izráelnek.

Sámuel pedig monda a népnek: Jertek, menjünk el Gilgálba, és újítsuk meg
ott a királyságot.

Elméne azért az egész nép Gilgálba, és ott az úr előtt Gilgálban
királylyá tették Sault: és áldoztak ott hálaáldozatot az Úr előtt, és
felette örvendezének ott, Saul és Izráelnek minden férfiai.

12. Fejezet

És monda Sámuel az egész Izráelnek: Ímé meghallgattam szavaitokat
mindenben, valamit nékem mondottatok, és királyt választottam néktek.

És most ímé a király előttetek jár. Én pedig megvénhedtem és
megőszültem, és az én fiaim ímé ti köztetek vannak, és én is előttetek
jártam ifjúságomtól fogva mind a mai napig.

Itt vagyok, tegyetek bizonyságot ellenem az Úr előtt és az ő felkentje
előtt: kinek vettem el az ökrét, és kinek vettem el a szamarát, és kit
csaltam meg, kit sanyargattam, és kitől fogadtam el ajándékot, hogy a
miatt szemet hunyjak? és visszaadom néktek.

Ők pedig felelének: Nem csaltál meg minket, nem sanyargattál minket, és
senkitől semmit el nem fogadtál.

És ő monda nékik: Legyen bizonyság az Úr ti ellenetek, és bizonyság az
ő felkentje ezen a napon, hogy semmit sem találtatok kezemben! Ők pedig
mondának: Legyen bizonyságul.

És monda Sámuel a népnek: Igen, az Úr, a ki rendelte Mózest és Áront, és
a ki kihozta atyáitokat Égyiptom földéről!

Most azért álljatok elő, hadd perlekedjem veletek az Úr előtt az Úrnak
minden jótéteményei felett, a melyeket cselekedett veletek és a ti
atyáitokkal.

Miután Jákób Égyiptomba ment vala, atyáitok az Úrhoz kiáltának, és az
Úr elküldé Mózest és Áront, a kik kihozták atyáitokat Égyiptomból, és
letelepíték erre a helyre.

De ők elfeledték az Urat, az ő Istenöket, azért adá őket Siserának,
a Hásor serege vezérének kezébe, és a Filiszteusok kezébe és Moáb +
királyának kezébe, és azok harczolának ellenök.

Akkor kiáltának az Úrhoz, és mondák: Vétkeztünk, mert elhagytuk az Urat,
és szolgáltunk a Baáloknak és Astarótnak; most azért szabadíts meg
minket ellenségeinknek kezéből, hogy néked szolgáljunk.

És elküldé az Úr Jerubbaált és Bédánt és Jeftét és Sámuelt, és
megszabadíta titeket mindenfelől ellenségeitek kezéből, és biztonságban
laktatok.

Mikor pedig láttátok, hogy Náhás, az Ammon fiainak királya ellenetek
jöve, azt mondátok nékem: Semmiképen nem, hanem király uralkodjék
felettünk, holott csak a ti Istenetek, az Úr a ti királyotok.

Most azért, ímhol a király, a kit választottatok, a kit kértetek. Ímé,
az Úr királyt adott néktek.

Hogyha az Urat félitek, és néki szolgáltok; szavára hallgattok és az
Úr szája ellen engedetlenek nem lesztek; és mind ti, mind pedig a
király, a ki felettetek uralkodik, az Urat, a ti Isteneteket követitek:
megtartattok.

Ha pedig az Úr szavára nem hallgattok, és az Úr szava ellen engedetlenek
lesztek: az Úrnak keze ellenetek leend, miként a ti atyáitok ellen.

Most is azért álljatok meg, és lássátok meg azt a nagy dolgot, a melyet
az Úr visz véghez szemeitek előtt.

Avagy nem búzaaratás van-é most? Kiáltani fogok az Úrhoz, és ő
mennydörgést és esőt ád, hogy megtudjátok és meglássátok, mily nagy a
ti gonoszságtok, melyet cselekedtetek az Úr szemei előtt, mikor királyt
kértetek magatoknak.

Kiálta azért Sámuel az Úrhoz, és az Úr mennydörgést és esőt adott azon a
napon. És az egész nép nagyon megrettene az Úrtól és Sámueltől.

És monda az egész nép Sámuelnek: Könyörögj szolgáidért az Úrhoz, a te
Istenedhez, hogy meg ne haljunk, mert minden bűneinket csak öregbítettük
azzal a bűnnel, hogy királyt kértünk magunknak.

És monda Sámuel a népnek: Ne féljetek! Ha már mind e gonoszságot véghez
vittétek, most ne távozzatok el az Úrtól, hanem az Úrnak szolgáljatok
teljes szívetekből.

Ne térjetek el a hiábavalóságok után, a melyek nem használnak, meg sem
szabadíthatnak, mert hiábavalóságok azok.

Mert nem hagyja el az Úr az ő népét, az ő nagy nevéért; mert tetszett az
Úrnak, hogy titeket a maga népévé válaszszon.

Sőt tőlem is távol legyen, hogy az Úr ellen vétkezzem és felhagyjak az
érettetek való könyörgéssel; hanem inkább tanítani foglak titeket a jó
és igaz útra.

Csak féljétek az Urat, és szolgáljatok néki hűségesen, teljes
szívetekből; mert látjátok; mily nagy dolgot cselekedett veletek.

Ha pedig folytonos rosszat cselekesztek: mind ti, mind királyotok
elvesztek.

13. Fejezet

Saul harmincz éves volt, mikor királylyá lett és mikor uralkodék az
Izráel felett két esztendeig,

Választa Saul magának az Izráel közül háromezer embert, és kétezer
Saullal vala Mikmásban és Béthel hegységén, ezer pedig Jonathánnal volt
Gibeában, a Benjámin városában; a népnek többi részét pedig elbocsátá,
kit-kit a maga hajlékába.

És Jonathán megveré a Filiszteusoknak előőrsét, mely Gébában vala, és
meghallották ezt a Filiszteusok; Saul pedig megfúvatta a trombitát az
egész országban, mondván: Hallják meg a zsidók!

És meghallotta egész Izráel, hogy azt mondák: Megverte Saul a
Filiszteusok előőrsét, és gyűlöletessé vált Izráel a Filiszteusok előtt.
A nép pedig egybegyűle Saul mellé Gilgálba.

Összegyűlének a Filiszteusok is, hogy harczoljanak Izráel ellen;
harminczezer szekér és hatezer lovas volt, a nép pedig oly sok volt,
mint a tenger partján lévő föveny; és feljövének és tábort ütének
Mikmásnál, Béth-Aventől keletre.

Mikor pedig Izráel férfiai látták, hogy bajban vannak - mert a nép
szorongattatott -: elrejtőzék a nép a barlangokba, a bokrok és kősziklák
közé, sziklahasadékokba és vermekbe.

És a zsidók közül némelyek általmenének a Jordánon, Gád és Gileád
földére. Saul pedig még Gilgálban volt, és az egész nép, mely mellette
vala, rettegett.

És várakozék hét napig, a Sámuel által meghagyott ideig, de Sámuel nem
jött el Gilgálba, a nép pedig elszélede mellőle.

Akkor monda Saul: Hozzátok ide az égőáldozatot és a hálaáldozatokat. És
égőáldozatot tőn.

És mikor elvégezte az égőáldozatot; ímé megérkezék Sámuel, és Saul
eleibe ment, hogy köszöntse őt.

És monda Sámuel: Mit cselekedtél?! Saul pedig felele: Mikor láttam, hogy
a nép elszélede mellőlem, és te nem jöttél el a meghagyott időre, a
Filiszteusok pedig összegyűlének már Mikmásban,

Azt mondám: Mindjárt reám törnek a Filiszteusok Gilgálban, és én az
Úrnak színe előtt még nem imádkozám; bátorságot vevék azért magamnak és
megáldozám az égőáldozatot.

Akkor monda Sámuel Saulnak: Esztelenül cselekedtél; nem tartottad meg az
Úrnak, a te Istenednek parancsolatját, melyet parancsolt néked, pedig
most mindörökre megerősítette volna az Úr a te királyságodat Izráel
felett.

Most azonban a te királyságod nem lesz állandó. Keresett az Úr magának
szíve szerint való embert, a kit az ő népe fölé fejedelmül rendelt, mert
te nem tartottad meg, a mit az Úr parancsolt néked.

Felkele ezután Sámuel, és elment Gilgálból Benjámin városába, Gibeába.
És Saul megszámlálta a népet, mely körülötte található volt, mintegy
hatszáz embert.

Saul pedig és az ő fia, Jonathán és a nép, mely körülöttök található
vala, Benjámin városában, Gébában tartózkodának, és a Filiszteusok
Mikmásnál táborozának.

Akkor a Filiszteusok táborából egy dúló sereg vált ki három csapatban;
az egyik csapat az Ofra felé vivő útra fordult Suál földének;

A másik csapat a Bethoron felé vivő útra fordula; a harmadik csapat
pedig a határ felé vivő útra fordult, mely a Sebóim völgyén át a
pusztáig terjed.

És kovácsot egész Izráel földén nem lehetett találni, mert a
Filiszteusok azt mondák: Ne csinálhassanak a zsidók szablyát vagy
dárdát.

És egész Izráelnek a Filiszteusokhoz kellett lemenni, hogy megélesítse
ki-ki a maga kapáját, szántóvasát, fejszéjét és sarlóját,

(Minthogy megtompulának a kapák, szántóvasak, a háromágú villa és a
fejszék) és hogy az ösztökét kiegyenesítsék.

Azért az ütközet napján az egész népnél, mely Saullal és Jonathánnal
vala, sem szablya, sem dárda nem találtaték, hanem csak Saulnál és az ő
fiánál Jonathánnál volt található.

És a Filiszteusok előőrse kijöve Mikmás szorosához.

14. Fejezet

És történt egy napon, hogy Jonathán, a Saul fia azt mondá szolgájának,
a ki az ő fegyverét hordozza vala: Jer, menjünk át a Filiszteusok
előőrséhez, mely amott túl van; de atyjának nem mondá meg.

Saul pedig Gibea határában, a gránátfa alatt tartózkodék, mely Migron
nevű mezőn van; és a nép, mely vele volt, mintegy hatszáz ember vala.

És Ahija is, ki Silóban az efódot viseli, fia Akhitobnak, az Ikábód
testvérének, Fineás fiának, a ki az Úr papjának, Élinek fia vala. És a
nép nem tudta, hogy Jonathán eltávozék.

A szorosok között pedig, melyeken keresztül akara menni Jonathán a
Filiszteusok előőrséhez, volt egy hegyes kőszikla innen, és volt egy
hegyes kőszikla túlfelől. Az egyiknek Boczécz, a másiknak pedig Sené
volt a neve.

Az egyik sziklacsúcs északra volt, Mikmás átellenében, és a másik délre,
Géba átellenében.

És monda Jonathán a szolgának, a ki az ő fegyverét hordozá: Jer, menjünk
át ezeknek a körülmetéletleneknek előőrséhez, talán tenni fog az Úr
érettünk valamit, mert az Úr előtt nincs akadály, hogy sok vagy pedig
kevés által szerezzen szabadulást.

És fegyverhordozója felele néki: Tégy mindent a te szíved szerint;
indulj néki, ímé én veled leszek kívánságod szerint.

Jonathán pedig monda: Nosza menjünk fel ez emberekhez, és mutassuk meg
magunkat nékik.

Ha azt mondják nékünk: Várjatok meg, míg oda érkezünk ti hozzátok, akkor
álljunk meg helyünkön, és ne menjünk fel hozzájok;

Ha pedig azt mondják: Jertek fel mihozzánk, akkor menjünk fel, mert az
Úr kezünkbe adta őket. És ez legyen nékünk a jel.

Mikor pedig megmutatták magokat mind a ketten a Filiszteusok előőrsének,
mondának a Filiszteusok: Ímé a zsidók kijődögélnek a barlangokból, a
hova rejtőzének.

És szólának némelyek az előőrs emberei közül Jonathánnak és az ő
fegyverhordozójának, és mondák: Jertek fel mi hozzánk, és valamit
mondunk néktek. Akkor monda Jonathán az ő fegyverhordozójának: Jőjj fel
utánam, mert az Úr Izráel kezébe adta őket.

És felmászott Jonathán négykézláb, és utána az ő fegyverhordozója. És
hullának vala Jonathán előtt, és fegyverhordozója is öldököl utána.

És az első ütközet, melyben Jonathán és fegyverhordozója mintegy húsz
embert ölének meg, egy hold földön egy fél barázda hosszányin volt.

És félelem támada a táborban, a mezőn és az egész nép között; az előőrs
és a dúló sereg - azok is megrémülének - és a föld megrendüle; és
Istentől való rettegés lőn.

És megláták a Saul őrei Benjámin városában, Gibeában, hogy a sokaság
elszéledett és ide-oda elszóratott.

Akkor monda Saul a népnek, mely vele volt: Nosza vegyétek számba a
népet, és vizsgáljátok meg, ki ment el mi közülünk; és a mikor számba
vették, ímé Jonathán és az ő fegyverhordozója nem valának ott.

És monda Saul Ahijának: Hozd elő az Isten ládáját; mert az Isten ládája
akkor Izráel fiainál vala.

És történt, hogy a míg Saul a pappal beszéle, a Filiszteusok táborában
mind nagyobb lőn a zsibongás. Monda azért Saul a papnak: Hagyd abba, a
mit kezdettél.

És felkiálta Saul és a nép, mely vele volt, és elmenének az ütközetre.
Ott pedig egyik a másik ellen harczola, és igen nagy zűrzavar lőn.

És azok a zsidók is, kik, mint azelőtt is, a Filiszteusokkal valának,
s velök együtt feljövének a táborba és a körül valának, azok is Izráel
népéhez csatlakozának, mely Saul és Jonathán mellett vala.

És Izráelnek mindazon férfiai, kik elrejtőzének Efraim hegységében,
mikor meghallották, hogy a Filiszteusok menekültek, azok is üldözni
kezdék őket a harczban.

És megsegíté az Úr azon a napon Izráelt. És a harcz Béth-Avenen túl
terjede.

És Izráel népe igen elepedett vala azon a napon, mert Saul esküvel
kényszeríté a népet, mondván: Átkozott az, a ki kenyeret eszik estvéig,
míg bosszút állok ellenségeimen, azért az egész nép semmit sem evék.

És az egész föld népe eljuta az erdőbe, hol méz vala a föld szinén.

Mikor pedig a nép beméne az erdőbe, jóllehet folyt a méz, mindazáltal
senki sem érteté kezét szájához, mert félt a nép az eskü miatt.

Jonathán azonban nem hallotta vala, hogy atyja megesketé a népet, és
kinyújtá a vessző végét, mely kezében vala, és bemártá azt a lépesmézbe,
és kezét szájához vivé és felvidulának az ő szemei.

Szóla pedig valaki a nép közül, és mondá: Atyád ünnepélyesen megesketé a
népet, mondván: Átkozott az, a ki csak kenyeret is eszik ma, és e miatt
a nép kimerüle.

És monda Jonathán: Atyám bajba vitte az országot; lássátok mennyire
felvidulának szemeim, hogy ízlelék egy keveset ebből a mézből.

Hátha még a nép jól evett volna ma ellenségeinek zsákmányából, melyet
talált! Vajjon nem nagyobb lett volna-é akkor a Filiszteusok veresége?!

És megverék azon a napon a Filiszteusokat Mikmástól Ajálonig. És a nép
nagyon kimerüle.

Akkor a nép a prédának esék, és fogának juhot, ökröt és borjúkat, és
megölék a földön, és megevé a nép vérestől.

Megjelenték azért Saulnak, és mondának: Ímé a nép vétkezik az Úr
ellen, mert vérrel elegy eszik. Ő pedig monda: Hűtlenül cselekedtetek,
gördítsetek azért most hozzám egy nagy követ.

Monda továbbá Saul: Menjetek el mindenfelé a nép között, és mondjátok
meg nékik, hogy mindenki a maga ökrét és mindenki a maga juhát hozza én
hozzám, és itt öljétek meg és egyétek meg, és nem fogtok vétkezni az
Úr ellen, vérrel elegy evén. Akkor elhozta az egész nép, kézzel fogván
ki-ki a maga ökrét azon éjjel, és ott megölék.

Saul pedig oltárt épített az Úrnak; azt az oltárt építé először az
Úrnak.

És monda Saul: Menjünk le ez éjjel a Filiszteusok után, és foszszuk ki
őket virradatig, és senkit se hagyjunk meg közülök. Azok pedig mondának:
A mint néked tetszik, úgy cselekedjél mindent. De a pap azt mondá:
Járuljunk ide az Istenhez.

És megkérdezé Saul az Istent: Lemenjek-é a Filiszteusok után? Izráelnek
kezébe adod-é őket? De ő nem felelt néki azon a napon.

Monda azért Saul: Jertek ide mindnyájan, a népnek oszlopai, hogy
megtudjátok és meglássátok, kiben volt ez a bűn ma?

Mert él az Úr, a ki Izráelt oltalmazza, hogy ha fiamban, Jonathánban
volna is, meg kell halnia; és az egész nép közül senki sem felele néki.

És monda egész Izráelnek: Ti legyetek az egyik oldalon, én pedig és az
én fiam, Jonathán legyünk a másik oldalon. És válaszola a nép Saulnak: A
mint néked tetszik, úgy cselekedjél.

Akkor szóla Saul az Úrnak, Izráel Istenének: Szolgáltass igazságot! És
kiválasztaték Jonathán és Saul, a nép pedig megmeneküle.

És monda Saul: Vessetek sorsot közöttem és fiam, Jonathán között. És
kiválasztaték Jonathán.

Akkor monda Saul Jonathánnak: Mondd meg nékem, mit cselekedtél? Jonathán
pedig elbeszélte néki, és monda: A pálcza végével, mely kezembe vala,
ízlelék egy keveset a mézből; itt vagyok, haljak meg!

És Saul monda: Úgy cselekedjék az Úr most és ezután is, hogy meg kell
halnod Jonathán.

A nép azonban monda Saulnak: Jonathán haljon-é meg, a ki ezt a nagy
szabadulást szerezte Izráelben? Távol legyen! Él az Úr, hogy egyetlen
hajszála sem esik le fejéről a földre, mert Istennek segedelmével
cselekedte ezt ma. Megváltá azért a nép Jonathánt, és nem hala meg.

Akkor Saul megtére a Filiszteusok üldözéséből; a Filiszteusok pedig az ő
helyökre haza menének.

Miután tehát Saul átvette a királyságot Izráel felett, hadakozék minden
ellenségivel mindenfelé: Moáb ellen és Ammon fiai ellen és Edom ellen és
a Czobeusok királyai ellen és a Filiszteusok ellen; és mindenütt, a hol
megfordula, keményen cselekedék.

És sereget gyűjtvén, megverte Amáleket, és megszabadítá Izráelt
fosztogatóinak kezéből.

Valának pedig Saul fiai: Jonathán, Jisvi és Málkisua; és két leányának
neve: az idősebbiknek Méráb, és a kisebbiknek neve Mikál.

És Saul feleségét Akhinóámnak hívták, a ki Akhimaás leánya volt.
Seregének vezetőjét pedig Abnernek hívták, a ki Saul nagybátyjának,
Nérnek volt a fia;

Mert Kis, a Saul atyja és Nér, az Abner atyja, Abiel fiai valának.

A Filiszteusok elleni háború pedig igen heves volt Saulnak egész
életében; azért, a hol csak látott Saul egy-egy erős vagy egy-egy bátor
férfit, azt magához fogadta.

15. Fejezet

És monda Sámuel Saulnak: Engem küldött el az Úr, hogy királylyá kenjelek
fel téged az ő népe, az Izráel felett; most azért figyelj az Úr
beszédének szavára.

Így szól a Seregek Ura: Megemlékeztem arról, a mit cselekedett Amálek
Izráellel, hogy útját állta néki, mikor feljöve Égyiptomból.

Most azért menj el és verd meg Amáleket, és pusztítsátok el mindenét; és
ne kedvezz néki, hanem öld meg mind a férfit, mind az asszonyt; mind a
gyermeket, mind a csecsemőt; mind az ökröt, mind a juhot; mind a tevét,
mind a szamarat.

És összehívá Saul a népet, és megszámlálá őket Thélaimban, kétszázezer
gyalogost, és Júdából tízezer embert.

És elméne Saul Amálek városáig, és megütközék ott egy völgyben.

És monda Saul a Kéneusnak: Menjetek távozzatok el, menjetek ki az
Amálekiták közül, hogy velök együtt téged is el ne veszesselek, mert
te irgalmasságot cselekedtél Izráel minden fiaival, mikor Égyiptomból
feljövének. És eltávozék Kéneus az Amálekiták közül.

Saul pedig megveré Amáleket Havilától fogva egészen addig, a merre Súrba
mennek, mely Égyiptom átellenében van.

És Agágot, az Amálekiták királyát elfogta élve, a népet pedig mind
kardélre hányatá.

Saul és a nép azonban megkímélte Agágot és a juhoknak, barmoknak és
másodszülötteknek javát; a bárányokat és mindazt, a mi jó vala, nem
akarták azokat elpusztítani, hanem a mi megvetett és értéktelen dolog
volt, mindazt elpusztíták.

Akkor szóla az Úr Sámuelnek, mondván:

Megbántam, hogy Sault királylyá tettem, mert eltávozott tőlem, és
beszédeimet nem tartotta meg. Sámuel pedig felháborodék és kiálta az
Úrhoz egész éjszaka.

És korán felkele Sámuel, hogy találkozzék Saullal reggel; és hírül
adák Sámuelnek, ezt mondván: Saul Kármelbe ment, és ímé emlékoszlopot
állított magának; azután megfordula, és tovább ment és lement Gilgálba,

És a mint Sámuel Saulhoz érkezék, monda néki Saul: Áldott vagy te az
Úrtól! Én végrehajtám az Úrnak parancsolatját.

Sámuel azonban monda: Micsoda az a juhbégetés, mely füleimbe hat és az
az ökörbőgés, melyet hallok?

És monda Saul: Az Amálekitáktól hozták azokat, mert a nép megkímélte a
juhoknak és ökröknek javát, hogy megáldozza az Úrnak, a te Istenednek; a
többit pedig elpusztítottuk.

Akkor monda Sámuel Saulnak: Engedd meg, hogy megmondjam néked, a mit az
Úr mondott nékem ez éjjel. Ő pedig monda néki: Beszélj.

Monda azért Sámuel: Nemde kicsiny valál te a magad szemei előtt is,
mindazáltal Izráel törzseinek fejévé lettél, és az Úr királylyá kent fel
téged Izráel felett?!

És elkülde az Úr téged az úton, és azt mondá: Menj el, és pusztísd el az
Amálekitákat, kik vétkezének; és hadakozzál ellenök, míg megsemmisíted
őket.

Miért nem hallgattál az Úrnak szavára, és miért estél néki a prédának,
és cselekedted azt, a mi bűnös az Úr szemei előtt?

És felele Saul Sámuelnek: Én bizonyára hallgattam az Úr szavára, és azon
az úton jártam, a melyre engem az Úr elküldött; és elhoztam Agágot, az
Amálekiták királyát, és az Amálekitákat elpusztítottam.

A nép azonban elvette a prédából a megsemmisítésre rendelt juhoknak és
ökröknek javát, hogy megáldozza az Úrnak, a te Istenednek Gilgálban.

Sámuel pedig monda: Vajjon kedvesebb-é az Úr előtt az égő- és véres
áldozat, mint az Úr szava iránt való engedelmesség? Ímé, jobb az
engedelmesség a véres áldozatnál és a szófogadás a kosok kövérénél!

Mert, mint a varázslásnak bűne, olyan az engedetlenség; és bálványozás
és bálványimádás az ellenszegülés. Mivel te megvetetted az Úrnak
beszédét, ő is megvetett téged, hogy ne légy király.

Akkor monda Saul Sámuelnek: Vétkeztem, mert megszegtem az Úrnak szavát
és a te beszédedet; de mivel féltem a néptől, azért hallgattam szavokra.

Most azért bocsásd meg az én vétkemet, és térj vissza velem, hogy
könyörögjek az Úrnak.

Sámuel pedig monda Saulnak: Nem térek vissza veled, mert megvetetted az
Úrnak beszédét, és az Úr is megvetett téged, hogy ne légy király Izráel
felett.

És mikor megfordula Sámuel, hogy elmenjen, megragadta felső ruhájának
szárnyát, és leszakada.

Akkor monda néki Sámuel: elszakítá tőled az Úr a mai napon Izráelnek
királyságát, és adta azt felebarátodnak, a ki jobb náladnál.

Izráelnek erőssége pedig nem hazudik, és semmit meg nem bán, mert nem
ember ő, hogy valamit megbánjon.

És ő monda: Vétkeztem, mindazáltal becsülj meg engem népemnek vénei
előtt és Izráel előtt, és velem térj vissza, hogy könyörögjek az Úrnak,
a te Istenednek.

Visszatére azért Sámuel Saullal, és könyörgött Saul az Úrnak.

Sámuel pedig monda: Hozzátok ide előmbe Agágot, Amálek királyát. És
elméne Agág kényesen ő hozzá, és monda Agág: Bizonyára eltávozék a halál
keserűsége.

És monda Sámuel: Miként a te kardod asszonyokat tett gyermektelennekké,
úgy legyen gyermektelenné minden asszonyok felett a te anyád! És
darabokra vagdalá Sámuel Agágot az Úr előtt Gilgálban.

Ezután Sámuel elment Rámába, Saul pedig felment az ő házához Gibeába,
Saul városába.

És Sámuel nem látogatá meg többé Sault egész halálának idejéig; de
bánkódék Sámuel Saul miatt. Az Úr pedig megbánta, hogy királylyá tette
Sault Izráel felett.

16. Fejezet

És monda az Úr Sámuelnek: Ugyan meddig bánkódol még Saul miatt, holott
én megvetettem őt, hogy ne uralkodjék Izráel felett? Töltsd meg a te
szarudat olajjal, és eredj el; én elküldelek téged a Bethlehemben lakó
Isaihoz, mert fiai közül választottam magamnak királyt.

Sámuel pedig monda: Hogyan menjek el!? Ha meghallja Saul, megöl engemet.
És monda az Úr: Vígy magaddal egy üszőt, és azt mondjad: Azért jöttem,
hogy az Úrnak áldozzam.

És hívd meg Isait az áldozatra, és én tudtodra adom, hogy mit
cselekedjél, és kend fel számomra azt, a kit mondándok néked.

És Sámuel megcselekedé, a mit az Úr mondott néki, és elment Bethlehembe.
A város vénei pedig megijedének, és eleibe menvén, mondának:
Békességes-é a te jöveteled?

Ő pedig felele: Békességes; azért jöttem, hogy áldozzam az Úrnak.
Szenteljétek meg azért magatokat, és jertek el velem az áldozatra. Isait
és az ő fiait pedig megszentelé, és elhívá őket az áldozatra.

Mikor pedig bemenének, meglátta Eliábot, és gondolá: Bizony az Úr előtt
van az ő felkentje!

Az Úr azonban monda Sámuelnek: Ne nézd az ő külsőjét, se termetének
nagyságát, mert megvetettem őt. Mert az Úr nem azt nézi, a mit az ember;
mert az ember azt nézi, a mi szeme előtt van, de az Úr azt nézi, mi a
szívben van.

Szólítá azért Isai Abinádábot, és elvezeté őt Sámuel előtt; ő pedig
monda: Ez sem az, kit az Úr választa.

Elvezeté azután előtte Isai Sammát; ő pedig monda: Ez sem az, a kit az
Úr választa.

És így elvezeté Isai Sámuel előtt mind a hét fiát; Sámuel pedig mondá
Isainak: Nem ezek közül választott az Úr.

Akkor monda Sámuel Isainak: Mind itt vannak-é már az ifjak? Ő pedig
felele: Hátra van még a kisebbik, és ímé ő a juhokat őrzi. És monda
Sámuel Isainak: Küldj el, és hozasd ide őt, mert addig nem fogunk
leülni, míg ő ide nem jön.

Elkülde azért, és elhozatá őt. (Ő pedig piros vala, szép szemű és kedves
tekintetű.) És monda az Úr: Kelj fel és kend fel, mert ő az.

Vevé azért Sámuel, az olajos szarut, és felkené őt testvérei között.
És attól a naptól fogva az Úrnak lelke Dávidra szálla, és azután is.
Felkele azután Sámuel és elméne Rámába.

És az Úrnak lelke eltávozék Saultól, és gonosz lélek kezdé gyötörni őt,
mely az Úrtól küldetett.

És mondának Saul szolgái néki: Ímé most az Istentől küldött gonosz lélek
gyötör téged!

Parancsoljon azért a mi urunk szolgáidnak, kik körülötted vannak,
hogy keressenek olyan embert, a ki tudja a hárfát pengetni, és mikor
az Istentől küldött gonosz lélek reád jön, pengesse kezével, hogy te
megkönnyebbülj.

És monda Saul az ő szolgáinak: Keressetek tehát számomra olyan embert, a
ki jól tud hárfázni, és hozzátok el hozzám.

Akkor felele egy a szolgák közül, és monda: Ímé én láttam a Bethlehemben
lakó Isainak egyik fiát, a ki tud hárfázni, a ki erős vitéz és hadakozó
férfiú, értelmes és szép ember, és az Úr vele van.

Követeket külde azért Saul Isaihoz, és monda: Küldd hozzám a fiadat,
Dávidot, ki a juhok mellett van.

Isai pedig vőn egy szamarat, egy kenyeret, egy tömlő bort és egy
kecskegödölyét, és elküldé Saulnak az ő fiától, Dávidtól.

Mikor pedig Dávid elméne Saulhoz és megálla előtte, az igen megszerette
őt, és fegyverhordozója lőn néki.

És elkülde Saul Isaihoz, mondván: Maradjon Dávid én nálam, mert igen
megkedveltem őt.

És lőn, hogy a mikor Istennek lelke Saulon vala, vette Dávid a hárfát
és kezével pengeté Saul pedig megkönnyebbüle és jobban lőn, és a gonosz
lélek eltávozék tőle.

17. Fejezet

És összegyűjték a Filiszteusok seregeiket a harczra, és összegyűlének
Sokónál, mely Júdában van, és táborozának Sokó és + Azéka között,
Efes-Dammimnál.

Saul és az Izráeliták pedig összegyűlének, és tábort ütének az Elah
völgyében; és csatarendbe állának a Filiszteusok ellen.

És a Filiszteusok a hegyen állottak innen, az Izráeliták pedig a hegyen
állottak túlfelől, úgy hogy a völgy közöttük vala.

És kijöve a Filiszteusok táborából egy bajnok férfiú, a kit Góliáthnak
hívtak, Gáth városából való, kinek magassága hat sing és egy arasz vala.

Fején rézsisak vala és pikkelyes pánczélba volt öltözve; a pánczél súlya
pedig ötezer rézsiklusnyi vala.

Lábán réz lábpánczél és vállain rézpaizs volt.

És dárdájának nyele olyan volt, mint a takácsok zugolyfája, dárdájának
hegye pedig hatszáz siklusnyi vasból volt; és előtte megy vala, ki a
paizst hordozza vala.

És megállván, kiálta Izráel csatarendjeinek, és monda nékik: Miért
jöttetek ki, hogy harczra készüljetek? Avagy nem Filiszteus vagyok-é
én és ti Saul szolgái? Válaszszatok azért magatok közül egy embert, és
jőjjön le hozzám.

Ha azután meg bír velem vívni és engem legyőz: akkor mi a ti szolgáitok
leszünk; ha pedig én győzőm le őt és megölöm: akkor ti legyetek a mi
szolgáink, hogy szolgáljatok nékünk.

Monda továbbá a Filiszteus: Én gyalázattal illetém a mai napon Izráel
seregét, állítsatok azért ki ellenem egy embert, hogy megvívjunk
egymással.

Mikor pedig meghallotta Saul és az egész Izráel a Filiszteusnak ezt a
beszédét, megrettenének és igen félnek vala.

És Dávid, Júda városából, Bethlehemből való amaz Efratita embernek volt
a fia, a kit Isainak hívtak, a kinek nyolcz fia volt, és e férfiú a Saul
idejében vén ember vala, emberek közt korban előhaladt.

És Isainak három idősebbik fia Saullal elment a háborúba. Az ő három
fiának pedig, a kik a háborúba menének, ezek valának neveik: az
idősebbik Eliáb, a második Abinádáb és a harmadik Samma.

És Dávid volt a legkisebbik. Mikor pedig a három idősebb elment Saul
után:

Dávid elméne és visszatére Saultól, hogy atyjának juhait őrizze
Bethlehemben.

A Filiszteus pedig előjön vala reggel és estve, és kiáll vala negyven
napon át.

És monda Isai az ő fiának, Dávidnak: Vedd testvéreid számára ezt az
efa pergelt búzát és ezt a tíz kenyeret, és sietve vidd el a táborba
testvéreidhez.

Ezt a tíz sajtot pedig vidd el az ezredesnek, és látogasd meg
testvéreidet, hogy jól vannak-é, és hozz tőlük jelt.

Saul pedig azokkal együtt és az egész Izráel az Elah völgyében valának,
hogy harczolnának a Filiszteusok ellen.

Felkele azért Dávid korán reggel, és a nyájat egy pásztorra bízván,
felvette a terhet és elment, a mint meghagyta néki Isai; és eljutott a
tábor kerítéséhez; a sereg pedig, mely kivonult csatarendben, hadi zajt
támasztott.

És csatarendbe állának Izráel és a Filiszteusok, csatarend csatarend
ellen.

Akkor Dávid rábízta a holmit arra, a ki a hadi szerszámokat őrzi, és
elfuta a harcztérre és odaérve, kérdezősködék testvéreinek állapota
felől.

És míg ő beszélt velök, ímé a bajnok férfi, a Góliáth nevű Filiszteus, a
ki Gáthból való volt, előjöve a Filiszteusok csatarendei közül, és most
is hasonlóképen beszél vala; és meghallá ezt Dávid.

Az Izráeliták pedig, mikor látták azt a férfit, mindnyájan elfutának
előle, és igen félnek vala.

És mondának az Izráeliták: Láttátok-é azt a férfit, a ki feljöve? Mert
azért jött ki, hogy gyalázattal illesse Izráelt. Ha valaki megölné őt,
nagy gazdagsággal ajándékozná meg a király, leányát is néki adná, és
atyjának házát szabaddá tenné Izráelben.

És szóla Dávid azoknak az embereknek, a kik ott állának vele, mondván:
Mi történik azzal, a ki megöli ezt a Filiszteust, és elveszi a
gyalázatot Izráelről? Mert kicsoda ez a körülmetéletlen Filiszteus, hogy
gyalázattal illeti az élő Istennek seregét?!

A nép pedig e beszéd szerint felele néki, mondván: Ez történik azzal az
emberrel, a ki megöli őt.

És meghallá Eliáb az ő nagyobbik testvére, hogy az emberekkel beszéle;
és nagyon megharaguvék Eliáb Dávidra, és monda: Miért jöttél ide,
és kire bíztad azt a néhány juhot, a mely a pusztában van? Ismerem
vakmerőségedet és szívednek álnokságát, hogy csak azért jöttél ide, hogy
megnézd az ütközetet!

Dávid pedig felele: Ugyan mit cselekedtem én most? hiszen csak szóbeszéd
volt ez.

És elfordula tőle egy másikhoz, és ugyan úgy szóla, mint korábban, és a
nép is az előbbi beszéd szerint válaszola néki.

És mikor meghallották azokat a szavakat, a melyeket Dávid szóla,
megmondák Saulnak, ki magához hívatá őt.

És monda Dávid Saulnak: Senki se csüggedjen el e miatt; elmegy a te
szolgád és megvív ezzel a Filiszteussal.

Saul pedig monda Dávidnak: Nem mehetsz te e Filiszteus ellen, hogy vele
megvívj, mert te gyermek vagy, ő pedig ifjúságától fogva hadakozó férfi
vala.

És felele Dávid Saulnak: Pásztor volt a te szolgád, atyjának juhai
mellett; és ha eljött az oroszlán és a medve, és elragadott egy bárányt
a nyáj közül:

Elmentem utána és levágtam, és kiszabadítám szájából; ha pedig ellenem
támadott: megragadtam szakálánál fogva, és levágtam és megöltem őt.

A te szolgád mind az oroszlánt, mind a medvét megölte: Úgy lesz azért
e körülmetéletlen Filiszteus is, mint azok közül egy, mert gyalázattal
illeté az élő Istennek seregét.

És monda Dávid: Az Úr, a ki megszabadított engem az oroszlánnak és a
medvének kezéből, meg fog szabadítani engem e Filiszteusnak kezéből is.
Akkor monda Saul Dávidnak: Eredj el, és az Úr legyen veled!

És felöltözteté Saul Dávidot a maga harczi ruhájába; rézsisakot tett a
fejére, és felöltözteté őt pánczélba.

Akkor Dávid felköté kardját, harczi ruhája fölé, és járni akart, mert
még nem próbálta. És monda Dávid Saulnak: Nem bírok ezekben járni, mert
még nem próbáltam; és leveté azokat Dávid magáról.

És kezébe vette botját, és kiválasztván magának a patakból öt síma
kövecskét, eltevé azokat pásztori szerszámába, mely vele volt,
tudniillik tarisznyájába, és parittyájával kezében közeledék a
Filiszteushoz.

Akkor elindult a Filiszteus is, és Dávidhoz közeledék, az az ember
pedig, a ki a paizsát hordozza, előtte vala.

Mikor pedig oda tekinte a Filiszteus, és meglátta Dávidot, megvetette
őt, mert ifjú volt és piros, egyszersmind szép tekintetű.

És monda a Filiszteus Dávidnak: Eb vagyok-é én, hogy te bottal jössz
reám? És szidalmazá a Filiszteus Dávidot Istenével együtt.

Monda továbbá a Filiszteus Dávidnak: Jőjj ide hozzám, hogy testedet az
égi madaraknak és a mezei vadaknak adjam.

Dávid pedig monda a Filiszteusnak: Te karddal, dárdával és paizszsal
jössz ellenem, én pedig a Seregek Urának, Izráel seregei Istenének
nevében megyek ellened, a kit te gyalázattal illetél.

A mai napon kezembe ad téged az Úr, és megöllek téged, és fejedet
levágom rólad. A Filiszteusok seregének tetemét pedig az égi madaraknak
és a mezei vadaknak fogom adni a mai napon, hogy tudja meg az egész
föld, hogy van Izráelnek Istene.

És tudja meg ez az egész sokaság, hogy nem kard által és nem dárda által
tart meg az Úr, mert az Úré a had, és ő titeket kezünkbe fog adni.

És mikor a Filiszteus felkészült, és elindult, és Dávid felé közeledék:
Dávid is sietett és futott a viadalra a Filiszteus elé.

És Dávid benyúlt kezével a tarisznyába és kivett onnan egy követ, és
elhajítván, homlokán találta a Filiszteust, úgy, hogy a kő homlokába
mélyede, és arczczal a földre esék.

Így Dávid erősebb volt a Filiszteusnál, parittyával és kővel. És levágta
a Filiszteust és megölte őt, pedig kard nem is vala a Dávid kezében.

És oda futott Dávid, és reá állott a Filiszteusra, és vevé annak
kardját, kirántotta hüvelyéből, és megölé őt, és fejét azzal levágta.
A Filiszteusok pedig a mint meglátták, hogy az ő hősük meghalt,
megfutamodának.

És felkelének Izráel és Júda férfiai és felkiáltának, és üldözék
a Filiszteusokat egészen Gáthig és Ekron kapujáig. És hullának a
Filiszteusok sebesültjei és a Saraim felé vezető úton Gáthig és Ekronig.

Visszatérének azután Izráel fiai a Filiszteusok üldözéséből, és
feldúlták azoknak táborát.

Dávid pedig felvevé a Filiszteusnak fejét, és elvitte Jeruzsálembe,
fegyvereit pedig a maga sátorába rakta le.

Saul pedig mikor látta, hogy Dávid kiment a Filiszteus elé, monda
Abnernek, a sereg fővezérének: Abner! ki fia e gyermek? És felele Abner:
Él a te lelked oh király, hogy nem tudom!

És monda a király: Kérdezd meg tehát, hogy ki fia ez az ifjú?

És a mint visszajött Dávid, miután megölte a Filiszteust, megfogá őt
Abner, és Saulhoz vitte; és a Filiszteusnak feje kezében vala.

És monda néki Saul: Ki fia vagy te, oh gyermek? Dávid pedig felele: A te
szolgádnak, a Bethlehemből való Isainak a fia vagyok.

18. Fejezet

Minekutána pedig elvégezte a Saullal való beszélgetést, a Jonathán lelke
egybeforrt a Dávid lelkével, és Jonathán úgy szerette őt, mint a saját
lelkét.

És Saul magához vevé őt azon a napon, és nem engedé, hogy visszatérjen
az atyja házához.

És szövetséget kötének Jonathán és Dávid egymással, mivel úgy szerette
őt, mint a saját lelkét.

És Jonathán leveté felső ruháját, a mely rajta volt, és Dávidnak adta,
sőt hadi öltözetét is, saját kardját, kézívét és övét.

És elméne Dávid mindenüvé, a hová Saul küldé, és magát eszesen viseli
vala. És Saul a harczosok fölé tevé őt, és kedves lőn az egész nép
előtt, és a Saul szolgái előtt is.

És a mint hazafelé jövének, mikor Dávid visszatért, miután a
Filiszteusokat leverte, kimentek az asszonyok Saul király elé Izráelnek
minden városaiból, hogy énekeljenek és körben tánczoljanak, dobokkal,
vígassággal és tomborákkal.

És énekelni kezdének az asszonyok, kik vígadozának és mondának: Megverte
Saul az ő ezerét és Dávid is az ő tízezerét.

Saul pedig igen megharaguvék, és gonosznak tetszék az ő szemei előtt
ez a beszéd, és monda: Dávidnak tízezeret tulajdonítanak és nékem
tulajdonítják az ezeret, így hát már csak a királyság hiányzik néki.

Saul azért attól a naptól kezdve rossz szemmel néz vala Dávidra, sőt
azután is.

Másnap pedig megszállta Sault az Istentől küldött gonosz lélek, és
prófétálni kezde a maga házában; Dávid pedig hárfázott kezével, mint
naponként szokta, és a dárda Saul kezében vala.

És elhajtá Saul a dárdát, azt gondolván: Dávidot a falhoz szegezem; de
Dávid két ízben is félrehajolt előle.

És félni kezde Saul Dávidtól, mert az Úr vele volt, Saultól pedig
eltávozék.

És Saul elbocsátá őt magától és ezredesévé tevé és kimegy vala és bejő
vala a nép előtt.

És Dávid minden útjában magát eszesen viseli vala, mert az Úr vele volt.

Mikor pedig látta Saul, hogy ő igen eszesen viseli magát, félni kezde
tőle.

De az egész Izráel és Júda szereté Dávidot, mert ő előttük méne ki és
jöve be.

És monda Saul Dávidnak; Ímé idősebbik leányomat, Mérábot néked adom
feleségül, csak légy az én vitéz fiam, és harczold az Úrnak harczait;
mert azt gondolá Saul: Ne az én kezem által vesszen el, hanem a
Filiszteusok keze által.

Dávid pedig monda Saulnak: Kicsoda vagyok én, és micsoda az én életem,
és atyámnak családja Izráelben, hogy a királynak veje legyek?

De történt abban az időben, mikor Mérábot, a Saul leányát Dávidnak
kellett volna adni, hogy a Meholáthból való Hadrielnek adták őt
feleségül.

Mikál, a Saul leánya azonban megszereté Dávidot, és mikor ezt megmondák
Saulnak, tetszik néki a dolog.

És monda Saul: Néki adom őt, hogy ő legyen veszedelmére és a
Filiszteusok keze legyen ellene. Monda azért Saul Dávidnak másodízben:
Légy tehát most az én vőm.

És megparancsolá Saul az ő szolgáinak: Beszéljetek Dáviddal titokban,
mondván: Ímé a király jóindulattal van irántad, és szolgái is mind
szeretnek téged, légy azért veje a királynak.

És elmondák a szolgák Dávid előtt e beszédeket. Dávid pedig monda: Olyan
kicsiny dolog előttetek, hogy a király vejévé legyen valaki, holott én
szegény és megvetett ember vagyok?

És megmondák Saulnak az ő szolgái, mondván: Ezt meg ezt mondta Dávid.

Saul pedig monda: Mondjátok meg Dávidnak: Nem kiván a király más
jegyajándékot, hanem csak száz Filiszteus előbőrét, hogy bosszút állj a
király ellenségein; mert Saul a Filiszteusok keze által akará Dávidot
elpusztítani.

Megmondák azért az ő szolgái Dávidnak e beszédeket; és tetszék ez a
dolog Dávidnak, hogy a király veje legyen. A kitűzött napok még el sem
telének,

Mikor Dávid felkelt, és elment embereivel együtt, és levágott a
Filiszteusok közül kétszáz férfit; és elhozá Dávid előbőreiket, és mind
beadta azokat a királynak, hogy a királynak veje lehessen. És néki adá
Saul az ő leányát, Mikált, feleségül.

Mikor pedig Saul látta és megtudta, hogy az Úr Dáviddal van, és Mikál, a
Saul leánya szereti őt:

Akkor Saul még inkább félni kezde Dávidtól. És Saul ellensége lőn
Dávidnak teljes életében.

A Filiszteusok vezérei pedig gyakran betörnek vala, de valahányszor
betörének, Dávid Saul minden szolgáinál eszesebben viselé magát; azért
felette híressé lőn az ő neve.

19. Fejezet

És szóla Saul fiának, Jonathánnak, és a többi szolgáinak, hogy öljék meg
Dávidot; de Jonathán, a Saul fia nagyon szereté őt.

Megmondá azért Jonathán Dávidnak, mondván: Az én atyám, Saul azon
van, hogy téged megöljön, azért vigyázz magadra reggel; titkos helyen
tartózkodjál és rejtsd el magad.

Én pedig kimegyek, és atyám mellett megállok a mezőn, a hol te leszesz,
és beszélni fogok atyámmal felőled, és meglátom, mint lesz, és tudtodra
adom néked.

És Jonathán kedvezően nyilatkozék Dávid felől az ő atyja, Saul előtt, és
monda néki: Ne vétkezzék a király Dávid ellen, az ő szolgája ellen, mert
ő nem vétett néked, sőt szolgálata felette hasznos volt néked.

Mert ő koczkára tette életét és megverte a Filiszteust, és az Úr nagy
szabadulást szerze az egész Izráelnek. Te láttad azt és örültél rajta;
miért vétkeznél azért az ártatlan vér ellen, megölvén Dávidot ok nélkül.

És hallgatott Saul Jonathán szavára, és megesküvék Saul: Él az Úr, hogy
nem fog megöletni!

Akkor szólítá Jonathán Dávidot, és megmondá néki Jonathán mind e
beszédeket; és Saulhoz vezeté Jonathán Dávidot, a ki ismét olyan lőn
előtte, mint annakelőtte.

A háború pedig ismét megkezdődék, és Dávid kivonula, és harczola a
Filiszteusok ellen, és nagy vereséget okozott nékik, és azok elfutának
előle.

Az Istentől küldött gonosz lélek azonban megszállta Sault, mikor házában
ült és dárdája kezében vala; Dávid pedig pengeté a hárfát kezével.

Akkor Saul a dárdával Dávidot a falhoz akará szegezni, de félrehajolt
Saul elől, és a dárda a falba verődött. Dávid pedig elszalada, és
elmenekült azon éjjel.

És követeket külde Saul a Dávid házához, hogy reá lessenek és reggel
megöljék őt. De tudtára adá Dávidnak Mikál, az ő felesége, mondván: Ha
meg nem mented életedet ez éjjel, holnap megölnek.

És lebocsátá Mikál Dávidot az ablakon; ő pedig elment és elszalada, és
megmenté magát.

És vevé Mikál a theráfot és az ágyba fekteté azt, és feje alá
kecskeszőrből készült párnát tett, és betakará lepedővel.

Mikor pedig Saul elküldé a követeket, hogy Dávidot megfogják, azt mondá:
Dávid beteg.

És Saul elküldé ismét a követeket, hogy megnézzék Dávidot, mondván:
Ágyastól is hozzátok őt előmbe, hogy megöljem őt.

És mikor a követek oda menének: ímé, a theráf volt az ágyban, és feje
alatt a kecskeszőrből készült párna volt.

Akkor monda Saul Mikálnak: Mi dolog, hogy engem úgy megcsaltál? -
elbocsátád az én ellenségemet, és ő elmenekült. És felele Mikál Saulnak:
Ő mondá nékem, bocsáss el engem, vagy megöllek téged.

Dávid pedig elfutván, megszabadula; és elment Sámuelhez Rámába, és
elbeszélte néki mindazt, a mit Saul vele cselekedett. Elméne ezután ő és
Sámuel, és Nájóthban tartózkodának.

És tudtára adák Saulnak, mondván: Ímé Dávid Nájóthban van, Rámában.

Követeket külde azért Saul, hogy Dávidot fogják meg. A mint azonban
meglátták a prófétáknak seregét, a kik prófétálának, és Sámuelt, a
ki ott állott, mint az ő előljárójuk; akkor az Istennek lelke Saul
követeire szállott, és azok is prófétálának.

Mikor pedig megmondták Saulnak, más követeket külde, és azok is
prófétálának. Akkor harmadízben is követeket külde Saul, de azok is
prófétálának.

Elméne azért ő maga is Rámába. És a mint a nagy kúthoz érkezék,
mely Székuban van, megkérdezé, mondván: Hol van Sámuel és Dávid? És
felelének: Ímé Nájóthban, Rámában.

És elméne oda Nájóthba, Rámában. És az Istennek lelke szálla ő reá is,
és folytonosan prófétála, míg eljutott Nájóthba, Rámában.

És leveté ő is ruháit, és prófétála, ő is Sámuel előtt és ott feküvék
meztelenül azon az egész napon és egész éjszakán. Azért mondják: Avagy
Saul is a próféták közt van-é?

20. Fejezet

Elfuta azért Dávid Nájóthból, mely Rámában van, és elméne és monda
Jonathánnak: Mit cselekedtem? Mi vétkem van és mi bűnöm atyád előtt,
hogy életemre tör?

Ő pedig monda néki: Távol legyen! Te nem fogsz meghalni. Ímé az én atyám
nem cselekszik sem nagy, sem kicsiny dolgot, hogy nékem meg ne mondaná.
Miért titkolná el azért atyám előlem ezt a dolgot? Nem úgy van!

Mindazáltal Dávid még megesküvék, és monda: Bizonyára tudja a te atyád,
hogy te kedvelsz engem, azért azt gondolá: Ne tudja ezt Jonathán, hogy
valamikép meg ne szomorodjék. De bizonyára él az Úr és él a te lelked,
hogy alig egy lépés van köztem és a halál között.

És felele Jonathán Dávidnak: A mit lelked kiván, megteszem éretted.

És monda Dávid Jonathánnak: Ímé holnap újhold lesz, mikor a királylyal
kellene leülnöm, hogy egyem, de te bocsáss el engem, hogy elrejtőzzem a
mezőn a harmadik nap estvéjéig.

Ha kérdezősködnék atyád utánam, ezt mondjad: Sürgősen kéredzett Dávid
tőlem, hogy elmehessen Bethlehembe, az ő városába, mert ott az egész
nemzetségnek esztendőnként való áldozatja van most.

Ha azt fogja mondani: Jól van, úgy békessége van a te szolgádnak;
ha pdig nagyon megharagudnék, úgy tudd meg, hogy a gonosz tettre
elhatározta magát.

Cselekedjél azért irgalmasságot a te szolgáddal, mert az Úr előtt
szövetséget kötöttél én velem, a te szolgáddal. Ha azonban gonoszság van
bennem, ölj meg te; miért vinnél atyádhoz engemet?

Jonathán pedig felelé: Távol legyen az tőled! Ha bizonyosan megtudom,
hogy atyám elhatározta magát arra, hogy a gonosz tettet rajtad
végrehajtsa, avagy nem mondanám-é meg azt néked?

És monda Dávid Jonathánnak: Kicsoda adja nékem tudtomra, hogy a mit
atyád felelni fog néked, szigorú-é?

És monda Jonathán Dávidnak: Jer, menjünk ki a mezőre; és kimenének
mindketten a mezőre.

Akkor monda Jonathán Dávidnak: Az Úr az Izráelnek Istene; ha
kipuhatolhatom atyámtól holnap ilyenkor vagy holnapután, hogy ímé Dávid
iránt jó akarattal van, tehát nem küldök-é ki akkor hozzád és jelentem-é
meg néked?

Úgy cselekedjék az Úr Jonathánnal most és azután is, ha atyámnak az
tetszenék, hogy gonoszszal illessen téged: hogy tudtodra adom néked, és
elküldelek téged, hogy békében elmehess. És az Úr legyen veled, mint
volt az én atyámmal!

És ne csak a míg én élek, és ne csak magammal cselekedjél az Úrnak
irgalmassága szerint, hogy meg ne haljak;

Hanem meg ne vond irgalmasságodat az én házamtól soha, még akkor se,
hogyha az Úr kiirtja Dávid ellenségeit, mindegyiket a földnek színéről!

Így szerze szövetséget Jonathán a Dávid házával; mondván: vegyen számot
az Úr a Dávid ellenségeitől.

És Jonathán még egyszer megesketé Dávidot, iránta való szeretetéből;
mert úgy szerette őt, mint a saját lelkét.

Monda pedig néki Jonathán: Holnap újhold lesz, és kérdezősködni fognak
utánad, mert helyed üres leend.

A harmadik napon pedig jőjj alá gyorsan, és eredj arra a helyre, a hol
elrejtőzél amaz esemény napján, és maradj ott az útmutató kő mellett.

És én három nyilat lövök oldalához, mintha magamtól czélba lőnék.

És ímé utánuk küldöm a gyermeket: Eredj, keresd meg a nyilakat. Ha azt
mondom a gyermeknek: Ímé mögötted vannak emerre: hozd el azokat és jőjj
elő, mert békességed van néked, és nincs baj, él az Úr!

Ha pedig azt mondom a gyermeknek: Ímé előtted vannak a nyilak amarra:
akkor menj el, mert elküldött téged az Úr.

És erre a dologra nézve, a melyet megbeszéltünk egymás közt, ímé az Úr
legyen bizonyság közöttem és közötted mind örökké!

Elrejtőzék azért Dávid a mezőn. És mikor az újhold eljött, leült a
király az ebédhez, hogy egyék.

És mikor leült a király a maga székébe, most is úgy, mint máskor, a fal
mellett levő székbe: Jonathán felkele, és Abner ült Saul mellé a Dávid
helye pedig üres vala.

És Saul semmit sem szólott azon a napon, mert azt gondolá: Valami
történt vele; nem tiszta, bizonyosan nem tiszta.

És lőn az újhold után következő napon, a második napon, mikor ismét üres
volt a Dávid helye, monda Saul az ő fiának, Jonathánnak: Isainak fia
miért nem jött el az ebédre sem tegnap, sem ma?

Jonathán pedig felele Saulnak: Elkéredzék tőlem Dávid Bethlehembe;

És monda: Ugyan bocsáss el engem, mert nemzetségünknek áldozata van most
a városban, és ezt parancsolta nékem bátyám; azért, ha kedvelsz engem,
kérlek, hadd menjek el, hogy megnézzem testvéreimet. Ezért nem jött el a
király asztalához.

Akkor felgerjede Saulnak haragja Jonathán ellen és monda néki: Te
elfajult, engedetlen gyermek! Jól tudom, hogy kiválasztottad az Isainak
fiát a magad gyalázatára és anyád szemérmének gyalázatára!

Mert mindaddig, míg Isainak fia él a földön, nem állhatsz fenn sem te,
sem a te királyságod; most azért küldj érette, és hozasd ide őt hozzám,
mert ő a halál fia.

Jonathán pedig felele Saulnak, az ő atyjának, és monda néki: Miért kell
meghalnia, mit vétett?

Akkor Saul utána dobta dárdáját, hogy általüsse őt. És megérté Jonathán,
hogy atyja elvégezé, hogy megölje Dávidot.

És felkele Jonathán az asztaltól nagy haraggal, és semmit sem evék
az újholdnak második napján, mert bánkódott Dávid miatt, mivel atyja
gyalázattal illeté őt.

És reggel kiméne Jonathán a mezőre a Dáviddal együtt meghatározott
időben, és egy kis gyermek volt vele.

És monda a gyermeknek: Eredj, keresd meg a nyilakat, a melyeket ellövök.
És mikor a gyermek elfutott, ellövé a nyilat, úgy hogy rajta túl méne.

És mikor a gyermek arra a helyre érkezék, a hol a nyíl vala, melyet
Jonathán ellőtt, a gyermek után kiálta Jonathán, és monda: Avagy nem
tovább van-é a nyíl előtted?

És kiálta Jonathán a gyermek után: Gyorsan siess, meg ne állj! És a
gyermek, ki Jonathánnal vala, felszedé a nyilat és urához ment.

A gyermek pedig semmit sem értett, hanem csak Jonathán és Dávid értették
a dolgot.

Átadá azután Jonathán fegyverét a gyermeknek, a ki vele volt, és monda
néki: Eredj el, vidd be a városba.

Mikor pedig elment a gyermek, felkele Dávid a kő déli oldala mellől
és arczczal a földre borula, és háromszor meghajtotta magát; és
megcsókolták egymást, és együtt sírtak, mígnem Dávid hangosan zokogott.

Akkor monda Jonathán Dávidnak: Eredj el békességgel! Mivelhogy
megesküdtünk mind a ketten az Úrnak nevére, mondván: Az Úr legyen köztem
és közted, az én magom között és a te magod között örökre.

Felkele ezután és elméne. Jonathán pedig bement a városba.

21. Fejezet

És Dávid elméne Nóbba Akhimélek paphoz. Akhimélek pedig megrettenve ment
Dávid elé, és monda néki: Mi dolog, hogy csak egyedül vagy, és senki
sincs veled?

És monda Dávid Akhimélek papnak: A király bízott reám valamit, és monda
nékem: Senki se tudja meg azt a dolgot, a miért elküldélek téged, és
a mit parancsoltam néked: azért a szolgákat elküldém erre és erre a
helyre.

Most azért, mi van kezednél? Adj öt kenyeret nékem, vagy egyebet, a mi
van.

És felele a pap Dávidnak, és monda: nincs közönséges kenyér kezemnél,
hanem csak szentelt kenyér van, ha ugyan a szolgák tisztán tartották
magokat, legalább az + asszonytól.

Dávid pedig felele a papnak, és monda néki: Bizonyára el volt tiltva
mi tőlünk az asszony mind tegnap, mind azelőtt, mikor elindulék, és
a szolgák holmija is tiszta vala (jóllehet az út közönséges): azért
bizonyára megtartatik ma szentnek az edényekben.

Adott azért a pap néki szentelt kenyeret, mert nem volt ott más kenyér,
hanem csak szent kenyér, melyeket elvettek az Úrnak színe elől, hogy
meleg kenyeret tegyenek a helyett azon a napon, a melyen az előbbit
elvevék.

Vala pedig ott azon a napon Saul szolgái közül egy ember, ott
tartózkodva az Úr előtt, a kit Doégnak hívtak, a ki Edomita volt, Saul
pásztorainak számadója.

És monda Dávid Akhiméleknek: Nincsen-é kezednél egy dárda vagy valami
fegyver? mert sem kardomat, sem fegyverzetemet nem hoztam magammal,
mivel a király dolga sürgős vala.

És monda a pap: A Filiszteus Góliáthnak a kardja, a kit te megöltél az
Elah völgyében, ímhol van posztóba betakarva az efód mögött; ha azt el
akarod vinni, vidd el, mert azonkivül más nincsen itt. És monda Dávid:
Nincs ahhoz hasonló, add ide azt nékem.

És felkele Dávid, és elfutott azon a napon Saul elől, és elment
Ákhishoz, Gáthnak királyához.

És mondának Ákhis szolgái néki: Vajjon nem ez-é Dávid, annak az
országnak királya? Vajjon nem erről énekelték-é a körtánczban, mondván:
Saul megverte az ő ezerét, Dávid is az ő tízezerét?

És mikor eszébe vevé Dávid ezeket a beszédeket, igen megrémüle Ákhistól,
Gáthnak királyától.

És megváltoztatá magaviseletét ő előttük, és őrjönge kezeik között, és
irkál vala a kapuknak ajtain, nyálát pedig szakállán folyatja alá.

És monda Ákhis az ő szolgáinak: Ímé látjátok, hogy ez az ember megőrült,
miért hoztátok őt hozzám?

Szűkölködöm-e őrültekben, hogy ide hoztátok ezt, hogy bolondoskodjék
előttem? Ez jőjjön-e be házamba?

22. Fejezet

Elméne azért onnan Dávid, és elfutott Adullám barlangjába. És mikor
meghallották testvérei és atyjának egész háza népe, oda menének hozzá.

És hozzá gyűlének mindazok, a kik nyomorúságban valának, és mindazok, a
kiknek hitelezőik voltak, és minden elkeseredett ember, ő pedig vezérük
lett azoknak; és mintegy négyszázan valának ő vele.

És elméne onnan Dávid Miczpába, Moáb földére, és monda Moáb királyának:
Hadd jőjjön ide hozzátok az én atyám és anyám, míg megtudom, hogy mit
fog cselekedni velem az Isten.

És vivé őket Moáb királya elé, és ott maradának vele mindaddig, míg
Dávid a várban volt.

Gád próféta pedig monda Dávidnak: Ne maradj a várban, hanem eredj és
menj el Júda földére. Elméne azért Dávid, és Héreth erdejébe ment.

És meghallotta Saul, hogy előtűnt Dávid és azok az emberek, a kik vele
valának; (Saul pedig Gibeában tartózkodék a hegyen a fa alatt és dárdája
a kezében vala és szolgái mindnyájan mellette állának).

Monda azért Saul az ő szolgáinak, a kik mellette állottak: Halljátok
meg Benjáminnak fiai! Isainak fia adni fog-é néktek mindnyájatoknak
szántóföldeket és szőlőhegyeket, és mindnyájatokat ezredesekké és
századosokká fog-é tenni,

Hogy mindnyájan összeesküdtetek ellenem? És senki sincs, a ki tudósítana
engem, hogy fiam szövetséget kötött Isai fiával? És senki sincs
közöttetek, a ki szánakoznék felettem, és megmondaná nékem, hogy fiam
fellázította szolgámat ellenem, hogy leselkedjék utánam, mint a hogy e
mai napon megtetszik?

Akkor felele az Edomita Doég, a ki Saul szolgái közt állott: Én láttam,
hogy az Isai fia Nóbba ment vala az Akhitób fiához, Akhimélek paphoz.

A ki ő érette megkérdé az Urat, és eleséget adott néki, sőt a Filiszteus
Góliáth kardját is néki adá.

Akkor elkülde a király, hoogy elhívják Akhimélek papot, az Akhitób
fiát és atyjának egész házanépét, a papokat, a kik Nóbban valának; és
eljövének mindnyájan a királyhoz.

És monda Saul: Halld meg most te, Akhitóbnak fia! Ő pedig monda: Ímhol
vagyok uram.

És monda néki Saul: Miért ütöttetek pártot ellenem, te és Isainak fia,
hogy kenyeret és kardot adtál néki, és ő érette megkérdezéd az Istent,
hogy fellázadjon ellenem, hogy leselkedjék, mint a hogy most történik?

És felele Akhimélek a királynak, és monda: Minden szolgáid között
kicsoda hűségesebb Dávidnál, a ki a királynak veje, és a ki akaratod
szerint jár, és tisztelt ember a te házadban?

Vajjon csak ma kezdém-e az Istent ő érette megkérdezni? Távol legyen
tőlem! Ne tulajdonítson olyat a király szolgájának, sem atyám egész
házanépének, mert erről a dologról semmit sem tud a te szolgád, sem
kicsinyt, sem nagyot.

A király pedig monda: Meg kell halnod Akhimélek, néked és a te atyád
egész házanépének!

És monda a király a poroszlóknak, a kik mellette állának: Vegyétek körül
és öljétek le az Úrnak papjait, mert az ő kezök is Dávid mellett vala,
mert tudták, hogy ő menekül, és még sem mondták meg nékem. A király
szolgái azonban nem akarták kezeiket felemelni, hogy az Úrnak papjaira
rohanjanak.

Akkor monda a király Doégnak: Fordulj nékik te, és rohanj a papokra. És
ellenük fordula az Edomita Doég, és ő rohana a papokra. És azon a napon
nyolczvanöt embert ölt meg, a kik gyolcs efódot viselének.

És Nóbot is, a papok városát fegyvernek élével vágatá le, mind a férfit,
mind az asszonyt, mind a gyermeket, mind a csecsemőt; az ökröt és
szamarat és bárányt, fegyvernek élével.

Akhitób fiának, Akhiméleknek egy fia azonban, a kit Abjáthárnak hívtak,
elmenekült, és Dávid után futott.

És megmondá Abjáthár Dávidnak, hogy megölette Saul az Úrnak papjait.

Dávid pedig monda Abjáthárnak: Tudtam én azt már aznap, mert ott volt
az Edomita Doég, hogy bizonyosan megmondja Saulnak. Én adtam okot atyád
egész házanépének halálára.

Maradj nálam, ne félj; mert a ki az én életemet halálra keresi, az
keresi a te életedet is, azért te bátorságosan lehetsz mellettem.

23. Fejezet

Értesíték pedig Dávidot, mondván: Ímé a Filiszteusok hadakoznak Kehilla
ellen, és dúlják a szérűket.

Akkor megkérdezé Dávid az Urat, mondván: Elmenjek és leverjem-é ezeket
a Filiszteusokat? És monda az Úr Dávidnak: Eredj el, és verd le a
Filiszteusokat, és szabadítsd meg Kehillát.

A Dávid emberei azonban mondának néki: Ímé, mi itt Júdában is félünk,
mennyivel inkább, ha Kehillába megyünk a Filiszteusok táborára.

Akkor Dávid ismét megkérdezé az Urat, az Úr pedig válaszola néki, és
monda: Kelj fel, és menj el Kehillába, mert én a Filiszteusokat kezedbe
adom.

Elméne azért Dávid és az ő emberei Kehillába, és harczola a Filiszteusok
ellen, és elhajtá marhájokat, és felette igen megveré őket. És
megszabadítá Dávid Kehilla lakosait.

Lőn pedig, hogy a mikor Abjáthár, az Akhimélek fia Dávidhoz menekült, az
efódot is magával vitte.

Megmondák akkor Saulnak, hogy Dávid Kehillába ment; és monda Saul:
Kezembe adta őt az Isten, mert ott szorult, mivel kulcsos és záros
városba méne.

És összegyűjté Saul a harczra az egész népet, hogy Kehillába menjen, és
körülfogja Dávidot és az ő embereit.

Mikor pedig Dávid megtudta, hogy Saul ő ellene gonoszt forral, mondá
Abjáthár papnak: Hozd elő az efódot.

És monda Dávid: Uram, Izráel Istene! bizonynyal meghallotta a te
szolgád, hogy Saul ide akar jőni Kehillába, hogy elpusztítsa a várost
miattam.

Vajjon kezébe adnak-é engem Kehilla lakosai? Vajjon lejön-é Saul, a
mint hallotta a te szolgád? Óh Uram, Izráel Istene, mondd meg a te
szolgádnak! És monda az Úr: lejön.

És monda Dávid: Vajjon Saul kezébe adnak-é Kehilla lakosai engem és az
én embereimet? És monda az Úr: Kezébe adnak.

Felkele azért Dávid és az ő emberei, mintegy hatszázan, és kimenének
Kehillából, és ide s tova járnak vala, a hol csak járhatának. Midőn
pedig Saulnak megmondák, hogy elmenekült Dávid Kehillából, felhagyott az
elmenetellel.

És Dávid a pusztában tartózkodék az erős helyeken, és a Zif pusztájában
levő hegységen marada. És Saul mindennap keresé, de az Isten nem adá őt
kezébe.

Mikor pedig Dávid látta, hogy Saul kiment, hogy élete ellen törjön; és
mikor Dávid a Zif pusztájában, az erdőben vala:

Felkele Jonathán, a Saul fia, és elment Dávidhoz az erdőbe, és
megerősíté az ő kezét az Istenben.

És monda néki: Ne félj, mert Saulnak, az én atyámnak keze nem fog
utólérni téged, és te király leszesz Izráel felett, és én második leszek
te utánad, és Saul is, az én atyám, tudja, hogy így lesz.

És szövetséget kötének ketten az Úr előtt. És Dávid az erdőben marada,
Jonathán pedig haza ment.

És felmenének a Zifeusok Saulhoz Gibeába, mondván: Avagy nem nálunk
lappang-é Dávid az erős helyeken az erdőben, Hakila halmán, mely a
sivatagtól jobbkézre van?!

Most azért minthogy lelkednek főkivánsága az, hogy lejőjj, óh király,
jőjj le; és a mi gondunk lesz, hogy a királynak kezébe adjuk őt.

És monda Saul: Legyetek megáldva az Úrtól, hogy szánakoztok rajtam!

Menjetek azért el, és vigyázzatok ezután is, hogy megtudjátok és
meglássátok az ő tartózkodási helyét, és hogy ki látta őt ott, mert azt
mondották nékem, hogy igen ravasz ő.

Annakokáért nézzetek meg és tudjatok meg minden búvóhelyet, a hol ő
lappang és minden bizonynyal térjetek vissza hozzám, hogy elmenjek
veletek; és ha az országban van, kikutatom őt Júdának minden ezrei
között.

Azok pedig felkelének, és elmenének Zifbe Saul előtt. Dávid pedig és
az ő emberei Máon pusztájában valának a mezőségen, a mely a sivatagtól
jobbkézre van.

És elméne Saul az ő embereivel együtt, hogy megkeresse őt. Dávidnak
azonban megizenték, és ő leszállott a kőszikláról, és Máon pusztájában
tartózkodék. Mikor pedig meghallotta Saul, üldözé Dávidot Máon
pusztájában.

És Saul a hegynek egyik oldalán méne, Dávid és az ő emberei pedig
a hegynek másik oldalán. És épen, mikor Dávid nagyon sietett, hogy
elmenekülhessen Saul elől, és Saul és az ő emberei már körül is
kerítették Dávidot, és az ő embereit, hogy megfogják,

Akkor érkezék egy követ Saulhoz, mondván: Siess és jőjj! mert a
Filiszteusok betörtek az országba.

Akkor megtére Saul Dávid üldözéséből, és a Filiszteusok ellen ment.
Azért hívják azt a hegyet a menekülés kősziklájának.

24. Fejezet

És Dávid elméne onnan, és Engedi erősségei közt tartózkodék.

Lőn pedig, hogy a mikor visszatért Saul a Filiszteusok üldözéséből,
megizenték néki, mondván: Ímé Dávid az Engedi pusztájában van.

Maga mellé vőn azért Saul az egész Izráel közül háromezer válogatott
embert, és elment, hogy megkeresse Dávidot és az ő embereit a vadkecskék
kőszikláin.

És eljutott a juhaklokhoz, a melyek az útfélen vannak, hol egy barlang
volt; és beméne Saul, hogy ott szükségét végezze; Dávid pedig és az ő
emberei a barlang rejtekeiben valának.

Akkor mondák Dávidnak az ő emberei: Ímé ez az a nap, a melyről
azt mondotta az Úr néked: Ímé kezedbe adom ellenségedet, hogy úgy
cselekedjél vele, a mint néked tetszik. Felkele azért Dávid, és elmetszé
orozva Saul ruhájának szárnyát.

Lőn pedig ezután, hogy megesett a Dávid szíve rajta, hogy elmetszé Saul
ruhájának szárnyát;

És monda az ő embereinek: Oltalmazzon meg engem az Úr attól, hogy ily
dolgot cselekedjem az én urammal, az Úrnak felkentjével, hogy kezemet
felemeljem ellene, mert az Úrnak felkentje ő.

És megfeddé Dávid kemény szókkal embereit, és nem engedte meg nékik,
hogy Saul ellen támadjanak. Mikor pedig Saul felkelt a barlangból, és
elment az úton:

Dávid is felkelt ezután, és kiment a barlangból, és Saul után kiálta,
mondván: Uram király! Mikor pedig Saul hátratekinte, Dávid arczczal a
földre hajolt, és tisztességet tőn néki.

És monda Dávid Saulnak: Miért hallgatsz az olyan ember szavaira, a ki
azt mondja: Ímé Dávid romlásodra tör?!

Ímé a mai napon látták a te szemeid, hogy az Úr téged a kezembe adott ma
a barlangban, és azt mondották, hogy öljelek meg téged, de én kedvezék
néked, és azt mondám: Nem emelem fel kezemet az én uram ellen, mert az
Úrnak felkentje ő.

Azért atyám! nézd, ugyan nézd felső ruhádnak szárnyát kezemben, mert
mikor levágtam felső ruhádnak szárnyát, nem öltelek meg téged! Azért
tudd meg és lássad, hogy nincsen az én kezemben hamisság és semmi
gonoszság és nem vétkeztem ellened, de te mégis életem után leselkedel,
hogy elveszessed azt.

Az Úr tegyen ítéletet közöttem és közötted, és álljon bosszút az Úr
érettem rajtad, de az én kezem nem lesz ellened.

A mint a régi példabeszéd mondja: A gonoszoktól származik a gonoszság;
de az én kezem nem lesz ellened.

Ki ellen jött ki Izráelnek királya? Kit kergetsz? Egy holt ebet, vagy
egy bolhát?

Legyen azért az Úr ítélőbiró, és tegyen ítéletet közöttem és közötted,
és lássa meg; ő forgassa az én ügyemet, és szabadítson meg engem
kezedből.

És lőn, hogy a mikor elmondotta Dávid e szókat Saul előtt, monda Saul: A
te szavad-é ez, fiam, Dávid? És felkiálta Saul, és síra.

És monda Dávidnak: Te igazságosabb vagy én nálamnál, mert te jót
cselekedtél velem, én pedig rosszal fizettem néked.

És te megmondottad nékem a mai napon, minémű jót cselekedtél velem, hogy
az Úr kezedbe adott engem, és te még sem öltél meg engem.

Mert ha valaki megtalálja ellenségét, elbocsátja-é őt békében az
úton? Annakokáért fizessen az Úr néked jóval azért, a mit velem ma
cselekedtél.

Most pedig, mivel tudom, hogy te király leszesz, és Izráelnek királysága
a te kezedben állandó lesz:

Esküdjél meg nékem most az Úrra, hogy én utánam nem fogod kiirtani
maradékomat és nevemet nem fogod kitörölni atyám házából!

És Dávid megesküvék Saulnak. És Saul elméne haza, Dávid pedig és az ő
emberei felmenének az ő erősségökbe.

25. Fejezet

Meghala pedig Sámuel, és egybegyűle az egész Izráel, és siratták őt, és
eltemették az ő házában Rámában. Dávid pedig felkelt és elment Párán
pusztájába.

És volt egy ember Máonban, a kinek jószága Kármelben vala, és ez igen
tehetős ember volt: háromezer juha és ezer kecskéje volt néki. És
Kármelben épen juhait nyírta.

(Azt az embert pedig Nábálnak, és feleségét Abigailnak hívták, a ki
igen eszes és szép termetű asszony volt; a férfi azonban durva és rossz
erkölcsű vala, a Káleb nemzetségéből való volt.)

És meghallotta Dávid a pusztában, hogy Nábál a juhait nyírja.

Elkülde azért Dávid tíz ifjút, és monda Dávid az ifjaknak: Menjetek
fel Kármelbe, és mikor Nábálhoz érkeztek, köszöntsétek őt nevemben
békességesen.

És így szóljatok: Légy békességgel az életben, legyen békességben a te
házadnépe és legyen békességben mindened, a mid van!

Most hallottam, hogy juhaidat nyiratod. A te pásztoraid pedig velünk
valának, nem bántottuk őket, és semmijök sem hibázott az alatt az egész
idő alatt, míg Kármelben valának.

Kérdezd meg szolgáidat, ők meg fogják mondani néked. Legyenek azért ez
ifjak kedvesek előtted, mert alkalmas időben jöttünk. Adj kérlek abból,
a mi kezed közt van, szolgáidnak, és a te fiadnak, Dávidnak.

Elmenének azért a Dávid szolgái, és szólának Nábálnak mind e beszédek
szerint a Dávid nevében, és várakozának.

Nábál pedig felele a Dávid szolgáinak, és monda: Kicsoda Dávid és
kicsoda Isainak fia? Mai napság sok olyan szolga van, a kik elszöknek
uraiktól.

Vegyem azért kenyeremet és vizemet és az én levágott marhámat, a melyet
nyíróimnak levágattam, hogy olyan embereknek adjam, a kikről azt sem
tudom, hova valók?

Akkor megfordulának a Dávid szolgái az ő útjokra, és visszatérének; és
mikor megérkezének, értesítették őt minden e beszédek felől.

És monda Dávid az ő embereinek: Kösse fel mindenki kardját! És felköté
mindenki a kardját, Dávid is felköté az ő kardját; és felment Dávid után
mintegy négyszáz ember; kétszáz pedig ott maradt a podgyásznál.

Abigailt pedig, a Nábál feleségét értesíté a szolgák közül egy ifjú,
mondván: Ímé Dávid követeket küldött a pusztából, hogy köszöntsék a mi
urunkat, de ő elűzé őket.

Azok az emberek pedig igen jók voltak mi hozzánk; és nem volt
bántódásunk, és semmink nem hibázott az alatt az egész idő alatt, míg
velök jártunk, mikor a mezőn voltunk.

Olyanok voltak reánk nézve, mint a kőfal, mind éjjel, mind nappal, az
alatt az egész idő alatt, míg velök valánk, mikor a juhokat őriztük.

Most azért értsd meg és lássad, hogy mit kelljen cselekedned, mert
jelen van a veszedelem a mi urunk és az ő egész háza ellen, ő pedig oly
kegyetlen ember, hogy senki sem szólhat néki.

Akkor Abigail sietve vőn kétszáz kenyeret, két tömlő bort, öt juhot
elkészítve, öt mérték pergelt búzát, száz kötés aszúszőlőt és kétszáz
kötés száraz fügét, és a szamarakra rakta.

És monda az ő szolgáinak: Menjetek el előttem, ímé én utánatok megyek;
de férjének, Nábálnak nem mondá meg.

És történt, hogy a mint a szamáron megy vala, és leereszkedék a hegynek
egyik mellékösvényén: ímé Dávid és az ő emberei lejövének eleibe, és ő
összetalálkozék velök.

Dávid pedig azt mondotta volt: Bizony hiába őriztem ennek mindenét, a
mije van a pusztában, hogy semmi híjja nem lett mindannak, a mi az övé,
mert ő a jó helyett roszszal fizet nékem.

Úgy cselekedjék az Isten Dávid ellenségeivel most és ezután is, hogy
reggelig meg nem hagyok mindabból, a mi az övé, még egy ebet sem.

Mikor pedig meglátta Abigail Dávidot, sietve leszállott a szamárról, és
arczczal leborula Dávid előtt, és meghajtá magát a földig.

És az ő lábaihoz borula, és monda: Óh uram! én magam vagyok a bűnös,
mindazáltal hadd beszéljen a te szolgálóleányod te előtted, és hallgasd
meg szolgálóleányodnak szavait.

Kérlek, ne törődjék az én uram Nábállal, ezzel a kegyetlen emberrel,
mert a milyen a neve, olyan ő maga is; bolond az ő neve és bolondság
van benne. Én azonban, a te szolgálóleányod, nem láttam az én uramnak
szolgáit, a kiket elküldöttél volt.

Most pedig, óh uram! él az Úr és él a te lelked, hogy az Úr akadályozott
meg téged, hogy gyilkosságba ne essél, és ne saját kezeddel szerezz
magadnak elégtételt. Most azért olyanok legyenek ellenségeid, mint
Nábál, és valakik az én uramnak megrontására törekesznek.

És most ezt az ajándékot, a melyet a te szolgálóleányod hozott az én
uramnak, adják a vitézeknek, a kik az én uram körül forgolódnak.

Bocsásd meg azért a te szolgálóleányodnak vétkét; mert az én uramnak
bizonyára maradandó házat épít az Úr, mert az Úrnak harczait harczolja
az én uram, és gonoszság nem találtatik te benned a te életedben.

És ha valaki feltámadna ellened, hogy téged üldözzön és életed ellen
törjön: az én uramnak lelke az élőknek csomójába leend bekötve az Úrnál
a te Istenednél; ellenségeidnek lelkét pedig a parittyának öbléből fogja
elhajítani.

És mikor az Úr megadja a jót az én uramnak mind a szerint, a mint
megmondotta felőled, és téged fejedelmül rendel Izráel fölé:

Akkor, óh uram, nem leend ez néked bántásodra és szívednek fájdalmára,
hogy ok nélkül vért ontottál, és hogy az én uram saját maga szerzett
magának elégtételt. Mikor azért jót tesz az Úr az én urammal: emlékezzél
meg szolgálóleányodról.

És monda Dávid Abigailnak: Áldott legyen az Úr, Izráelnek Istene, a ki
téged ma előmbe küldött!

És áldott legyen a te tanácsod, és áldott légy te magad is, hogy a mai
napon megakadályoztál engem, hogy gyilkosságba ne essem, és ne saját
kezemmel szerezzek magamnak elégtételt!

Bizonyára él az Úr, az Izráelnek Istene, a ki megakadályozott engem,
hogy veled gonoszul ne cselekdjem, mert ha te nem siettél és nem jöttél
volna előmbe, úgy Nábálnak nem maradt volna meg reggelre csak egyetlen
ebe sem.

És átvevé Dávid az ő kezéből, a mit hozott néki, és monda néki: Eredj el
békességben a te házadhoz; lásd, hallgattam szavadra, és megbecsültem
személyedet.

Mikor pedig Abigail Nábálhoz visszaérkezék, ímé olyan lakoma volt az ő
házában, mint a király lakomája, és Nábál szíve vigadozék azon, mert
igen megrészegedett; azért ő semmit sem mondott meg néki, sem kicsinyt,
sem nagyot egészen reggelig.

Reggel pedig, mikor Nábál kijózanodék, megmondá néki felesége ezeket a
dolgokat; és elhala az ő szíve ő benne, és olyanná lőn, mint a kő.

És mintegy tíz nap mulva megveré az Úr Nábált, és meghala.

És mikor Dávid meghallotta, hogy Nábál meghalt, monda: Áldott legyen
az Úr, ki bosszút állott Nábálon az én gyaláztatásomért, és szolgáját
visszatartotta a gonosztól, a Nábál gonoszságát pedig visszafordítá az
Úr az ő fejére! És elkülde Dávid, és izent Abigailnak, hogy elvenné őt
feleségéül.

Elmenének azért Dávid szolgái Abigailhoz Kármelbe, és beszélének vele,
mondván: Dávid küldött minket hozzád, hogy téged elvegyen feleségéül.

Ő pedig felálla, és meghajtotta magát arczczal a földre, és monda: Ímé
a te szolgálóleányod szolgáló lesz, hogy mossa az én uram szolgáinak
lábait.

És Abigail sietve felkele, és felült a szamárra és az ő öt
szolgálóleánya, a kik körülötte valának, és elment Dávid követei után,
és az ő felesége lőn.

Ahinoát is elvevé Dávid Jezréelből, és mind a kettő felesége lőn néki.

Saul pedig az ő leányát, Mikált, a Dávid feleségét Páltinak, a Láis
fiának adá, a ki Gallimból + való volt.

26. Fejezet

És menének a Zifeusok Saulhoz Gibeába, mondván: Nemde nem a Hakila
halmán lappang-é Dávid, a puszta átellenében?

Felkele azért Saul, és lement Zif pusztájába, és vele volt Izráel közül
háromezer válogatott ember, hogy megkeresse Dávidot Zif pusztájában.

És tábort jára Saul a Hakila halmán, mely a puszta átellenében van, az
úton; Dávid pedig a pusztában tartózkodék. És mikor észrevette, hogy
Saul utána ment a pusztába:

Kémeket küldött ki Dávid, és megtudta biztosan, hogy Saul eljött.

És felkele Dávid, és elment arra a helyre, a hol Saul táborozott, és
megnézte Dávid azt a helyet, a hol feküvék Saul és Abner, a Nér fia,
seregének fővezére. Saul pedig a kerített táborban feküvék, és a nép
körülötte táborozott.

Akkor szóla Dávid, és monda a Hitteus nemzetségéből való Akhiméleknek és
Abisainak, a Seruja fiának, a ki Joábnak testvére vala, mondván: Ki jön
le velem Saulhoz a táborba? És mondá Abisai: Lemegyek én veled.

És elméne éjjel Dávid, és Abisai a nép közé. És ímé, Saul lefeküvén,
alszik vala a kerített táborban, és dárdája a földbe volt szúrva
fejénél; Abner pedig és a nép körülötte feküvének.

Akkor monda Abisai Dávidnak: Kezedbe adta a mai napon Isten a te
ellenségedet; most azért, hadd szegezzem a földhöz őt a dárdával egy
ütéssel, és másodszor nem ütöm át.

Dávid azonban monda Abisainak: Ne veszesd el őt! Mert vajjon ki
emelhetné fel kezét az Úrnak felkentje ellen büntetlenül?!

És monda Dávid: Él az Úr, hogy az Úr megveri őt! Vagy eljön az ő napja
és meghal, vagy pedig harczba megy és ott vész el!

Távoztassa el azért az Úr tőlem azt, hogy kezemet az Úrnak felkentje
ellen emeljem, hanem csak vedd a dárdát, mely feje mellett van, és a
vizes korsót, és menjünk el.

Akkor elvevé Dávid a dárdát és a vizes korsót Saul feje mellől, és
elmenének. És senki sem volt, a ki látta volna, sem a ki észrevette
volna, sem a ki felserkent volna, hanem mindnyájan aluvának, mert az Úr
mély álmot bocsátott reájok.

És mikor Dávid általment a túlsó oldalra, megállott a hegy tetején
messzire, úgy, hogy nagy távolság volt közöttük.

És kiálta Dávid a népnek és Abnernek, a Nér fiának, mondván: Nem
felelsz-é Abner? És felele Abner, és monda: Kicsoda vagy te, hogy így
kiáltasz a királynak?

Dávid pedig monda Abnernek: Avagy nem férfi vagy-é te, és kicsoda olyan,
mint te Izráelben? És miért nem vigyáztál a te uradra, a királyra? Mert
a nép közül oda ment egy ember, hogy elveszesse a te uradat, a királyt.

Nem jó dolog ez, a mit cselekedtél! Él az Úr, hogy halál fiai vagytok
ti, a miért nem vigyáztatok a ti uratokra, az Úrnak felkentjére! Most
azért nézd meg, hol van a király dárdája és a vizes korsó, a mely
fejénél volt?

És megismeré Saul a Dávid hangját, és monda: A te hangod-é ez fiam,
Dávid? Dávid pedig monda: Az én hangom, uram király!

És monda: Miért üldözi szolgáját az én uram? Ugyan mit cselekedtem, és
micsoda gonoszság van én bennem?

Most azért hallgassa meg az én uram, a király, az ő szolgájának szavát!
Ha az Úr ingerelt fel téged ellenem: vajha jóillatú volna előtte az
áldozat; ha pedig emberek: átkozottak legyenek az Úr előtt, mert kiűznek
most engemet, hogy ne részesülhessek az Úrnak örökségében, azt mondván:
Eredj, szolgálj idegen isteneknek.

Azért ne omoljék az én vérem a földre távol az Úr színétől; mert
Izráelnek királya kijött, hogy egy bolhát keressen, úgy, mint egy fogoly
madarat üldöznek a hegyeken.

Saul pedig monda: Vétkeztem! térj vissza fiam, Dávid, mert többé nem
cselekszem veled gonoszul, mivel az én életem kedves volt előtted a mai
napon. Ímé, esztelenül cselekedtem, és igen nagyot vétettem.

És felele Dávid, és monda: Ímhol a király dárdája, jőjjön ide a szolgák
közül egy, és vigye el azt.

Az Úr pedig fizessen meg mindenkinek az ő igazsága és hűsége szerint,
mert az Úr kezembe adott téged ma, de én nem akartam felemelni kezemet
az Úrnak felkentje ellen.

És a mennyire drága volt a mai napon a te lelked én előttem, legyen
annyira drága az én lelkem az Úr előtt, és szabadítson meg engem minden
nyomorúságból!

Akkor monda Saul Dávidnak: Áldott légy te, fiam Dávid, hatalmasan is
fogsz cselekedni, és győzni is fogsz! És elment Dávid a maga útjára,
Saul pedig visszatért az ő helyére.

27. Fejezet

És monda Dávid magában: Egy napon mégis el kell pusztulnom a Saul keze
miatt, nincs jobb reám nézve, mintha gyorsan elmenekülök a Filiszteusok
tartományába, így Saul felhagy azzal, hogy engem tovább is üldözzön
Izráel egész területén, és így megszabadulok az ő kezéből.

Felkelvén azért Dávid, elméne ő és az a hatszáz ember, a kik vele
valának, Ákhishoz, a Máok fiához, Gáth királyához.

És Dávid Ákhisnál tartózkodék Gáthban, ő és az ő emberei, mindegyik a
maga házanépével együtt; Dávid és az ő két felesége, a Jezréelből való
Ahinoám és a Kármelből való Abigail, a Nábál felesége.

Mikor pedig Saulnak megmondották, hogy Dávid Gáthba menekült, nem üldözé
tovább őt.

És monda Dávid Ákhisnak: Ha kedvet találtam előtted, adj helyet nékem
valamelyik vidéki városban, hogy ott lakjam: miért laknék a te szolgád
veled a királyi városban?

És néki adá Ákhis azon a napon Siklágot; lőn azért Siklág a Júda
királyaié mind e mai napig.

És lőn ama napoknak száma, míg Dávid a Filiszteusok földén lakozék, egy
esztendő és négy hónap.

És felméne Dávid embereivel együtt és megtámadták a Gessureusokat, a
Girzeusokat és az Amálekitákat: mert ezek voltak annak a földnek lakosai
eleitől fogva, a melyen Súrba mégy egészen Égyiptom földéig.

És mikor Dávid megverte az országot, sem férfit, sem asszonyt nem
hagyott életben, és elvitt juhot, ökröt, szamarakat, tevéket és ruhákat,
és úgy tért vissza és ment Ákhishoz.

Mikor pedig Ákhis azt kérdé: Hova törtetek be most? Dávid ekként felele:
Júda déli részére és Jerákhméelnek déli részére és Kéneusnak déli
részére.

Dávid azonban sem férfit, sem asszonyt nem hagyott életben, hogy Gáthba
vigye, mondván: Valamikép ellenünk ne nyilatkozzanak és azt mondják:
Így cselekedett Dávid. Ez volt az ő szokása amaz egész idő alatt, míg a
Filiszteusok földjén tartózkodék.

És Ákhis bízott Dávidban, mondván: Bizonyosan gyűlöletessé tette magát
az ő népe, Izráel előtt, azért örökké az én szolgám leend.

28. Fejezet

És történt abban az időben, hogy a Filiszteusok összegyűjtötték
seregeiket a hadra, hogy harczoljanak Izráel ellen. És monda Ákhis
Dávidnak: Tudd meg, hogy velem kell jőnöd a táborba, mind néked, mind
embereidnek.

Dávid pedig felele Ákhisnak: Meglátod bizonynyal, hogy mit fog
cselekedni a te szolgád. És monda Ákhis Dávidnak: Ennélfogva fejem
oltalmazójává teszlek mindenkorra.

Sámuel pedig meghalt vala, és siratá őt az egész Izráel, és eltemeték őt
saját városában, Rámában; Saul pedig a varázslókat és jövendőmondókat
kiirtá a földről.

És mikor a Filiszteusok egybegyűlvén, eljövének és tábort járának
Sunemnél: egybegyűjté Saul is az egész Izráelt, és tábort járának
Gilboánál.

A mint azonban Saul meglátta a Filiszteusok táborát, megfélemlék és az ő
szíve nagyon megrémüle.

És megkérdezé Saul az Urat, de az Úr nem felelt néki sem álomlátás, sem
az Urim, + sem a próféták által.

Akkor monda Saul az ő szolgáinak: Keressetek nékem egy halottidéző
asszonyt, hogy elmenjek hozzá, és megkérdezzem őt. Szolgái pedig
mondának néki: Ímé, Endorban van egy halottidéző asszony.

Másnak tetteté azért Saul magát, és más ruhákat vevén magára, elméne ő
és vele két férfi; és elmenének éjjel az asszonyhoz, és monda: Mondj
jövendőt nékem halottidézés által, és idézd fel nékem azt, akit mondok
néked.

És monda az asszony néki: Ímé te jól tudod, hogy mit cselekedett Saul,
hogy kiirtá a földről a varázslókat és jövendőmondókat; miért akarod
azért tőrbe ejteni az én lelkemet, hogy megöless engem?!

És megesküvék néki Saul az Úrra, mondván: Él az Úr, hogy e dolog miatt
büntetésed nem lészen.

Monda azért az asszony: Kit idézzek fel néked? És ő monda: Sámuelt idézd
fel nékem.

Mikor pedig az asszony Sámuelt meglátta, hangosan felkiáltott. És szóla
az asszony Saulnak, mondván: Miért csaltál meg engem? hiszen te vagy
Saul!

És monda néki a király: Ne félj! Ugyan mit láttál? Az asszony pedig
monda Saulnak: istenfélét látok feljőni a földből.

És ő monda néki: Milyen ábrázata van? Ő pedig monda: Egy vén ember jő
fel, és palást van rajta. És megismeré Saul, hogy az Sámuel, és meghajtá
magát arczczal a föld felé, és tisztességet tőn néki.

Sámuel pedig monda Saulnak: Miért háborgattál, hogy felidéztettél
engemet? És felele Saul: Igen nagy szorultságban vagyok; a Filiszteusok
hadakoznak ellenem, az Isten pedig eltávozék tőlem, és nem felel már
nékem sem próféták által, sem álomlátás által; azért hívtalak téged,
hogy megmondjad nékem, mit kelljen cselekednem?

És monda Sámuel: Ugyan miért kérdezel engemet, ha az Úr eltávozott tőled
és ellenségeddé lőn?!

És a szerint cselekedett az Úr, a mint általam megmondotta vala: elvette
az Úr a királyságot a te kezedből, és adta azt a te társadnak, Dávidnak.

Mivel nem hallgattál az Úrnak szavára, és nem hajtottad végre az ő
felgerjedt haragját az Amálekitákon: azért cselekszik most így veled az
Úr.

És az Úr Izráelt is veled együtt a Filiszteusok kezébe adja, te
pedig holnap fiaiddal együtt velem leszesz. Izráelnek táborát is a
Filiszteusok kezébe adja az Úr.

Akkor Saul a maga egész nagyságában hirtelen a földre esék, mert nagyon
megrémüle Sámuel szavaitól; és semmi erő nem vala benne, mert egész nap
és egész éjjel semmit sem evék.

Akkor az asszony Saulhoz ment, és mikor látta, hogy annyira megrémült,
monda néki: Ímé a te szolgálóleányod hallgatott szavadra, és koczkára
tettem életemet, és megfogadtam szavaidat, a melyeket mondottál nékem:

Most azért hallgass te is szolgálóleányod szavára, hadd tegyek egy falat
kenyeret elődbe, és egyél, hogy erőd legyen, mikor útra kelsz.

Ő azonban vonakodék, és mondá: Nem eszem; de szolgái és az asszony is
kényszeríték őt, és ő engedett szavoknak, felkelt a földről, és felüle
az ágyra.

Vala pedig az asszony házánál egy hízott borjú és sietve levágta azt;
azután lisztet vett, és meggyúrta, és sütött kovásztalan pogácsát.

És vivé Saul elé és az ő szolgái elé, és evének; azután felkeltek és
elmenének azon az éjszakán.

29. Fejezet

Akkor a Filiszteusok összegyűjték minden seregeiket Afeknél; Izráel
pedig tábort jár vala a forrásnál, mely Jezréel mellett van.

És a Filiszteusok vezérei kivonulának, ki százzal, ki ezerrel, Dávid
pedig és az ő emberei hátul menének Ákhissal.

És mondának a Filiszteusok vezérei: Mit akarnak ezek a zsidók? És monda
Ákhis a Filiszteusok vezéreinek: Avagy nem ez-é Dávid, Saulnak, az
Izráel királyának szolgája, a ki már napok óta, sőt évek óta nálam van,
és nem találtam benne semmi rosszat attól a naptól fogva, hogy átjött, a
mai napig.

De megharaguvának ő reá a Filiszteusok vezérei, és mondának néki a
Filiszteusok vezérei: Küldd vissza a helyére oda, a melyet rendeltél
néki, és ne jőjjön el mi velünk a harczba, hogy ellenünk ne forduljon a
harczban; mert ugyan mivel tehetné magát kedvesebbé ura előtt, hacsak
nem ezeknek a vitézeknek fejeivel?

Avagy nem ez-é Dávid, a kiről így énekelnek a körtánczban: Megverte Saul
az ő ezerét, és Dávid is az ő tízezerét?

Szólítá azért Ákhis Dávidot, és monda néki: Él az Úr, hogy te becsületes
vagy, és kedves előttem mind kimenésed, mind bejövésed velem a táborba,
mert semmi rosszat nem találtam benned attól a naptól fogva, hogy hozzám
jöttél, e mai napig; de a vezérek előtt nem vagy kedves.

Most azért térj vissza, és menj el békességben, és semmit se
cselekedjél, a mi a Filiszteusok vezérei előtt helytelen.

És monda Dávid Ákhisnak: Vajjon mit cselekedtem, és mit találtál a te
szolgádban attól a naptól fogva, hogy nálad voltam, a mi napig, hogy ne
menjek el, és ne harczoljak a királynak, az én uramnak ellenségei ellen?

Ákhis pedig felele, és monda Dávidnak: Tudom; bizonyára kedves vagy
előttem, mint az Istennek angyala; de a Filiszteusok vezérei mondák: El
ne jőjjön velünk a harczba.

Azért kelj fel korán reggel uradnak szolgáival együtt, a kik veled
eljövének; keljetek fel korán reggel, mihelyt megvirrad, és menjetek el.

Felkele azért Dávid embereivel együtt, hogy korán reggel elmenjen és
visszatérjen a Filiszteusok földére. A Filiszteusok pedig felmenének
Jezréelbe.

30. Fejezet

És történt, hogy a mikor Dávid harmadnapon embereivel Siklágba
megérkezék, ímé az Amálekiták betörének a déli vidékre és Siklágba, és
leverték Siklágot, és felégették azt tűzzel.

És fogságba hurczolák az asszonyokat, a kik benne valának, kicsinytől
fogva nagyig; senkit sem öltek meg, hanem elhurczolták, és elmentek az ő
útjokra.

Mikor azért Dávid embereivel együtt a városba érkezék; ímé az tűzzel
felégettetett vala, feleségeik, fiaik és leányaik pedig fogságba
hurczoltattak.

Akkor Dávid és a nép, a mely ő vele volt, felkiáltának és annyira
sírának, hogy végre erejök sem volt a sírásra.

Dávidnak két felesége is fogságba hurczoltatott, a Jezréelből való
Ahinoám és a Kármelből való Abigail, a Nábál felesége.

És Dávid igen nagy szorultságba juta, mert a nép arról beszélt, hogy
megkövezi őt, mivel az egész nép lelke elkeseredett fiaik és leányaik
miatt. Dávid azonban megerősíté magát az Úrban, az ő Istenében.

És monda Dávid Abjáthár papnak, az Akhimélek fiának: Hozd ide nékem az
efódot. És Abjáthár oda vivé az efódot Dávidhoz.

És megkérdezé Dávid az Urat, mondván: Üldözzem-é ezt a sereget?
Utólérem-é őket? És monda néki: Üldözzed, mert bizonyosan utóléred, és
szabadulást szerzesz.

Elméne azért Dávid, ő és az a hatszáz ember, a kik vele valának. És
mikor a Bésor patakához jutának, ott a népnek egy része megállott.

Dávid azonban négyszáz emberrel tovább üldözé az ellenséget; kétszáz
ember pedig ott megállott, mivel fáradtabbak valának, mintsem hogy a
Bésor patakán átkelhettek volna.

És találának a mezőn egy égyiptomi embert, a kit Dávidhoz vivének, és
adának néki kenyeret, hogy egyék, és megitaták őt vízzel.

És adának néki egy csomó száraz fügét és két kötés aszuszőlőt; és miután
evett, magához tért, mert három nap és három éjjel sem kenyeret nem
evett, sem vizet nem ivott.

És monda néki Dávid: Ki embere vagy te, és honnan való vagy? Ő pedig
monda: Égyiptomi ifjú vagyok, egy Amálekita embernek szolgája, és
elhagyott engem az én uram, mivel megbetegedtem immár ma harmadnapja.

Mi törtünk be a Kréteusok déli vidékére, és oda, a mely Júdáé, és
Kálebnek + déli vidékére; és Siklágot felégettük tűzzel.

És Dávid monda néki: Elvezetsz-é minket ahhoz a serghez? És ő monda:
Esküdjél meg nékem az Istenre, hogy nem ölsz meg engem, sem az én
uramnak kezébe át nem adsz, és én elvezetlek téged ahhoz a sereghez.

Elvezeté azért őket; és ímé, azok elszéledének az egész vidéken, és
evének, ivának és tánczolának az igen nagy zsákmány felett, a melyet a
Filiszteusok tartományából és Júda tartományából hozának.

És vágta őket Dávid alkonyattól fogva másnap estvéig, és senki sem
menekült meg közülök, hanem csak négyszáz ifjú ember, a kik tevékre
ülének és elfutának.

És mindent megszabadított Dávid, valamit elvittek az Amálekiták; az ő
két feleségét is megszabadítá Dávid.

És semmijök sem hiányzott, sem kicsiny, sem nagy, sem fiaik, sem
leányaik, a zsákmányból sem és mindabból, a mit elvittek tőlük; Dávid
mindent visszahozott.

És elvivé Dávid mind a juhokat és barmokat, melyeket tulajdon barmuk
előtt hajtának, és azt mondják vala: Ez a Dávid zsákmánya!

Midőn pedig Dávid ahhoz a kétszáz emberhez érkezék, a kik fáradtabbak
valának, minthogy Dávidot követhették volna, és ott hagyta őket a Bésor
patakjánál: kimenének Dávid elé és a nép elé, a mely vele volt. Dávid
pedig a néphez közeledék, és köszönté őket békességgel.

Akkor mondának mind azok közül, a kik Dáviddal elmenének, így szólván:
Minthogy mind a gonosz emberek és Béliál emberei nem jöttek el velünk,
semmit se adjunk nékik a zsákmányból, a melyet visszaszereztünk, hanem
csak kinek-kinek a maga feleségét és gyermekeit, azokat vigyék el, és
menjenek el.

Dávid azonban így szóla: Ne cselekedjetek így, atyámfiai, azzal, a mit
az Úr adott nékünk; ő oltalmazott minket és adá kezünkbe a sereget, a
mely ellenünk jött vala.

Vajjon kicsoda engedhetne néktek ebben a dologban? Sőt inkább, a mekkora
annak a része, a ki elment a harczba, akkora legyen annak is a része, a
ki a holminál marada; egyenlőképen osztozzanak.

És úgy történt ez attól a naptól fogva azután is; törvénynyé és szokássá
tette ezt Izráelben mind e mai napig.

Mikor pedig Dávid Siklágba érkezék, külde a zsákmányból Júda véneinek,
az ő barátainak, mondván: Ímé az Úr ellenségeinek zsákmányából való
ajándék számotokra.

Azoknak tudniillik, a kik Béthelben, a kik dél felé Rámóthban, és a kik
Jathirban laknak;

A kik Aroerben, a kik Sifmótban és a kik Estemoában laknak;

A kik Rákálban, a kik a Jerakhméeliták városaiban és a kik a Kéneusok
városaiban laknak;

A kik Hormában, a kik Kor-Asánban és a kik Athákban laknak;

A kik Hebronban és mindazon helyeken, ahol Dávid embereivel megfordult
vala.

31. Fejezet

És megütközének a Filiszteusok Izráellel, és elfutottak Izráel férfiai a
Filiszteusok elől, és elhullának a seb miatt a + Gilboa hegységén.

A Filiszteusok pedig utólérték Sault és az ő fiait, és megölték a
Filiszteusok Jonathánt, Abinádábot és Málkisuát, a Saul fiait.

És a küzdelem igen heves lőn Saul ellen, mikor megtalálták őt a kézíves
emberek, és igen megrettene a kézívesektől.

És monda Saul az ő fegyverhordozójának: Húzd ki kardodat, és
szúrj keresztül azzal engem, hogy valami módon reám ne jőjjenek e
körülmetéletlenek, és keresztülszúrjanak engemet és gúnyt űzzenek
belőlem. De fegyverhordozója nem akará, mert nagyon félt. Akkor Saul
vevé a kardot és belébocsátkozék.

És fegyverhordozója a mint meglátta, hogy Saul meghalt, ő is
belébocsátkozék az ő kardjába, és vele együtt meghala.

És meghala Saul és az ő három fia és fegyverhordozója, sőt emberei is
mindnyájan egyenlőképen azon a napon.

És mikor meglátták az Izráel férfiai, a kik a völgyön túl és a Jordánon
túl laktak vala, hogy Izráel férfiai elfutottak, és hogy Saul és az ő
fiai meghalának: elhagyták a városokat és elfutának. A Filiszteusok
pedig eljövének és lakának azokban.

És történt másnap, mikor a Filiszteusok kimentek, hogy kirabolják az
elesetteket, megtalálták Sault és az ő három fiát, a kik a Gilboa hegyén
esének el.

És levágták fejét és fegyverzetét lehúzták, és elküldötték a
Filiszteusok tartományába szerénszerte, hogy hírt mondanának
bálványaiknak templomában és a nép között.

És fegyverzetét Astarot templomában helyezték el, testét pedig
felfüggeszték Bethsán kerítésére.

Mikor pedig értesültek felőle Jábes-Gileád lakói, hogy mit cselekedtek a
Filiszteusok Saullal:

Felkelének mindnyájan a vitéz férfiak, és menének egész éjjel, és miután
levették Saul testét és az ő fiainak testeit Bethsán kerítéséről,
elmentek Jábesbe, és ott megégették őket;

Csontjaikat pedig felszedték, és eltemették a tamaris fa alatt Jábesben;
és bőjtölének hét napig.

SÁMUEL MÁSODIK KÖNYVE

1. Fejezet

És lőn Saul halála után, mikor Dávid visszatért az Amálekiták
legyőzéséből, és Dávid két napig Siklágban időzött:

Ímé a harmadik napon egy férfi jöve a táborból Saultól, és az ő ruhái
megszaggatva valának, fején pedig föld vala; és a mikor Dávidhoz ért,
leesék a földre, és meghajtá magát.

Monda pedig néki Dávid: Honnét jössz? Felele néki: Az Izráel táborából
szaladék el.

Monda néki Dávid: Mondd meg kérlek nékem, mint lőn a dolog? Ő pedig
felele: megfutamodék a nép a harczból, és a nép közül nagy sokaság esett
el, és meghalának. Sőt Saul is és Jonathán az ő fia meghalának.

Dávid pedig mondá az ifjúnak, ki néki ezt elbeszélé: Honnan tudod, hogy
meghalt Saul és Jonathán az ő fia?

Felele az ifjú, ki a hírt hozta: Történetből felmenék a Gilboa hegyére,
és ímé Saul az ő dárdájára támaszkodott vala, és ímé a szekerek és
lovagok utólérék őtet.

Hátratekintvén pedig Saul, megláta engem és szólíta, és mondék: Ímhol
vagyok én.

Monda pedig nékem: Ki vagy te? Felelék néki: Amálekita vagyok.

Akkor monda nékem: Kérlek állj mellém és ölj meg engem, mert dermedtség
fogott el engem, pedig a lélek még teljesen bennem van.

Annakokáért én mellé állván, megölém őtet, mert tudtam, hogy meg nem
él, miután elesett, és elhozám a koronát, mely az ő fején vala, és az
aranypereczet, mely az ő karján volt, és azokat ímé ide hoztam az én
uramnak.

Akkor megragadá Dávid a maga ruháit és megszaggatá, úgyszintén a többi
emberek is, a kik ő vele valának.

És nagy zokogással sírának, és bőjtölének mind estvéig, Saulon és
Jonathánon, az ő fián, és az Úrnak népén és Izráelnek házán, mivelhogy
fegyver által hullottak el.

És monda Dávid az ifjúnak, a ki ezt elbeszélé néki: Honnét való vagy te?
Felele: Egy jövevény Amálekita férfi fia vagyok.

Ismét monda néki Dávid: Hogy nem féltél felemelni kezedet az Úr
felkentjének elvesztésére?

És szólíta Dávid egyet az ő szolgái közül, kinek monda: Jőjj elő és öld
meg őt. Ki általüté azt, és meghala.

És monda néki Dávid: A te véred legyen a te fejeden: mert a tennen
nyelved vallása bizonyságot tesz ellened, mondván: Én öltem meg az Úrnak
felkentjét.

És keservesen síra Dávid ilyen sírással, Saulon és Jonathánon, az ő
fián,

És monda (íjdal ez, hogy megtanulják Júda fiai, mely be van írva a Jásár
könyvébe):

Izráel! a te ékességed elesett halmaidon: miként hullottak el a hősök!

Meg ne mondjátok Gáthban, ne hirdessétek Askelon utczáin, hogy
ne örvendjenek a Filiszteusok leányai, és ne ujjongjanak a
körülmetéletlenek leányai.

Gilboa hegyei, se harmat, se eső ti reátok ne szálljon, és mezőtök ne
teremjen semmi áldozatra valót; mert ott hányatott el az erős vitézek
paizsa, Saulnak paizsa, mintha meg nem kenettetett volna + olajjal.

A megöletteknek vérétől és a hősöknek kövérétől Jonathán kézíve hátra
nem tért, és a Saul fegyvere hiába nem járt.

Sault és Jonathánt, a kik egymást szerették és kedvelték míg éltek, a
halál sem szakította el; a saskeselyűknél gyorsabbak és az oroszlánoknál
erősebbek valának.

Izráel leányai! sirassátok Sault, ki karmazsinba öltöztetett gyönyörűen,
és aranynyal ékesíté fel ruhátokat.

Oh, hogy elhullottak a hősök a harczban! Jonathán halmaidon esett el!

Sajnállak testvérem, Jonathán, kedves valál nékem nagyon, hozzám való
szereteted csudálatra méltóbb volt az asszonyok szerelménél.

Oh, hogy elhullottak a hősök! És elvesztek a hadi szerszámok!

2. Fejezet

Ezek után lőn, hogy megkérdezé Dávid az Urat, mondván: Felmenjek-é
Júdának valamelyik városába? Kinek felele az Úr: Menj fel. És monda
Dávid: Hová menjek? Felele: Hebronba.

Felméne azért oda Dávid és az ő két felesége is, Ahinoám, a Jezréelből
való, és Abigail, a Karmelből való, Nábál felesége.

És embereit is, a kik vele valának, felvivé Dávid, kit-kit a maga
házanépével, és lakának Hebron városaiban.

És eljövének Júda férfiai, és ott felkenék Dávidot királynak a Júda
házán. Mikor pedig megjelentették Dávidnak, mondván: A Gileádból való
Jábes emberei voltak azok, kik eltemették Sault;

Követeket külde Dávid a Gileádból való Jábes embereihez, és ezt
izené néki: Áldottak vagytok ti az Úrtól, kik ezt az irgalmasságot
cselekedtétek a ti uratokkal, Saullal, hogy eltemettétek;

Annakokáért most az Úr cselekedjék veletek irgalmasságot és igazságot;
sőt én is ezt a jót teszem veletek, hogy ezt cselekedtétek;

Most azért a ti kezeitek erősödjenek meg, és legyetek erős férfiak, mert
megholt a ti uratok Saul, és immár engem felkent királynak Júda háza
önmagán.

Abner pedig, a Nér fia, a ki Saulnak fővezére vala, felvevé Isbósetet, a
Saul fiát, és + elvivé Mahanáimba.

És királylyá tette őt Gileádon, Asuron és Jezréel városán, és az Efraim
és Benjámin nemzetségein, és az egész Izráelen.

Negyven esztendős vala Isbóset, Saul fia, mikor uralkodni kezde
Izráelen, és két esztendeig uralkodék. Csak Júdának háza követé Dávidot.

Lőn pedig az időnek száma, míg Dávid király volt Hebronban Júdának
házán, hét esztendő és hat hónap.

És elméne Abner, a Nér fia, és Isbósetnek, a Saul fiának szolgái
Mahanáimból Gibeonba.

Joáb is Sérujának fia, és a Dávid szolgái elmenvén, összetalálkozának
azokkal a Gibeon halastavánál, és maradának ezek a halastón innét,
amazok pedig a halastón túl.

Akkor monda Abner Joábnak: Nosza álljanak elő néhányan az ifjak, és
viaskodjanak előttünk. És monda Joáb: Hát álljanak elő.

Felkelének azért és egyenlő számban általmenének a Benjámin nemzetéből
és a Saul fiának, Isbósetnek seregéből tizenketten, és a Dávid szolgái
közül is tizenketten.

És kiki az ő társának fejét megragadá, és fegyverét oldalába
üté és egyenlőképen mind elhullának; és nevezék azt a mezőt
Helkáth-Hassurimnak, mely Gibeonban van.

És felette erős harcz lőn azon a napon, és megvereték Abner és az Izráel
népe a Dávid szolgái által.

Három fia vala pedig ott Sérujának: Joáb, + Abisai és Asáel; Asáel pedig
könnyű lábú vala, mint egy vadkecske, mely a mezőn lakik.

És Asáel üldözé Abnert; és se jobbfelé, se balfelé nem tére ki Abner
után való futásában.

Hátratekintvén pedig Abner, monda: Te vagy-é Asáel? Felele: Én vagyok.

És monda néki Abner: Térj másfelé, vagy jobbkézre vagy balkézre, és fogj
meg egyet az ifjak közül, és foszd ki őt mindenéből; de Asáel nem akarta
őt elhagyni.

Ismét monda Abner Asáelnek: Menj el hátam mögül. Miért verjelek téged a
földhöz? És micsoda orczával menjek Joábhoz, a te bátyádhoz?

Mikor azért semmiképen nem akart eltérni, általüté őt Abner a dárda
végével, az ötödik oldalcsontja között, és hátul jöve ki a dárda; és
elesék azon a helyen, és ugyanott meghala. És lőn, hogy mindazok, a
kik arra a helyre érkezének, a hol Asáel elesett és meghalt vala,
megállának.

Joáb pedig és Abisai tovább üldözék Abnert; és midőn a nap lement,
elérkezének az Amma halmára, mely Giah átellenében vala, a Gibeon
pusztája melletti úton.

Akkor egybegyülekezének az Abner után való Benjámin fiai, egy csoportot
alkotva, és megállának egy halomnak tetején.

És kiálta Abner Joábnak, és monda: Vajjon szűntelenül öldökölnie kell-é
a fegyvernek? Nem tudod-é, hogy siralmas lesz ennek a vége? És meddig
nem mondod a népnek, hogy térjenek vissza testvéreiknek hátukról?

És monda Joáb: Él az Isten, hogy ha te nem szólottál volna, bizony már
reggel eltávozott volna a nép, és nem kergette volna az ő atyjafiait.

Trombitát fuvata azért Joáb, és megálla az egész nép, és nem üldözék
tovább Izráelt, és nem harczolának tovább.

Abner pedig és az ő vitézei azon az egész éjszakán mennek vala a
mezőségen, és általkelének a Jordánon, és az egész vidéket bejárván,
jutának Mahanáimba.

Joáb pedig megtérvén Abner üldözéséből, összegyűjté az egész népet, és
hiányozának Dávid szolgái közül tizenkilenczen és Asáel.

A Dávid szolgái pedig Benjámin nemzetéből, az Abner szolgái közül
háromszázhatvan embert ölének meg, a kik meghalának.

És felvevén Asáelt, eltemeték őt atyjának sírboltjában, mely
Bethlehemben vala. Joáb pedig és az ő vitézei egész éjjel menve,
Hebronban virradának meg.

3. Fejezet

Sok ideig tartó hadakozás lőn a Saul háznépe között és a Dávid háznépe
között. Dávid pedig mind feljebb-feljebb emelkedik és erősbödik vala; a
Saul háza pedig alább-alább száll és fogy vala.

Fiai születének Dávidnak Hebronban, kik között elsőszülött vala Ammon, a
+ Jezréelből való Ahinoámtól;

A második pedig Kileáb, a Kármelbeli Nábál feleségétől, Abigailtól való,
és a harmadik Absolon, a Máákha fia, a ki a Gessurbeli Thalmai király
leánya vala;

És a negyedik Adónia, Haggitnak fia, és az ötödik Sefátia, Abitál fia,

A hatodik Ithreám, Eglától, Dávid feleségétől való: ezek születtek
Dávidnak Hebronban.

Míg a hadakozás tartott a Saul házanépe és a Dávid házanépe között,
Abner igen ragaszkodék a Saul házanépéhez.

Vala pedig Saulnak egy ágyasa, kinek neve vala Rizpa, Ajának leánya; és
monda Isbóset Abnernek: Miért mentél be az én atyámnak ágyasához?

Felette igen megharaguvék azért Abner az Isbóset szaván, és monda: Ebfej
vagyok-é én, ki Júdával tart? Én most nagy irgalmasságot cselekedtem a
te atyádnak, Saulnak házával, az ő atyjafiaival és rokonságaival, és nem
adtalak téged Dávidnak kezébe; és te mégis ez asszonynak vétkét reám
fogod mst.

Úgy cselekedjék Isten Abnerrel most és ezután is, hogy a mint
megesküdött az Úr Dávidnak, én is a szerint cselekeszem + vele:

Hogy elveszem a királyságot Saulnak házától, és megerősítem Dávidnak
székét az Izráel és a Júda felett, Dántól fogva mind Bersebáig.

És nem felelhete semmit erre Abnernek, mivelhogy igen fél vala tőle.

Követeket külde azért Abner Dávidhoz maga helyett ilyen izenettel:
Vajjon kié az ország? Azt mondván: Tégy frigyet velem, és ímé az én erőm
is te melletted lesz, hogy az egész Izráelt hozzád hajtsam.

Kinek felele Dávid: Jó, én frigyet kötök veled. De mindazáltal egyet
kérek tőled, mondván: Addig ne lássad az én arczomat, míg el nem hozod
nékem Mikált, a Saul leányát, mikor ide akarsz jőni, hogy arczomat
lássad.

És követeket külde Dávid Isbósethez, a Saul fiához, kik ezt mondják:
Add vissza az én feleségemet, Mikált, kit én száz Filiszteus előbőrével
jegyeztem el magamnak.

Elkülde azért Isbóset, és elvéteté őt az ő férjétől Páltieltől, Láis
fiától.

És vele ment az ő férje is, sírva követvén őt Bahurimig; és ott mondá
néki Abner: Eredj, menj vissza; és haza tére.

Annakutána Abner szóla az Izráel véneinek, mondván: Immár régtől fogva
kivántátok Dávidot, hogy királyotok legyen néktek:

Azért most vigyétek véghez; mert az Úr szólott Dávidnak, ezt mondván: Az
én szolgámnak, Dávidnak keze által szabadítom meg az én népemet Izráelt
a Filiszteusok kezéből, és minden ellenségeinek kezéből.

Azután szóla Abner a Benjámin nemzetségével is, és elméne Abner Dávidhoz
is Hebronba, hogy megjelentse néki mindazt, a mi tetszenék Izráel
népének és Benjámin egész nemzetségének.

Mikor pedig eljutott Abner Dávidhoz Hebronba és ő vele együtt húsz
ember, megvendégelé Dávid Abnert és a vele volt embereket.

Ennekutána monda Abner Dávidnak: Felkelek és elmegyek, hogy az egész
Izráelt ide gyűjtsem az én uram eleibe, a király eleibe, a kik frigyet
kössenek te veled, és uralkodjál mindeneken úgy, a mint szívednek
tetszik. És visszabocsátá Dávid Abnert, és elméne békével.

És ímé a Dávid szolgái és Joáb jőnek vala a táborból, és sok prédát
hoznak magukkal, de Abner nem volt már Dávidnál Hebronban, mert
elbocsátotta őt és békével elment vala.

Joáb pedig és az egész sereg, mely ő vele vala, a mint megérkezének,
értesíték Joábot e dolog felől, mondván: Ide jött Abner, Nérnek fia a
királyhoz, és visszabocsátá őt, és békével hazatére.

Beméne azért Joáb a királyhoz és monda: Mit cselekedtél? Ímé Abner
hozzád jött, miért bocsátád el őt, hogy elmenjen?

Ismered-é Abnert, a Nér fiát? Csak azért jött volt ide, hogy
megcsalhasson, és kikémlelje a te kijövésedet és bemenésedet, és
megtudjon mindent, a mit te cselekszel.

És kimenvén Joáb Dávidtól, követeket külde Abner után, kik visszahozák
őt a Sira kútjától; Dávid azonban nem tudja vala.

Visszajövén Abner Hebronba, félreszólítá őt Joáb a kapu között,
mintha titokban akarna vele beszélni, és általüté ott őt az ötödik
oldalbordájánál, és meghala Asáelnek, + a Joáb atyjafiának véréért.

Mely dolgot minekutána megtudott Dávid, monda: Ártatlan vagyok én és az
én országom mindörökké az Úr előtt, Abnernek, a Nér fiának vérétől.

Szálljon ez Joábnak fejére, és az ő atyjának egész háznépére; és el ne
fogyjon a Joáb házából a folyásos, a bélpoklos, a mankón járó, és a ki
fegyver miatt vész el, és a kenyér nélkül szűkölködő.

Joáb pedig és Abisai, az ő atyjafia azért ölék meg Abnert, mivelhogy
megölte vala az ő atyjokfiát, Asáelt Gibeonban a harczon.

Monda pedig Dávid Joábnak és mind az egész népnek, mely vele vala:
Szaggassátok meg ruháitokat, és öltözzetek zsákba, és sírjatok Abner
előtt! Dávid király pedig megy vala a koporsó után;

És eltemeték Abnert Hebronban. Akkor felkiálta a király, és igen síra az
Abner koporsója felett, és síra az egész nép is.

És a király gyászdalt szerezvén Abner felett, monda: Gaz halállal kelle
kimulnia Abnernek?

A te kezeid nem voltak megkötve, sem lábaid békóba verve; de úgy vesztél
el, mint álnok ember miatt szokott elveszni az ember! És siratá őt ismét
az egész nép.

Előjöve pedig mind az egész nép, hogy enni adjanak Dávidnak, mikor még
a nap fenn vala, de megesküvék Dávid, ezt mondván: Úgy cselekedjék
én velem az Isten most és ezután is, hogy míg a nap le nem megy, sem
kenyeret, sem egyebet nem eszem.

Mely dolgot mikor az egész község megértett, igen tetszék nékik;
valamint a többi dolga is, a mit a király cselekeszik vala, igen tetszék
nékik.

És megértette azon a napon az egész nép és az egész Izráel, hogy nem a
királytól volt, hogy Abnert, a Nér fiát megölték.

Monda pedig a király az ő szolgáinak: Nem tudjátok-é, hogy nagy
fejedelem esett ma el az Izráelben?

Én pedig ma erőtelen, noha felkent király vagyok; ezek pedig a Sérujának
fiai hatalmasabbak nálamnál. De fizessen meg az Úr annak, a ki + gonoszt
cselekeszik, az ő gonoszsága szerint.

4. Fejezet

Mikor pedig meghallotta Saul fia, hogy meghalt Abner Hebronban, igen
megfogyatkozék az ő ereje. Sőt az egész Izráel megrémüle.

Két fővezére volt a Saul fiának, egyiknek neve Bahana és a másiknak neve
Rékáb, Rimmonnak fiai, ki Beerótból való vala, a Benjámin fiai közül;
mert Beerót is a Benjámin városai közé számláltatik.

Elfutottak vala pedig a Beerótbeliek Gittáimba, és lőnek ott jövevények
mind e mai napig.

Jonathánnak pedig, a Saul fiának volt egy sánta fia (öt esztendős vala,
mikor Jezréelből hír jött Saul és Jonathán felől, és felvevé őt a
dajkája, hogy elszaladjon vele; lőn pedig, hogy mikor a dajka gyorsan
futott, elesett, és megsántula), ennek neve vala Méfibóset.

Elmenének azért a Beerótbeli Rimmonnak fiai, Rékáb és Bahana, és
bemenének Isbósetnek házába, mikor a nap legmelegebb vala és ő déli
álmát aluszsza vala.

Bemenvén azért ezek a ház belsejébe, gabonát vive, általüték őt az
ötödik oldalborda alatt; s Rékáb és az ő atyjafia, Bahana, elszaladának.

Mikor azért ezek a házba bementek, és ő hálószobájában az ágyán feküvék,
megsebesítvén megölték ők, s fejét levágva, felvették az ő fejét, és
egész éjjel mennek vala a sík mezőn.

És elvivék Isbóset fejét Dávidhoz Hebronba, és mondának a királynak:
Ímhol Isbósetnek, Saul fiának, a te ellenségednek feje; a ki üldözé
a te lelkedet, és az Úr bosszút állott e mai napon az én uramért, a
királyért, Saulon és az ő maradékán.

Felele pedig Dávid Rékábnak és Bahanának, az ő atyjafiának, a
Beerótbeli Rimmon fiainak, és monda nékik: Él az Úr, ki az én életemet
megszabadította minden nyomorúságból,

Hogy én azt, a ki nékem hírt hozott vala, ezt mondván: Ímé meghalt Saul
(és azt hitte, hogy azzal nékem örömet szerez), megragadván megöletém őt
Siklágban, holott jutalmat kellett volna adnom néki hírmondásáért:

Mennyivel inkább az istentelen embereket, kik ágyában, a maga házában
ölték meg az igaz embert? Azért most vajjon ne kivánjam-é meg az ő vérét
kezeitekből, hogy titeket eltöröljelek a földről?

Parancsola azért Dávid az ő szolgáinak, hogy megöljék őket; és
elvagdalák kezeiket és lábaikat; és felakaszták őket Hebronban, a
halastó mellett. Isbósetnek pedig fejét felvevén, eltemeték az Abner +
sírboltjába, Hebronban.

5. Fejezet

Eljövének pedig Dávidhoz Hebronba Izráelnek minden nemzetségei, és
szólának ilyenképen: Ímé mi a te csontodból és testedből valók vagyunk.

Mert ennekelőtte is, mikor Saul uralkodott felettünk, te vezérelted ki s
be Izráelt, és az Úr azt mondotta néked: Te legelteted az én népemet, az
Izráelt, és te fejedelem leszel Izráel felett.

Eljövének azért Izráelnek minden vénei a királyhoz Hebronba, és frigyet
tőn velek Dávid király Hebronban az Úr előtt, és királylyá kenék Dávidot
Izráel felett.

Harmincz esztendős vala Dávid, mikor uralkodni kezde, és negyven
esztendeig uralkodék.

Hebronban uralkodék a Júda nemzetségén hét esztendeig és hat hónapig; és
Jeruzsálemben uralkodék harminczhárom esztendeig az egész Izráel és Júda
nemzetségein.

Felméne pedig a király és az ő népe Jeruzsálembe a Jebuzeusok ellen, kik
azt a földet lakják vala, ők azonban azt mondák Dávidnak: Nem jössz ide
be, hanem a sánták és vakok elűznek téged! melylyel azt jelenték: Nem jő
ide be Dávid.

Bevevé mindazáltal Dávid a Sion várát, és az immár a Dávid városa.

Mert azt mondá Dávid ama napon: Mindenki, a ki vágja a Jebuzeusokat,
menjen fel a csatornához és vágja ott a sántákat és a vakokat, a kiket +
gyűlöl a Dávid lelke. Ezért mondják: Vak és sánta ne menjen be a házba!

És lakozék Dávid abban a várban, és nevezé azt Dávid városának; és
megépíté Dávid köröskörül, Millótól fogva befelé.

Dávid pedig folytonosan emelkedék és növekedék, mert az Úr, a Seregeknek
Istene vala ő vele.

Követeket külde pedig Hirám, Tirusnak királya Dávidhoz, és czédrusfákat
is, ácsmestereket és kőmíveseket, és építének házat Dávidnak.

És belátta Dávid, hogy az Úr megerősítette őt az Izráel felett való
királyságában, és hogy felmagasztalta az ő királyságát az ő népéért,
Izráelért.

Vőn pedig még magának Dávid ágyasokat, és + feleségeket Jeruzsálemből,
minekutána Hebronból oda ment; és lőnek még Dávidnak fiai és leányai.

És ezek a nevei azoknak, a kik Jeruzsálemben születtek: Sammua, Sóbáb,
Nátán, Salamon,

Ibhár, Elisua, Néfeg, Jáfia,

Elisáma, Eljada és Elifélet.

Mikor pedig a Filiszteusok meghallották, hogy királylyá kenték Dávidot
az Izráelen; felkelének mind a Filiszteusok, hogy Dávidot megkeressék;
melyet megértvén Dávid, aláméne az erősségbe.

A Filiszteusok pedig elérkezének és elszéledének a Réfaim völgyében.

Megkérdé azért Dávid az Urat ilyen szóval: Elmenjek-é a Filiszteusok
ellen? Kezembe adod-é őket? Felele az Úr Dávidnak: Menj el, mert kétség
nélkül kezedbe adom a Filiszteusokat.

Elérkezék azért Dávid Baál Perázimba, és megveré ott őket Dávid, és
monda: Szétszórta az Úr ellenségimet előttem, mint a víz szokott
eloszlani; azért nevezé azt a helyet Baál Perázimnak.

És ott hagyák az ő bálványaikat, melyeket felszedének Dávid és az ő
szolgái.

Azután ismét feljövének a Filiszteusok, és elszéledének a Réfaim
völgyében.

Megkérdé azért Dávid az Urat, ki ezt felelé: Ne menj most reájok; hanem
kerülj a hátuk mögé és a szederfák ellenében támadd meg őket.

És mikor a szederfák tetején indulásnak zaját fogod hallani, akkor
indulj meg, mert akkor kimegy te előtted az Úr, hogy megverje a
Filiszteusok táborát.

És úgy cselekedék Dávid, a mint megparancsolta vala néki az Úr: és vágta
a Filiszteusokat Gibeától fogva, mind addig, míg + Gézerbe mennél.

6. Fejezet

Összegyűjté ezek után Dávid az egész Izráelnek színét, harmincezer
embert.

És felkelvén, elméne Dávid az egész néppel együtt, mely vele vala,
Júdának városába, Bahalába, hogy elhozza onnét az Isten ládáját, mely
Névről, a Seregek Urának nevéről neveztetik, ki ül a Kérubok + között.

És tevék az Isten ládáját új szekérre, és elhozák azt Abinádábnak
házától, mely vala a dombon, és Uzza és Ahió, Abinádáb fiai vezetik az
új szekeret.

Elvivék azért azt az Abinádáb házából, mely a dombon vala, az Isten
ládájával, és Ahió a láda előtt megyen.

Dávid pedig és az egész Izráel népe örvendeznek vala az Úr előtt,
jegenyefából való minden szerszámokkal, hegedűkkel, lantokkal, dobokkal,
sípokkal és czimbalmokkal.

És mikor Nákonnak szérűjére jutának, kinyújtá Uzza az ő kezét az Isten
ládájára, és megtartá azt; mert az ökrök félremozdították vala.

Ennekokáért felgerjede az Úr haragja Uzza ellen, és megölé ott őt az
Isten vakmerőségéért: és meghala ott az Isten ládája mellett.

És bosszankodék Dávid, hogy az Úr ilyen romlással rontotta meg Uzzát, és
nevezé azt a helyet Péres Uzzának, mind e mai napig.

Megfélemlék azért Dávid azon a napon az Úrtól, és monda: Hogyan jőjjön
az Úr ládája én hozzám?

És nem akará Dávid magához vinni az Úrnak ládáját Dávidnak városába,
hanem letéteté azt Dávid a Gitteus Obed + Edom házánál.

És lőn az Úrnak ládája a Gitteus Obed Edom házánál három hónapig, és
megáldá az Úr Obed Edomot és egész háznépét.

És megmondák Dávid királynak ilyen szóval: Megáldotta az Úr az Obed
Edom házát és mindenét, a mije van, az Isten ládájáért. És elmenvén
Dávid, elvivé + az Isten ládáját az Obed Edom házától Dávid városába ++
vígassággal.

Mikor pedig azok, a kik az Úr ládáját vitték, hat lépést mentek, áldozék
ott egy ökröt és hízott borjút.

Dávid pedig teljes erejéből tánczol vala az Úr előtt, és gyolcs + efódot
övedzett magára Dávid.

Dávid azért és Izráelnek egész háza felvivék az Úr ládáját énekléssel és
trombitaszóval.

Lőn pedig, hogy mikor az Úr ládája Dávid városába ért, Mikál, Saulnak
leánya kinéz vala az ablakon, és látván, hogy Dávid király ugrál és
tánczol az Úr előtt, + megútálá őt szívében.

Mikor pedig bevitték az Úr ládáját, és elhelyezék azt az ő helyére a
sátornak közepére, melyet számára Dávid felállíttatott: akkor áldozott
Dávid egészen égőáldozatokat és hálaadó áldozatokat, az Úr előtt.

Mikor pedig elvégezte Dávid az egészen égőáldozatot, és a hálaadó
áldozatot, megáldá a népet a Seregek Urának nevében.

És osztogattata Dávid mind az egész népnek, Izráel egész seregének,
férfiaknak és asszonyoknak, mindenkinek egy-egy lepényt, egy-egy darab
húst, és egy-egy kalácsot; és elméne mind az egész nép, kiki az ő
házához.

Mikor pedig Dávid hazament, hogy megáldja az ő háznépét is: kijöve
Mikál, a Saul leánya Dávid eleibe, és monda: Mily dicsőséges vala ma
Izráel királya, ki az ő szolgáinak szolgálói előtt felfosztózott vala
ma, mint a hogy egy esztelen szokott felfosztózni!

És monda Dávid Mikálnak: Az Úr előtt, ki inkább engem választott, mint
atyádat és az ő egész házanépét, hogy az Úr népének, Izráelnek fejedelme
+ legyek, igen, az Úr előtt örvendezém.

Sőt minél inkább megalázom magamat és minél alábbvaló leszek a magam
szemei előtt: annál dicséretreméltóbb leszek a szolgálók előtt, a kikről
te szólasz.

Ennekokáért Mikálnak, Saul leányának nem lőn soha gyermeke, az ő
halálának napjáig.

7. Fejezet

Lőn pedig, hogy mikor a király az ő palotájában üle, és az Úr
mindenfelől békességet adott néki minden ellenségeitől,

Monda a király Nátán prófétának: Ímé lássad, én czédrusfából csinált
palotában + lakom, az Istennek ládája pedig a kárpitok között van.

És monda Nátán a királynak: Eredj, s valami a te szívedben van, vidd
véghez, mert az Úr veled van.

Azonban lőn az Úr szava Nátánhoz azon éjjel, mondván:

Menj el, és mondd meg az én szolgámnak, Dávidnak: Ezt mondja az Úr:
Házat akarsz-é nékem építeni, hogy abban lakjam?

Mert én nem laktam házban attól a naptól fogva, hogy kihoztam Izráel
fiait Égyiptomból, mind e mai napig, hanem szüntelen sátorban és
hajlékban jártam.

Valahol csak jártam Izráel fiai között, avagy szólottam-é csak egy
szót is Izráel valamelyik nemzetségének, a kinek parancsoltam, hogy
legeltesse az én népemet Izráelt, mondván: Miért nem építettetek nékem
czédrusfából való házat?

Most azért ezt mondd meg az én szolgámnak, Dávidnak: Ezt mondja a
Seregeknek Ura: Én hoztalak ki téged a kunyhóból, a juhok mögül, hogy
légy fejedelem az én népem felett, Izráel felett;

És veled voltam mindenütt, valahová mentél, és kiirtottam minden
ellenségeidet előtted; és nagy hírnevet szerzettem néked, mint a
nagyoknak hírneve, a kik e földön vannak.

Helyet is szerzék az én népemnek Izráelnek, és ott elplántálám őt, és
lakozék az ő helyében, és többé helyéből ki nem mozdíttatik, és nem
fogják többé az álnokságnak fiai nyomorgatni őt, mint + annakelőtte,

Attól a naptól fogva, hogy bírákat rendeltem az én népem az Izráel
felett. Békességet szereztem tehát néked minden ellenségeidtől. És
megmondotta néked az Úr, hogy házat csinál néked az + Úr.

Mikor pedig a te napjaid betelnek, és elaluszol a te atyáiddal,
feltámasztom utánad a te magodat, mely ágyékodból származik, és
megerősítem az ő királyságát:

Az fog házat építeni az én nevemnek, és megerősítem az ő királyságának
trónját mindörökké.

Én leszek néki atyja, és ő lészen nékem fiam, a ki mikor gonoszul
cselekszik, megfenyítem őt + emberi veszszővel és emberek fiainak
büntetésével;

Mindazáltal irgalmasságomat nem vonom meg tőle, miképen megvonám
Saultól, a kit kivágék előtted.

És állandó lészen a te házad, és a te országod mindörökké tiéd lészen,
és a te trónod erős lészen mindörökké.

Mind e beszéd szerint, és mind e látás szerint szóla Nátán Dávidnak.

Bemenvén azért Dávid király, leborula az Úr előtt, és monda: Micsoda
vagyok én, Uram Isten! és micsoda az én házam népe, hogy engem ennyire
elővittél?

És ez még csekélynek tetszett néked, Uram Isten! hanem ímé szólasz a te
szolgádnak háza felől + messze időre valókat; és ez törvény az emberre
nézve, Uram Isten!

De mi szükség Dávidnak többet szólani néked, holott te jól ismered, Uram
Isten, a te szolgádat?

A te igéretedért, és a te jóakaratod szerint cselekedted mindezeket a
nagy dolgokat, hogy megjelentsd a te szolgádnak.

Ennekokáért felmagasztaltattál, Uram Isten: mert senki sincs olyan, mint
te, és rajtad kivül nincsen Isten, mind a szerint, a mint hallottuk a mi
füleinkkel.

Mert melyik nép olyan, mint a te néped, az Izráel, melyért + elment
volna az Isten, hogy megváltsa magának való népül, és magának nevet
szerezzen, és érettetek oly nagyokat cselekedjék és országodért oly
csudálatos dolgokat néped előtt, melyet megszabadítottál Égyiptomból, a
pogányoktól és isteneiktől.

Mert megerősítetted magadnak a te népedet; az Izráelt, népedül
mindörökké és te voltál, Uram, nékik Istenök.

Most annakokáért, Uram Isten, a mit szóltál a te szolgád felől, és
az ő háza felől, teljesítsd be mindörökké és cselekedjél úgy, a mint
szólottál;

Hogy felmagasztaltassék a te neved mindörökké, ilyen szókkal: A
Seregeknek Ura az Izráelnek Istene, és Dávidnak, a te szolgádnak háza
legyen állandó te előtted!

Mert mejelentetted a te szolgádnak fülébe, óh Seregeknek Ura és
Izráelnek + Istene, ezt mondván: Házat építek néked. Ezért készteté
szolgádat az ő szíve, hogy ilyen könyörgéssel könyörögjön hozzád.

Most azért, óh Uram Isten, (mert te vagy az Isten, és a te beszéded
igazság, és te mondottad ezt a jót a te szolgád felől),

Legyen a te jóakaratodnak áldása a te szolgádnak házán, hogy legyen
előtted mindörökké mert te szólottál, Uram Isten, azért a te áldásoddal
áldassék meg a te szolgádnak háza mindörökké.

8. Fejezet

Ezek után megveré Dávid a Filiszteusokat, és megalázá őket: és elfoglalá
Dávid a Filiszteusok kezéből Méteg Ammát.

És megveré a Moábitákat is, és kötéllel méré meg őket, lefektetvén őket
a földre; két kötéllel méré azokat, a kik megölendők, és egy teljes
kötéllel azokat, a kik életben hagyandók valának; és a Moábiták Dávidnak
+ adófizető szolgái lőnek.

Megveré Dávid Hadadézert is, Réhóbnak fiát, Czóbának királyát, mikor
elméne, hogy hatalmát kiterjessze az Eufrátes folyó vizéig.

És foglyul ejtett Dávid közülök ezer és hétszáz lovagot, és húszezer
gyalog embert; és inaikat elvagdaltatá Dávid minden szekeres lovaknak és
csak száz szekérbe valót hagyott meg közülök.

Eljövének pedig a Siriabeliek Damaskusból, hogy megsegítsék Hadadézert,
Czóbának királyát; és levága Dávid a Siriabeliek közül huszonkétezer
férfit.

És helyeze Dávid állandó sereget a damaskusi Siriába; és a Siriabeliek
Dávidnak adófizető szolgái lettek. És megoltalmazá az Úr Dávidot
valahová megyen vala.

És elvevé Dávid az arany paizsokat is, melyek Hadadézer szolgáin
valának, és bevivé azokat Jeruzsálembe.

Hoza annakfelette Dávid király a Hadadézer városaiból, Bétákhból és
Berótaiból felette igen sok rezet.

Mikor pedig meghallá Tói, Hamát királya, hogy megverte Dávid
Hadadézernek minden seregeit;

Küldé Tói Jórámot, az ő fiát Dávid királyhoz, hogy békességesen
köszöntse őt, és áldja, hogy harczolt Hadadézer ellen és megverte
őt (mert Hadadézer Tóival is hadakozik vala). És a Tói fia kezében
aranyból, ezüstből és rézből való edények valának,

Melyeket Dávid király az Úrnak szentele, azzal az ezüsttel és aranynyal
együtt, a melyet az Úrnak szentele mind ama népektől, a kiket
meghódoltatott;

A Siriabeliektől, Moábitáktól, az Ammon fiaitól, a Filiszteusoktól, az +
Amálekitáktól és a Réhób fiától, Hadadézertől, Czóbának királyától nyert
prédából.

És hírnevet szerze Dávid, a mikor visszatért, miután a Siriabelieket
leverte a sós völgyben, tizenyolczezeret.

Az Idumeusok közé is állandó sereget + rendele, egész Idumeába állandó
sereget rendele, és az Idumeusok mind Dávid szolgái lettek. És
megoltalmazá az Úr Dávidot, valahová megyen vala.

Uralkodék azért Dávid az egész Izráelen, és szolgáltat vala Dávid az
egész nép között ítéletet és igazságot.

Fővezére volt Joáb, Sérujának fia, Jósafát pedig, Ahiludnak fia,
emlékíró vala.

Sádók pedig, Akhitóbnak fia, és Akhimélek, Abjátárnak fia papok valának,
és Sérája íródeák.

Benája Jéhójadának fia, a Kereteusok + és Peleteusok előljárója, a Dávid
fiai pedig fők valának.

9. Fejezet

Monda pedig Dávid: Maradt-é még valaki a Saul házanépe közül, hogy
irgalmasságot cselekedjem ő + vele Jonathánért?

Vala pedig Saul házából egy szolga, kinek neve vala Siba, kit Dávidhoz
szólítának, és monda a király néki: Te vagy-é Siba? Felele: Én vagyok a
te szolgád.

Akkor monda a király: Maradt-é még valaki a Saul házanépe közül, hogy
cselekedjem vele az Isten irgalmasságát? Felele Siba a királynak: Van
még Jonathánnak egy fia, ki mind a + két lábára sánta.

Monda néki a király: Hol van? És monda Siba a királynak: Ímé az Ammiel
fiának, Mákirnak házában van Ló-Debárban.

Akkor elkülde Dávid király, és elhozatá őt a Mákirnak, az Ammiel fiának
házából Ló-Debárból.

És mikor megérkezett Dávidhoz Méfibóset, Jonathánnak a Saul fiának fia,
arczczal leborula, és tisztességet tőn néki; és monda Dávid: Méfibóset!
ki felele: Ímhol a te szolgád.

Monda néki Dávid: Ne félj; mert kétség nélkül irgalmasságot cselekeszem
veled Jonathánért, a te atyádért; és visszaadom néked Saulnak, a te
nagyatyádnak minden majorságát, és néked mindenkor asztalomnál lesz
ételed.

Akkor fejet hajta Méfibóset, és monda: Micsoda a te szolgád, hogy a holt
ebre reá tekintettél, minemű én vagyok?

Szólítá azután a király Sibát, Saulnak szolgáját, és monda néki:
Valamije volt Saulnak és egész háznépének, mindazokat a te urad fiának
adtam.

A majorságnak azért te viseljed gondját, és a te fiaid és szolgáid, és
beszolgáltassad, hogy legyen a te urad fiának kenyere, melylyel éljen.
Méfibóset pedig, a te uradnak fia, az én asztalomnál eszik mindenkor.
Vala pedig Sibának tizenöt fia és húsz szolgája.

Felele Siba a királynak: Valamit az én uram, a király parancsol nékem,
szolgájának, a képen cselekeszik a te szolgád. És Méfibóset az én
asztalomnál eszik, mint a király fiainak egyike.

Vala pedig Méfibósetnek egy fiacskája, kinek neve Mika vala; a Siba
házában lakozók pedig mindnyájan Méfibóset szolgái valának.

Méfibóset tehát Jeruzsálemben lakozék, mert mindenkor a király
asztalánál eszik vala; és ő mind a két lábára sánta vala.

10. Fejezet

Lőn pedig azután, meghala az Ammon fiainak királya, és uralkodék
helyette Hánon, az ő fia.

És monda Dávid: Irgalmasságot teszek Hánonnal, Náhás fiával, miképen
az ő atyja is velem irgalmasságot tett; és hozzá külde Dávid, hogy
vigasztalja őt szolgái által atyja halála felől. Mikor Dávid szolgái
Ammon fiainak földére érkezének:

Mondának az Ammon fiainak vezérei Hánonnan, az ő uroknak: Vajjon
becsüli-é Dávid ezzel előtted a te atyádat, hogy hozzád vigasztalókat
küldött? Vajjon Dávid nem inkább azért küldötte-é hozzád szolgáit, hogy
a várost megszemléljék és kikémleljék és teljesen elpusztítsák.

Elfogatá azért Hánon a Dávid szolgáit, és szakáloknak felét lenyiratá,
és ruháikat félben elmetszeté az alfelekig, és elbocsátá őket.

A mint ezt Dávidnak hírül hozták, eleikbe külde, (mert ezek az emberek
igen meggyaláztattak) és ezt izené a király: Maradjatok Jerikhóban
mindaddig, míg megnevekedik szakálotok; és úgy jőjjetek haza.

Látván pedig az Ammon fiai, hogy gyűlöltekké lettek Dávid előtt, követet
küldének az Ammon fiai, és felfogadák Siriában a Béth-Réhóbbelieket
és ugyancsak Siriában a Czóbeusokat, húszezer gyalogot, és Maakának
királyát ezer emberrel, és a Tóbbelieket, tizenkétezer embert.

A mint ezt Dávid maghallá, elküldötte Joábot és a vitézeknek egész
seregét.

Kivonulának az Ammon fiai is, és csatarendbe állottak a kapu bejárata
előtt. A Siriabeli Czóbeusok, Réhóbbeliek, Tóbbeliek és Maaka magukban
valának a mezőn.

Látván pedig Joáb, hogy mind elől, mind hátul ellenség van ő ellene,
kiválogatá az Izráel népének színét, és a Siriabeliek ellenében állítá
fel.

A népnek maradékát az ő öcscsének, Abisainak vezetésére bízta, hogy
felállítsa azt Ammon fiainak ellenében.

És monda: Ha erősebbek lesznek a Siriabeliek nálamnál, nékem segítségül
légy. Ha pedig az Ammon fiai náladnál hatalmasabbak lesznek, elmegyek,
hogy megsegítselek.

Légy erős és legyünk bátrak a mi nemzetségünkért és a mi Istenünknek
városaiért; és az Úr cselekedjék úgy, a mint néki tetszik.

Elérkezék azért Joáb és az ő vele való sereg a Siriabeliek ellen az
ütközetre, és megfutamodának ő előtte.

Látván pedig az Ammon fiai, hogy megfutamodtak a Siriabeliek,
megfutamodának ők is Abisai előtt, és beszaladának a városba; és megtére
Joáb az Ammon fiaitól és méne Jeruzsálembe.

Mikor pedig látták a Siriabeliek, hogy megverettettek az Izráeliták
által, ismét együvé gyülekezének.

És elkülde Hadadézer, és elhozatá a Siriabelieket, a kik a vizen túl
valának, és jövének Helámba; és Sobák, Hadadézernek fővezére volt
élükön.

Megizenék pedig Dávidnak, a ki egybegyűjté egész Izráelt, és általméne
a Jordánon, és juta Hélámhoz: és sereget rendelének a Siriabeliek Dávid
ellen, és megütközének vele.

De a Siriabeliek megfutamodtak Izráel előtt, és levága Dávid a
Siriabeliek közül hétszáz szekerest és negyvenezer lovagot, Sobákot is,
a seregnek fővezérét megölé és ugyanott meghala.

Mikor pedig látták mindazok a királyok, a kik Hadadézernek szolgái
valának, hogy Izráel által megverettek, békét kötöttek Izráellel és
nékik szolgálának; és nem merének többé a Siriabeliek kijőni az Ammon
fiainak segítségére.

11. Fejezet

Lőn pedig az esztendő fordulásakor, mikor a királyok hadba szoktak
menni, elküldé Dávid Joábot és az ő szolgáit ő vele, és mind az egész
Izráelt, hogy elveszessék az Ammon fiait, és megszállják Rabba városát;
Dávid pedig Jeruzsálemben maradt.

És lőn estefelé, mikor felkelt Dávid az ő ágyából, és a királyi palota
tetején sétála: láta a tetőről egy asszonyt fürdeni, ki igen szép
termetű vala.

És elkülde Dávid, és tudakozódék az asszony felől, és monda egy ember:
Nemde nem ez-é Bethsabé, Eliámnak leánya, a Hitteus Uriás felesége?

Akkor követeket külde Dávid, és elhozatá őt; ki beméne ő hozzá, és
vele hála, mikor az ő tisztátalanságából megtisztult; és annakutána
visszaméne az ő házához.

És fogada méhében az asszony, és elküldvén, megizené Dávidnak ilyen
szóval: Teherbe estem!

Akkor Dávid izené Joábnak: Küldd haza hozzám a Hitteus Uriást; és
elküldé Joáb Uriást Dávidhoz.

Mikor pedig eljutott Uriás ő hozzá, megkérdé őt Dávid Joábnak békessége
felől, a népnek békessége felől és a harcz folyása felől.

Ezután monda Dávid Uriásnak: Menj haza, és mosd meg lábaidat; kimenvén
pedig Uriás a király házából, a király ajándékot külde utána.

Uriás azonban lefeküvék a királyi palota bejárata előtt az ő urának
minden szolgáival, és nem méne a maga házához.

És megjelenték Dávidnak, mondván: Nem ment le Uriás az ő házához. Akkor
monda Dávid Uriásnak: Nemde nem útról jöttél-é? Miért nem mentél le a te
házadhoz?

Felele Uriás Dávidnak: Az Isten ládája, Izráel és Júda nemzetsége
sátorokban laknak, és az én uram Joáb, és az én uramnak szolgái a nyilt
mezőn táboroznak: hogy mennék én be az én házamba, hogy egyem és igyam
és feleségemmel háljak? Úgy élj + te és úgy éljen a te lelked, hogy nem
mívelem azt!

Monda azért Dávid Uriásnak: Maradj itt ma is, és holnap elbocsátlak. Ott
marada azért Uriás Jeruzsálemben az nap és más napra kelve is.

Ennekutána hivatá őt Dávid, és ő vele evék és ivék, és lerészegíté őt,
és kiméne estve aludni az ő ágyára, az ő urának szolgáival együtt, de
házához nem méne alá.

Megvirradván pedig, levelet íra Dávid Joábnak, melyet Uriástól küldött
el.

Írá pedig a levélben, mondván: Állassátok Uriást legelől, a hol a harcz
leghevesebb és háta mögül fussatok el, hogy megölettessék és meghaljon.

Lőn azért, hogy mikor ostromlá Joáb a várost, állatá Uriást arra a
helyre, a hol tudja vala, hogy erős vitézek vannak.

Kijövén azért a városbeli nép, megharczolának Joábbal, és elhullának
egyesek a nép közül, Dávid szolgái közül, és a Hitteus Uriás is meghala.

Követet külde akkor Joáb, és megizené Dávidnak az ütközetnek egész
lefolyását.

És megparancsolá a követnek, mondván: Ha az ütközetnek egész lefolyását
teljesen előadtad a királynak,

És ha a király haragra lobbanva azt mondja néked: Miért mentetek olyan
közel a városhoz harczolni? Avagy nem tudtátok-é, hogy lelövöldöznek a
kőfalról?

Kicsoda ölte meg Abiméleket, a Jérubbóset fiát? Nemde nem egy asszony
üté-é agyon a kőfalról egy malomkődarabbal és meghala Tébesben? Azért
miért mentetek közel a kőfalhoz? Akkor mondd meg: A te szolgád a Hitteus
Uriás is meghalt.

Elméne azért a követ, és mikor megérkezett, elbeszélé Dávidnak mindazt,
a mivel megbízta volt őt Joáb.

És monda a követ Dávidnak: Azok az emberek erőt vettek felettünk, és a
mezőre kijöttek ellenünk, de mi visszaűztük őket a kapu bejáratáig;

Azonban a kőfalról lövöldözének a nyilasok a te szolgáidra, és a király
szolgái közül egyesek meghaltak; és a te szolgád, a Hitteus Uriás is
meghalt.

Monda azért Dávid a követnek: Ezt mondjad Joábnak: Ne bánkódjál a
miatt; mert a fegyver úgy megemészt egyet, mint mást. Fokozzad azért
támadásodat a város ellen, hogy elpusztítsad azt. Így biztasd őt.

Meghallá pedig Uriásnak felesége, hogy meghalt Uriás, az ő férje, és
siratá az ő férjét.

És mikor a gyászolásnak ideje eltelt, érette külde Dávid és házába
viteté őt és lőn néki felesége, és szüle néki egy fiat. De ez a dolog, a
melyet Dávid cselekedett, + nem tetszék az Úrnak.

12. Fejezet

Elküldé azért az Úr Dávidhoz Nátán prófétát, ki bemenvén hozzá, monda
néki: Két ember vala egy városban, egyik gazdag, a másik szegény.

A gazdagnak felette sok juhai és ökrei valának;

A szegénynek pedig semmije nem vala egyéb egy kis nőstény báránykájánál,
a melyet vett és táplált vala, s felnevelkedett nála gyermekeivel
együtt; saját falatjából evett és poharából ivott és keblén aludt, és
néki olyan vala, mintegy leánya.

Mikor pedig utazó vendége érkezett a gazdagnak: sajnált az ő ökrei és
juhai közül hozatni, hogy a vendégnek ételt készítsen belőle, a ki hozzá
ment vala; hanem elvevé a szegénytől az ő bárányát, és azt főzeté meg a
vendégnek, a ki hozzá ment.

Akkor felgerjede Dávidnak haragja az ember ellen, és monda Nátánnak: Él
az Úr, hogy halálnak fia az az ember, a ki azt cselekedte.

A bárányért pedig négy annyit kell adnia, mivelhogy ezt mívelte, és
annak nem kedvezett.

És monda Nátán Dávidnak: Te vagy az az ember! Ezt mondja az Úr,
Izráelnek Istene: Én + kentelek fel téged, hogy király légy Izráel
felett, és megszabadítottalak téged a Saul kezéből.

És néked adtam a te urad házát, és a te uradnak feleségeit a te
kebeledbe; ennek felette néked adtam Izráelnek és Júdának házát; és ha
még ez kevés volt, ezt s ezt adtam volna néked.

Miért vetetted meg az Úrnak beszédét, oly dolgot cselekedvén, mely
útálatos ő előtte? A Hitteus Uriást fegyverrel + ölted meg, és az ő
feleségét magadnak vetted feleségül; magát pedig az Ammon fiainak
fegyverével ölted meg.

Most azért ne távozzék el a fegyver soha házadból, mivel megútáltál
engem, + és a Hitteus Uriás feleségét elvetted, hogy feleséged legyen.

Ezt mondja az Úr: Ímé én épen a saját házadból bocsátok reád csapásokat,
és feleségeidet szemed láttára veszem el, és adom más felebarátodnak, és
hál a te feleségeiddel fényes nappal.

Mert te titkon cselekedtél; de én az egész Izráel előtt és napvilágnál
cselekeszem azt.

Monda azért Dávid Nátánnak: Vétkeztem az Úr ellen! És monda Nátán
Dávidnak: Az Úr is elvette a te bűnödet, nem fogsz meghalni.

Mindazáltal mivel alkalmat adtál a gyalázásra az Úr ellenségeinek e
dologban: a te fiad is, a ki lett néked, bizonynyal meghal.

Ezekután elméne Nátán az ő házához. És megveré az Úr a gyermeket, a kit
az Uriás felesége szült vala Dávidnak; és megbetegedék.

És könyörge Dávid az Istennek a gyermekért, és bőjtöle is Dávid, és
bemenvén, a földön feküvék éjjel.

Felkelének azért az ő házának vénei és menének ő hozzá, hogy felemeljék
őt a földről: de nem akará, és nem is evék ő velek kenyeret.

Hetednapra azért meghala a gyermek, és nem merik vala a Dávid szolgái
néki megmondani, hogy meghalt a gyermek, mert ezt mondják vala: Ímé, még
mikor a gyermek élt, szólottunk néki és meg sem hallotta szónkat; hogyan
mondanánk meg néki, hogy meghalt a gyermek, hogy magának bajt szerezzen?

Látván pedig Dávid, hogy az ő szolgái suttognak, eszébe vevé Dávid, hogy
meghalt a gyermek, és monda Dávid az ő szolgáinak: Meghalt-é a gyermek?
Azok mondának: Meghalt.

Felkelvén azért Dávid a földről, megmosdék és megkené magát és más ruhát
vőn magára, és bemenvén az Úr házába, imádkozék. Azután beméne a maga
házába, és kérésére kenyeret vivének eleibe, és evék.

Akkor mondának az ő szolgái néki: Mi dolog ez, a mit míveltél? Míg a
gyermek élt, bőjtöltél és sírtál; most pedig, hogy meghalt a gyermek,
felkelél és kenyeret ettél.

Monda ő: Míg a gyermek élt, addig bőjtöltem és sírtam; mert ezt
mondottam: Kit tudja, talán az Úr könyörül rajtam, és megél a gyermek.

De most, hogy meghalt, vajjon miért bőjtölnék? Vajjon visszahozhatom-é
azzal? Én megyek ő hozzá, de ő nem jő ide vissza én hozzám.

És megvigasztalá Dávid az ő feleségét, Bethsabét, és beméne hozzá, és
vele hála. És ő szült fiat, és nevezé annak nevét Salamonnak, és az Úr
szereté azt,

A mint megizente vala Nátán próféta által, ki nevezé az ő nevét
Jedidjának, az Úrért.

Joáb pedig hadakozék az Ammon fiainak városa, Rabba ellen, és megvevé a
királyi várost.

És követeket külde Dávidhoz Joáb ilyen követséggel: Hadakoztam Rabba
ellen, és meg is vettem a városnak egyik részét, a hol a víz van.

Most azért gyűjtsd egybe a népnek maradékát, és szállj táborba a város
ellen, foglald el azt, nehogy valamiképen, ha én foglalnám el, róla
neveztessék az én nevem.

Egybegyűjté azért Dávid mind az egész népet, és aláméne Rabba ellen, és
harczola ellene, és elfoglalá azt.

És elvevé az ő királyuknak koronáját annak fejéről, melynek súlya egy
tálentum arany volt, és drága kövekkel vala rakva, és lőn a Dávid fején,
és a városból felette sok zsákmányt hozott el.

A népet pedig, mely benne vala, kihozatá és némelyét fűrész, némelyét
vasborona alá, némelyét fejsze alá vetteté némelyeket mészkemenczén vitt
által, és így cselekedék az Ammon fiainak minden városával: Haza méne
azután Dávid és az egész nép Jeruzsálembe.

13. Fejezet

Lőn ennekutána hogy Absolonnak, Dávid fiának igen szép huga vala, kinek
neve Támár vala; és Amnon, a Dávid fia megszereté őt.

Igen nagy gyötrelemben vala pedig Amnon, úgy hogy beteggé lett az ő
hugáért, Támárért; mert szűz vala, és Amnon előtt lehetetlennek tünt
fel, hogy rajta valamit elkövessen.

Vala azonban Amnonnak egy barátja, kinek Jonadáb vala neve, Simeának,
Dávid testvérének fia; Jonadáb pedig igen eszes ember vala.

Ki monda néki: Mi az oka, hogy te naponként soványodol, királynak
fia? Nem mondhatnád-é meg nékem? És monda néki Amnon: Támárt, Absolon
öcsémnek hugát igen szeretem.

És monda néki Jonadáb: Feküdj le ágyadba, és tedd betegnek magadat. És
ha eljön atyád, hogy meglátogasson, mondd azt néki: Jőjjön ide, kérlek,
Támár, az én hugom, hadd adjon ennem; és itt szemem előtt készítse el az
ételt, hogy én is lássam, és az ő kezéből egyem.

Lefeküvék azért Amnon, és tetteté, mintha beteg volna; mikor azután
eljött a király, hogy őt meglátogassa, monda Amnon a királynak: Kérlek,
hadd jőjjön ide hozzám Támár hugom, hadd csináljon előttem egy pár
bélest, és hadd egyem az ő kezéből.

Elkülde azért Dávid a Támár házához, ezt izenvén: Eredj el mindjárt az
Amnon bátyád házához, és készíts valami ennivalót néki.

Beméne azért Támár az Amnon bátyja házába, ő pedig fekszik vala. És
lisztet vévén, meggyúrá és bélest csinála ő előtte, és megfőzé a bélest.

Előhozá annakutána a serpenyőt, és kitölté eleibe; de ő nem akara enni.
És monda Amnon: Küldjetek ki mellőlem mindenkit; és kimenének mindnyájan
előle.

Akkor monda Amnon Támárnak: Hozd be a kamarába az étket, hadd egyem
kezedből; vevé azért Támár a bélest, melyet készített vala, és bevivé
Amnon bátyjának az ágyasházba.

És eleibe vivé, hogy egyék, és megragadá őt, és monda néki: Jőjj, feküdj
mellém, húgom.

Ő pedig monda néki: Ne, bátyám, engem meg ne ronts, mert nem szoktak így
cselekedni Izráelben, ne kövess el ilyen gyalázatot.

És én, ugyan hová vigyem szégyenemet? Te pedig olyan leszel Izráelben,
mint egy bolond. Azért kérlek, szólj a királynak, mert nem fog
megtagadni engem tőled.

Ő azonban nem akart szavára hallgatni, hanem erősebb levén nála, erőt
vett rajta, és vele feküvék.

És meggyűlölé őt Amnon felette igen, mert nagyobb lőn gyűlölete,
melylyel gyűlölte őt, a szeretetnél, melylyel őt megszerette vala. És
monda néki Amnon: Kelj fel, eredj dolgodra.

Ki felele néki: Ne kövess el nagyobb gonoszságot annál, a melyet rajtam
véghezvittél, hogy elűzz engem. Ő azonban nem akart reá hallgatni,

Hanem beszólítá szolgáját, a ki néki szolgál vala, és monda: Űzd ki őt
gyorsan előlem, és zárd be az ajtót utána.

Vala pedig ő rajta igen szép tarka szoknya, a milyenben a király leányai
szoktak járni, míg szűzek valának. Kiűzé azért őt a szolga, és bezárá az
ajtót utána.

Hamut hinte azért Támár az ő fejére, és a tarka szoknyát, mely rajta
volt; + meghasogatá, kezét pedig fejére tevén, jajgatva jár vala.

És monda néki a bátyja, Absolon: Talán Amnon bátyád volt veled? Azért
hallgass most, hugom, mert atyádfia, ne bánkódjál azon felettébb.
Lakozék azért Támár nagy árvaságban az ő bátyjának, Absolonnak házában.

Dávid király pedig hallván mindezeket, felette igen megharaguvék.

Nem szóla pedig semmit felőle Absolon Amnonnak, sem jót, sem gonoszt;
mert igen gyűlöli vala Absolon Amnont, mivelhogy megszeplősítette az ő
hugát, Támárt.

És lőn két esztendő mulva, mikor Absolonnak juhait nyírták
Baál-Hásorban, mely Efraimban van, meghívá Absolon mind a király fiait.

Beméne Absolon a királyhoz is, és monda: Ímé most nyírják a te
szolgádnak juhait, azért jőjjön el kérem a király és az ő szolgái a te
szolgáddal.

Monda a király Absolonnak: Ne, fiam, ne menjünk el mindnyájan, hogy meg
ne terheljünk téged. És ismét erőlteti vala őt, de nem akara elmenni,
hanem megáldá őt.

Monda mégis Absolon: Ha nem, úgy jőjjön el velünk Amnon, az én
testvérem. Felele néki a király: Miért menne el veled?

Mikor pedig erőltette őt Absolon, elbocsátá ő vele Amnont is és mind a
király fiait.

Parancsola pedig Absolon az ő szolgáinak, ezt mondván: Kérlek,
vigyázzatok, és mikor Amnon a bortól jókedvű lesz és mondom néktek:
akkor üssétek le Amnont és öljétek meg őt, semmit ne féljetek, hiszen én
parancsoltam néktek, legyetek bátrak, ne féljetek.

Úgy cselekedének azért az Absolon szolgái Amnonnal, a mint Absolon
parancsolta vala. A király fiai pedig mindnyájan felkelének, és ki-ki
öszvérére üle, és elszaladának.

Mikor pedig még az útban voltak, a hír eljutott Dávidhoz, mondván: Mind
megölte Absolon a király fiait, egy sem maradt meg közülök.

Akkor felkele a király, megszaggatá ruháit, és a földre feküvék, és az ő
szolgái mindnyájan megszaggatott ruhában állának vala előtte.

Szóla pedig Jonadáb, Simeának, a Dávid testvérének fia, és monda: Ne
mondja azt az én uram, hogy a királynak minden fiait megölték, mert
csak Amnon halt meg egyedül; mert attól a naptól fogva, hogy az ő hugát
megszeplősítette, Absolonnak mindig szájában volt ez a dolog.

Ne vegye azért szívére az én uram, a király, azt gondolván, hogy a
királynak minden fiai meghaltak, mert csak Amnon halt meg egyedül.

Absolon pedig elmenekült. És felemelvén az őrálló az ő szemeit, látá,
hogy sok ember jő az úton ő mögötte, a hegyoldalon.

És monda Jonadáb a királynak: Ímé jőnek a király fiai; a mint a te
szolgád mondá, úgy történt.

És lőn, a mint megszünt beszélni, megérkezének a király fiai, és
szavokat felemelvén, sírának; és maga a király is és az ő szolgái
mindnyájan felette igen sírának.

Absolon pedig elfuta, és méne Talmaihoz, Ammihur fiához, Gessurnak
királyához. És Dávid minden nap siratá az ő fiát.

Absolon pedig, minekutána elfutott és Gessurba ment, három esztendeig
volt ott.

Dávid király pedig felhagyott azzal, hogy Absolon ellen menjen, mert
megvigasztalódott Amnon felől, hogy meghalt.

14. Fejezet

Észrevevén Joáb, Sérujának fia, hogy a királynak szíve vágyakozik
Absolon után,

Elkülde Joáb Tékoa városába, és hozata onnét egy asszonyt, ki igen eszes
vala, és monda néki: Kérlek tetessed, mintha nagy keserűséged volna, és
öltözzél fel gyászruhába, és olajjal kend meg magadat; és légy olyan,
mint aféle asszony, ki sokáig siratta halottját.

És menj be a királyhoz, s így és így szólj hozzá. És Joáb szájába adta,
hogy mit kelljen szólani.

Szóla azért a Tékoabeli asszony a királynak, minekutána arczczal a
földre leborult, és térdet-fejet hajtott, és monda: Segíts meg, óh
király!

És monda néki a király: Mi bajod van? Felele az: Óh, én özvegyasszony
vagyok, mert az én férjem meghalt.

És a te szolgálódnak két fia vala, kik összevesztek a mezőn, és mivel
nem vala senki, a ki őket megvédte volna, az egyik megsérté a másikat és
megölé.

És ímé az egész háznép ellene támadott a te szolgálóleányodnak, és ezt
mondják: Add kezünkbe az ő testvérének gyilkosát, hadd öljük meg őt az ő
testvérének lelkéért, a kit megölt, és veszessük el az örököst is. Így
akarják eloltani a kicsiny szikrácskát, a mely nékem megmaradott, hogy
az én férjemnek ne maradjon se neve, se maradéka a föld színén.

Monda azért a király az asszonynak: Menj el házadhoz, és parancsolok a
te dolgod felől.

Felele pedig a Tékoából való asszony a királynak: Uram király, én rajtam
legyen a bűn súlya és az én atyámnak házán, de a király és az ő trónja
ártatlan leszen.

Monda erre a király: A ki te ellened szól, hozd ide előmbe, és többé nem
fog illetni téged.

Akkor ő monda: Emlékezzék meg kérlek, a király az Úrról, a te
Istenedről: hogy a vérbosszúló ne szaporítsa a pusztulást, és hogy az én
fiamat ne veszessék el. Felele a király: Él az Úr, hogy a te fiadnak egy
hajszála sem esik le a földre.

És monda az asszony: Kérlek, hadd szóljon a te szolgálód csak egy szót
az én uramnak, a királynak; és ő monda: Szólj.

Akkor monda az asszony: Miért gondoltál ehhez hasonló dolgot az Isten
népe ellen (mert mivel a király ezt a szót szólotta, mintegy maga is
bűnös), hogy a király azt, a kit eltaszított magától, nem hívatja
vissza?

Mert bizonyára meg kell halnunk, és olyanok vagyunk, mint a víz, mely
a földre kiöntetvén, fel nem szedhető, és az Isten egy lelket sem
akar elvenni, hanem azt a gondolatot gondolja magában, hogy ne legyen
számkivetve előtte az eltaszított sem.

Most annakokáért azért jöttem ide, hogy én szólnék a királynak, az én
uramnak, noha sokan rettentettek engem ettől; mindazáltal azt mondotta
a te szolgálód: Mégis beszélek a királylyal, hátha megteszi a király, a
mit az ő szolgálóleánya mond.

Igen, meghallgatja a király, és megszabadítja az ő szolgálóleányát annak
kezéből, a ki engem el akar veszteni és velem együtt az én fiamat az
Istennek örökségéből.

Annakfelette ezt gondolta a te szolgálóleányod: Az én uramnak, a
királynak beszéde szerezzen nyugodalmat, mert mint az Istennek angyala,
olyan az én uram, a király, mivelhogy meghallgatja mind a jót, mind a
gonoszt. És az Úr a te Istened legyen te veled.

És felelvén a király, monda az asszonynak: Kérlek, ne tagadd meg, a
mit tőled kérek. És monda az asszony: Mondja el az én uram, a király,
kérlek!

És monda a király: Vajjon mindezekben nem a Joáb keze van-é veled?
Felele az asszony, és monda: Él a te lelked, óh uram, király, hogy sem
jobbra, sem balra nem lehet térni attól, a mit az én uram, a király
szól; mert a te szolgád Joáb + hagyta ezt nékem, és mindezeket a szókat
ő adta a te szolgálóleányodnak szájába.

Hogy a dolognak más fordulatot adjon, azért tette ezt Joáb, a te
szolgád. De az én uram bölcs, az Isten angyalának bölcsesége szerint,
hogy mindent észrevegyen, a mi a földön van.

Akkor monda a király Joábnak: Ímé megteszem ezt a dolgot. Eredj el, és
hozd haza az én fiamat, Absolont.

És a földre arczczal leborula Joáb, és térdet-fejet hajtván, megköszöné
a királynak, és monda Joáb: Ma ismerte meg, uram király, a te szolgád,
hogy van valami becsületem előtted; mert az ő szolgájának beszédét
megcselekedte a király.

Felkele azért Joáb, és elméne Gessurba, és haza hozá Absolont
Jeruzsálembe.

És monda a király: Menjen a maga házába, és az én színemet ne lássa.
Tére azért Absolon az ő házába, és a királynak orczáját nem láthatá.

Nem vala pedig az egész Izráelben olyan szép ember, mint Absolon, ki
dicséretre olyan méltó volna; tetőtől fogva talpig ő benne semmi hiba
nem vala.

És mikor a fejét megnyiratja (mert minden esztendőben megnyiratja vala,
mivel igen nehéz volna, azért nyiratja le), az ő fejének haja nyom vala
kétszáz siklust a királyi mérték szerint.

Lőn pedig Absolonnak három fia és egy leánya, kinek neve Támár vala; ez
igen szép termetű asszony vala.

Két esztendőt töltött immár Absolon Jeruzsálemben, de a királynak színét
még nem látta.

Elkülde azért Absolon Joábhoz, hogy őt a királyhoz küldje, ki nem akara
hozzá menni; és elkülde másodszor is, de ő még sem akart elmenni.

Monda azért az ő szolgáinak: Nézzétek, a Joáb gazdasága az enyém mellett
van, és ott van az ő árpája: menjetek el, és gyújtsátok fel tűzzel; és
meggyújták az Absolon szolgái a gazdaságot tűzzel.

Felkele azért Joáb, és méne Absolonhoz az ő házába, és monda néki: Mi az
oka, hogy a te szolgáid az én gazdaságomat felgyújtották tűzzel?

Felele Absolon Joábnak: Azért mert hozzád küldöttem ily szóval, hogy ide
jőjj, hogy a királyhoz küldjelek, hogy ezt mondjad néki: Mi szükség volt
hazajőnöm Gessurból? Jobb volna most is nékem ott lennem. Most azért
szeretném a király arczát látni; ha van bennem álnokság, ölessen meg
engem.

Elméne azért Joáb a királyhoz, és megmondá néki. És akkor hivatá a
király Absolont, és elméne a királyhoz, és fejet hajtván a király előtt,
arczczal a földre borula. És megcsókolá a király Absolont.

15. Fejezet

Lőn pedig annakutána, szerze magának Absolon szekeret, lovakat és ötven
embert, kik előtte szaladjanak.

És reggelenként felkelvén Absolon, megálla az útfélen a kapuban,
és mindenkit, a kinek dolga lévén, a királyhoz megy ítélet végett,
megszólíta Absolon, és megkérdé: Micsoda városból való vagy te? És ha
azt mondá: Izráelnek egyik nemzetségéből való a te szolgád;

Monda néki Absolon: Ímé a te beszéded mind jó és mind igaz; de senki
sincs, a ki téged meghallgatna a királynál.

Monja vala ismét Absolon: Vajha valaki engem tenne ítélőbíróvá e földön,
és én hozzám jőne minden ember, a kinek valami ügye és pere volna,
igazat tennék néki.

Mikor pedig valaki hozzá megy és fejet hajt vala néki, azonnal kezét
nyujtja vala, és megfogván, megcsókolja vala őt.

És e képen cselekedék Absolon egész Izráellel, valakik ítéletért a
királyhoz mennek vala, és így Absolon az Izráel fiainak szíveket
alattomban megnyeri vala.

Lőn pedig negyven esztendő mulván, monda Absolon a királynak: Hadd
menjek el, és teljesítsem Hebronban azt a fogadást, melyet fogadtam az
Úrnak;

Mert fogadást tett a te szolgád, mikor Gessurban laktam, mely Siriában
van, ezt mondván: Ha valóban hazavezérel engem az Úr Jeruzsálembe, az
Úrnak szolgálok.

Monda néki a király: Menj el békével; és felkelvén, elméne Hebronba.

Hírnököket külde pedig Absolon Izráelnek minden nemzetségéhez, hogy
megmondják: Mikor a trombitaszót halljátok, azt mondjátok: Absolon
uralkodik Hebronban.

És Absolonnal együtt kétszáz férfi is elméne Jeruzsálemből, kiket
meghívott, kik jóhiszeműleg menének, semmit nem tudván a dologról.

És elküldvén Absolon, hivatá a Gilóból való Akhitófelt is, Dávidnak
tanácsosát, az ő városából Gilóból, míg ő az áldozatot végezte. És igen
nagy lőn az összeesküvés, és a nép gyülekezék és szaporodék Absolon
mellett.

És követ méne Dávidhoz ilyen izenettel: Az Izráel népének szíve Absolon
felé hajlik.

Akkor monda Dávid minden szolgáinak, kik vele valának Jeruzsálemben:
Keljetek fel, és fussunk el, mert itt nincsen számunkra menekülés
Absolon elől; siessetek elmenni, hogy valamikép sietve utól ne érjen
minket, s ne hozzon szerencsétlenséget reánk, és a várost le ne vágja
fegyvernek élével.

Mondának pedig a király szolgái a királynak: Minden úgy legyen, a mint
tetszik a királynak, a mi urunknak, ímé itt vannak a te szolgáid.

Kiméne azért a király és egész háznépe ő utána és otthon hagyá a király
tíz ágyasát, hogy őrizzék a házat.

És kimenvén a király és egész háznépe ő utána, megállapodának a
legszélső háznál.

És minden szolgái ő mellé menének; és a Kereteusok, a Peleteusok mind,
a + Gitteusok is mind, az a hatszáz férfi, kik vele jövének Gáthból,
elvonulának a király előtt.

Monda pedig a király a Gitteus Ittainak: Miért jössz el te is mi velünk?
Menj vissza, és maradj a királynál, mert te idegen vagy és vissza is
költözhetel szülő helyedre.

Csak tegnap jöttél, és már ma zaklassalak téged, hogy velünk jőjj?
Én megyek oda, a hova mehetek; te pedig térj vissza, és vidd vissza
testvéreidet is; irgalmasság és igazság legyen veled.

És felel Ittai a királynak, mondván: Él az Úr és él az én uram, a
király, hogy valahol lesz az én uram, a király, mind halálában, mind
életében, ott lesz a te szolgád is.

Monda azért Dávid Ittainak: Ám jőjj el és menjünk el. És elméne a
Gitteus Ittai és az ő emberei együtt, még a kicsinyek is, valakik vele
valának.

És az egész föld népe nagy jajgatással sír vala, mikor az egész nép
elméne. A király azért általméne a Kedron patakán, és a nép mind átméne
az útra, a puszta felé.

És ímé vele vala Sádók is, és a Léviták mind, kik az Isten szövetségének
ládáját hordozzák vala; és letevék az Isten ládáját. Azonközben Abjátár
+ is felméne, míg a nép a városból mind kitakarodék.

És monda a király Sádóknak: Vidd vissza az Isten ládáját a városba, ha
én az Úr előtt kedves leszek, engem ismét haza hoz, megmutatja nékem
azt, és az ő sátorát.

Ha pedig azt mondja: Nem gyönyörködöm benned: Ímhol vagyok, cselekedjék
velem úgy, a mint néki tetszik.

Monda annakfelette a király Sádók papnak: Nemde nem próféta vagy-é te?
Azért menj haza békességben a városba, Akhimás is, a te fiad, és az
Abjátár fia, Jonathán, a ti két fiatok, veletek együtt.

Lássátok, ímé én itt időzöm, ennek a pusztának sík mezején, míg tőletek
hír jő, és nékem izentek.

Visszavivék azért Sádók és Abjátár Jeruzsálembe az Isten ládáját, és
otthon maradának.

Dávid pedig felméne az olajfáknak hegyén, mentében sírva, fejét
beborítva, saru nélkül ment, és az egész nép, mely vele volt, kiki
beborította fejét, és mentökben sírának.

Megizenék azonközben Dávidnak, hogy Akhitófel is a pártosok között van
Absolonnal, és monda Dávid: Kérlek, óh Uram, hiúsítsd meg az Akhitófel
tanácsát.

És a mint feljuta Dávid a hegy tetejére, hogy ott imádkozzék az
Istennek, ímé eleibe jöve az Árkeából való Khúsai, ki ruháját
megszaggatá és földet + hinte fejére.

És monda néki Dávid: Ha eljösz velem, terhemre leszel nékem;

De ha a városba visszatérsz, és ezt mondod Absolonnak: Te szolgád
vagyok, óh király; ennekelőtte a te atyád szolgája voltam, most immár a
te szolgád leszek, megronthatod Akhitófelnek ellenem való tanácsát.

És ímé veled lesznek ott Sádók és Abjátár papok; azért minden dolgot,
a mit hallándasz a király házából, mondj meg a papoknak, Sádóknak és
Abjátárnak.

Ímé ott van velök az ő két fiok is, Akhimás, a Sádók fia, és Jonathán,
az Abjátár fia, kik által nékem mindjárt megizenhetitek, valamit
hallotok.

Elméne azért Khúsai, a Dávid barátja a városba, Absolon pedig bevonula
Jeruzsálembe.

16. Fejezet

Mikor pedig Dávid egy kevéssé alább ment a hegy tetejéről, eleibe jöve
Siba, a Mefibóset szolgája, két megnyergelt szamárral, melyeken kétszáz
kenyér és száz kötés aszúszőlő és száz csomó füge és egy tömlő bor vala.

És monda a király Sibának: Mit akarsz ezzel? Felele Siba: A szamarak
a király háznépéé legyenek, hogy rajtok járjanak; a kenyér pedig és a
füge, hogy a szolgák megegyék, és a bor, hogy igyék, a ki megfárad a
pusztában.

És monda a király: Hol van most a te uradnak fia? Felele Siba a
királynak: Ímé Jeruzsálemben marada, mert azt mondja: Visszaadja + ma
nékem Izráel háznépe az én atyámnak országát.

És monda a király Sibának: Ímé minden tied legyen, valamije volt
Mefibósetnek. Monda akkor Siba: Meghajtom magamat; vajha kegyelmet
találnék előtted, óh uram király!

Elméne azután Dávid király Bahurimig, és ímé onnan egy férfi jöve ki a
Saul nemzetségéből való, kinek neve Sémei vala, Gérának fia, és kijövén
szidalmazza vala őket.

És kővel hajigálá Dávidot és Dávid királynak minden szolgáit, jóllehet
az egész nép és az erős férfiak mindnyájan az ő jobb és balkeze felől
valának.

És így szóla Sémei szitkozódása közben: Eredj, eredj te vérszopó és
istentelen ember!

Megfizet most az Úr néked Saul egész házanépének véréért, a ki helyett
te uralkodol; és adta az Úr az országot a te fiadnak, Absolonnak: és ímé
te nyomorúságban vagy, mert vérszopó ember vagy!

Monda pedig Abisai, Sérujának fia, a királynak: Hogyan szidalmazhatja ez
a holt eb az én uramat, a királyt? Majd én elmegyek és fejét veszem.

Monda pedig a király: Mi közöm van veletek, Sérujának fiai? Hadd
szidalmazzon, mert az Úr mondotta néki: Szidalmazzad Dávidot; és ki
mondhatja néki: Miért míveled ezt?

És monda Dávid Abisainak és minden szolgáinak: Íme az én fiam, ki az
én ágyékomból származott, kergeti az én életemet: hogyne cselekedné
tehát e Benjáminita? Hagyjatok békét néki, hadd szidalmazzon; mert az Úr
mondotta néki.

Netalán reá tekint az Úr az én nyomorúságomra, és jóval fizet még ma
nékem az Úr az ő átka helyett.

És megy vala Dávid és az ő népe az úton, Sémei pedig a hegyoldalon
átellenében menvén, mentében átkozódik és köveket hajigál vala ő
ellenébe, és port hány vala.

Eljuta annakutána a király és az egész nép, mely vele vala, Ajefimbe, és
ott megnyugovék.

Absolon pedig és az egész nép, Izráelnek férfiai, bemenének
Jeruzsálembe, és Akhitófel is ő vele.

Mikor pedig az Arkeából való Khúsai, a Dávid barátja bement Absolonhoz,
monda Khúsai Absolonnak: Éljen a + király, éljen a király!

És monda Absolon Khúsainak: Ez-é a barátod iránti szereteted? Miért nem
mentél el barátoddal?

Felele Khúsai Absolonnak: Nem, hanem a kit az Úr és ez a nép választ, és
az Izráelnek minden fiai: azé leszek és azzal maradok.

Azután ugyan kinek szolgálnék örömestebb, mint az én barátom fiának? A
mint szolgáltam a te atyádnak, szintén olyan leszek te hozzád is.

Monda pedig Absolon Akhitófelnek: Adjatok tanácsot, mit cselekedjünk?

Felele Akhitófel Absolonnak: Menj be a te atyádnak ágyasaihoz, a kiket
itthon hagyott, hogy őriznék a házat: és megérti az egész Izráel, hogy
te atyád előtt gyűlöltté tetted magadat, és annál inkább megerősödnek
mindazoknak kezeik, a kik melletted vannak.

Sátort vonának azért Absolonnak a tetőn, és beméne Absolon az ő atyjának
ágyasaihoz, az egész Izráelnek szeme láttára.

És Akhitófel tanácsa, melyet adott, olyannak tekintetett abban az
időben, mintha valaki az Isten szavát kérdezte volna; olyan volt
Akhitófelnek minden tanácsa mind Dávid előtt, mind Absolon előtt.

17. Fejezet

Monda azért Akhitófel Absolonnak: Engedj kiválasztanom tizenkétezer
embert, hogy felkeljek, és üldözzem Dávidot ez éjjel.

És megtámadom őt, míg fáradt és erőtlen kezű megrettentem őt, és
megfutamodik az egész nép, mely vele van; és a királyt magát megölöm.

És visszavezetem te hozzád az egész népet, mert az egésznek visszatérése
attól a férfiútól függ, a kit te üldözöl; és akkor az egész nép
békességben lesz.

Igen tetszék e beszéd Absolonnak és Izráel minden véneinek.

És monda Absolon: Hívják ide mégis az Arkeabeli Khúsait is, és
hallgassuk meg, mit szól ő is.

És mikor megérkezék Khúsai Absolonhoz, monda néki Absolon ilyenképen:
Akhitófel ilyen tanácsot ád, megfogadjuk-é az ő szavát, vagy ne? Szólj
hozzá.

Monda akkor Khúsai Absolonnak: Nem jó tanács az, a melyet Akhitófel ez
egyszer adott.

És monda Khúsai: Tudod magad, hogy a te atyád és az ő emberei igen erős
vitézek és igen elkeseredett szívűek, mint a kölykeitől + megfosztott
medve a mezőn. Annakfelette a te atyád igen hadakozó ember, ki nem
alszik a néppel együtt.

Ilyenkor ő valami barlangban lappang, vagy valami más helyen, és
meglehet, hogy mindjárt kezdetben elesvén némelyek közülök, valaki
meghallja, és azt kezdi mondani: Megveretett az Absolon népe.

És még az erős vitéz is, kinek szíve olyan, mint az oroszlánnak szíve,
igen megrémül; mert az egész Izráel tudja, hogy a te atyád igen erős
vitéz, és azok is, a kik vele vannak, erős vitézek.

Én azért azt tanácsolom, hogy gyűjtsd magadhoz az egész Izráelt Dántól
fogva mind Bersebáig, oly számban, mint a tenger partján való föveny; és
magad is menj el a hadba.

Akkor aztán támadjuk meg őt azon a helyen, a hol található, és úgy
lepjük meg őt, miként a harmat a földre esik, hogy se közüle, se azok
közül, a kik vele vannak, egy se maradjon meg.

Ha pedig városba szaladna, mind az egész Izráel köteleket húzzon a
város körül, és vonjuk azt a patakba, hogy még csak egy kövecskét se
találjanak ott.

És monda Absolon és Izráelnek minden férfia: Jobb az Arkeabeli Khúsainak
tanácsa az Akhitófel tanácsánál. Az Úr parancsolta vala pedig, hogy az
Akhitófel tanácsa elvettessék, mely jó vala, hogy veszedelmet hozzon az
Úr Absolonra.

Monda pedig Khúsai Sádók és Abjátár papoknak: Ilyen s ilyen tanácsot
adott Akhitófel Absolonnak és Izráel véneinek; én pedig ilyen s ilyen
tanácsot adtam.

Azért sietve küldjetek el, és izenjétek meg Dávidnak ilyen szóval:
Ne maradj ez éjjel a pusztának mezején, hanem inkább menj át, hogy
valamiképen el ne nyelettessék a király és az egész nép, mely vele van.

Jonathán pedig és Akhimás a Rógel + forrásánál állanak vala, a hová méne
egy leányzó, ki megmondá ezeket nékik, és ők elmenvén, megmondák Dávid
királynak, mert nem akarják vala magokat megmutatni, bemenvén a városba.

Meglátá mindazáltal őket egy szolga, és megmondá Absolonnak: Elmenének
azért ők ketten sietséggel, és menének egy ember házába Bahurim
városában, kinek tornáczában volt egy kút, és oda szállának alá.

Az asszony pedig egy terítőt vőn és beteríté a kút száját, arra pedig
darált árpát hintett; és nem vevék észre.

Menének pedig az Absolon szolgái az asszonyhoz a házba, és mondának:
Hol van Akhimás és Jonathán? Felele nékik az asszony: Általgázolának
a patakon. És keresék őket, de mivel nem találták, visszatérének
Jeruzsálembe.

Mikor pedig elmentek, kijövének a kútból, és elmenvén, megmondák ezeket
Dávid királynak, és mondának Dávidnak: Keljetek fel és menjetek által
gyorsan a vizen; mert ilyen tanácsot adott ti ellenetek Akhitófel.

Felkele azért Dávid és mind a vele való nép, és általkelének a Jordánon,
míg megvirrada; egy sem hiányzék, a ki által nem ment volna a Jordánon.

Látván pedig Akhitófel, hogy az ő tanácsát nem hajtották végre:
megnyergelé szamarát, és felkelvén elméne házához, az ő városába;
és elrendezvén háznépének dolgát, megfojtá + magát, és meghala; és
eltemetteték az ő atyjának sírjába.

És midőn Dávid Mahanáimba érkezett, átkele Absolon a Jordánon, ő és
Izráelnek férfiai mindnyájan ő vele.

És Amasát tevé Absolon fővezérré a sereg felett Joáb helyett. Amasa
pedig egy férfi vala, a kinek a neve az Izráelita Jithra vala, a ki
beméne Abigailhoz, + a Náhás leányához, ki Sérujának, a Joáb anyjának
nővére vala.

És tábort jára Izráel és Absolon a Gileád földén.

Lőn pedig, hogy mikor Dávid Mahanáimba jutott, ímé Sóbi, az Ammoniták
városából, Rabbából való Náhásnak fia, és a Ló-Debár városból való
Ammielnek fia, Mákir, és a Gileád tartományában, Rógelimban lakozó +
Barzillai.

Ágyneműt, medenczéket és cserépedényeket, búzát, árpát, lisztet, pergelt
búzát, babot, lencsét, pergelt árpát,

Mézet, vajat, juhot, ünősajtokat hozának Dávidnak és az ő vele való
népnek eleségül. Mert azt gondolják vala magokban: A nép éhes, fáradt és
eltikkadt a pusztában.

18. Fejezet

Megszámlálá pedig Dávid a népet, a mely vele vala, s ezredeseket és
századosokat rendele föléjök.

És hagyá Dávid a népnek harmadrészét Joáb keze alatt, és harmadrészét
Séruja fiának, + Abisainak, Joáb atyjafiának keze alatt, harmadrészét
pedig bízá a Gitteus Ittai kezére. És monda a népnek a király: Bizony én
magam is elmegyek veletek.

De a nép monda: Ne jőjj; mert ha netalán mi megfutamodunk is, velünk nem
gondolnak, és ha felerészben meghalunk is, velünk semmit sem gondolnak;
de te teszesz anynyit, mint mi tízezeren: jobb azért, hogy te a városból
légy nekünk segítségül.

Monda azért nékik a király: A mi néktek jónak tetszik, én azt mívelem.
Megálla azért a király a kapuban, és az egész sereg megy vala ki
százanként és ezerenként.

Parancsola pedig a király Joábnak, Abisainak és Ittainak, mondván: Az
én fiammal, Absolonnal én érettem kiméletesen bánjatok; hallá pedig ezt
mind az egész had, mikor a király mindenik vezérnek parancsola Absolon
felől.

Kiméne azért a nép a mezőre, az Izráel ellenébe, és megütközének az
Efraim erdejénél.

És megvereték ott az Izráel népe a Dávid szolgái által, és nagy
veszteség volt ott azon a napon, mintegy húszezer emberé.

És kiterjedt a harcz az egész vidékre, és a nép közül sokkal többet
emészte meg az erdő, mint a fegyver azon a napon.

És találkozék Absolon Dávid szolgáival; Absolon pedig egy öszvéren ül
vala. És beméne az öszvér a nagy cserfák sürű ágai alá, hol fennakadt
fejénél fogva egy cserfán, függvén az ég és föld között, az öszvér pedig
elszalad alóla.

Kit mikor egy ember meglátott, hírül adá Joábnak, és monda: Ímé, láttam
Absolont egy cserfán függeni.

Monda pedig Joáb az embernek, a ki megmondotta vala néki: Ímé láttad, és
miért nem ütötted le ott őt a földre? Az én dolgom lett volna azután,
hogy megajándékozzalak tíz ezüst siklussal és egy övvel.

Monda az ember Joábnak: Ha mindjárt ezer ezüstpénzt adnál is kezembe,
nem ölném meg a király fiát; mert a mi fülünk hallására parancsolá a
király néked, Abisainak és Ittainak, ezt mondván: Kiméljétek, bárki
legyen, az ifjút, Absolont.

Vagy ha orozva törtem volna életére - mivel a király előtt semmi sem
marad titokban - magad is ellenem támadtál volna.

Monda azért Joáb: Nem akarok előtted késedelmezni; és vőn három nyilat
kezébe és Absolonnak szívébe lövé, minthogy még élt a cserfán.

Körülfogák akkor a Joáb fegyverhordozó szolgái tízen, és általverék
Absolont, és megölék őt.

Megfúvatá azután a trombitát Joáb, és megtére a nép Izráelnek űzéséből,
mert kimélni akará Joáb a népet.

Absolont pedig felvevék, és veték őt az erdőn egy nagy verembe, és igen
nagy rakás követ hányának reá. És az egész Izráel elmeneküle, kiki az ő
sátorába.

Absolon pedig vett és még életében emelt magának emlékoszlopot, a mely
a király völgyében van. Mert ezt mondja vala: Nincsen nékem oly fiam,
a kin az én nevemnek emlékezete maradhatna; azért az oszlopot a maga
nevére nevezé és az Absolon oszlopának hívattatik mind e mai napig.

Monda pedig Akhimás, Sádók fia: Majd elfutok, és megmondom a királynak,
hogy megszabadította őt az Úr az ő ellenségeinek kezéből.

És monda néki Joáb: Ne légy ma hírmondó, hanem holnap mondd meg a hírt,
ma pedig ne mondd meg; mivelhogy a király fia meghalt.

Monda azonközben Joáb Kúsinak: Eredj el, mondd meg a királynak, a mit
láttál; és meghajtá magát Kúsi Joáb előtt, és elszaladt.

És szóla ismét Akhimás, Sádók fia, és monda Joábnak: Bármint legyen,
hadd fussak el én is Kúsi után! Monda Joáb: Miért futnál fiam; nem néked
való ez a hírmondás?!

Bármint legyen, hadd fussak el mégis! Ő pedig monda néki: Ám fuss el.
Elfuta azért Akhimás a síkon való úton, és megelőzé Kúsit.

Dávid pedig ül vala a két kapu között, és az őrálló felméne a kapu
tetejére, a kőfalra, és felemelvén szemeit, látá, hogy egy ember igen
fut egyedül.

Kiálta azért az őrálló, és megmondá a királynak, és monda a király: Ha
egyedül jő, hír van az ő szájában. Amaz pedig mind közelebb jöve.

Látá pedig az őrálló, és másik ember is fut, és lekiálta az őrálló a
kapunállónak, mondván: Ímé más ember is fut egyedül. Akkor monda a
király: Az is hírmondó.

Monda ismét az őrálló: A mint látom, az elsőnek olyan a futása, mint
Akhimásnak, a Sádók fiának; és monda a király: Jó ember az, és jó hírrel
jő.

Kiáltván azért Akhimás, monda a királynak: Békesség! És meghajtá magát
arczczal a földre a király előtt, és monda: Áldott az Úr a te Istened,
ki kezedbe adta az embereket, kik felemelték kezeiket az én uram ellen,
a király ellen.

Monda akkor a király: Hogy van Absolon fiam? Felele Akhimás: Látám a
nagy sereglést, mikor elküldé Joáb a király szolgáját és a te szolgádat;
de nem tudom, mi történt.

És monda a király: Eredj tova, és állj meg ott; félreméne azért, és
megálla ott.

E közben Kúsi is megérkezett, és monda Kúsi: Ezt izenik a királynak, az
én uramnak, hogy az Úr megszabadított ma téged mindeneknek kezéből, a
kik ellened támadtak volt.

Monda a király Kúsinak: Hogy van Absolon fiam? Felele Kúsi: Úgy legyenek
az én uramnak, a királynak minden ellenségei, és valakik te ellened
gonoszul feltámadnak, mint a te fiad.

És megháborodék a király, és felméne a kapu felett való házba, és síra,
és ezt mondja vala mentében: Szerelmes fiam, Absolon! édes fiam, édes
fiam, Absolon! bár én haltam volna meg te helyetted, Absolon, édes fiam,
szerelmes fiam!

19. Fejezet

És megjelenték Joábnak, hogy a király siratja és gyászolja Absolont.

És gyászra fordult a szabadulás azon a napon az egész népre nézve, mert
a nép azon a napon hallja vala, hogy beszélik: Így bánkódik a király az
ő fián.

És belopózkodék a nép azon a napon, bemenvén a városba, mint lopózkodni
szokott a nép, mely szégyenli magát, hogy a harczból elmenekült.

A király pedig eltakarván orczáját, fenszóval kiáltja vala a király:
Édes fiam, Absolon! Absolon, édes fiam! szerelmes fiam!

Akkor méne Joáb a házba a királyhoz, és monda: Megszégyenítetted
e mai napon minden te szolgáidnak orczáját, kik e mai nap a te
lelkedet megszabadították, és a te fiaidnak és leányidnak lelkeit, és
feleségidnek lelkeit, és ágyasidnak lelkeit;

Szeretvén azokat, a kik téged gyűlölnek és gyűlölvén azokat, a kik téged
szeretnek; mert kijelentetted ma, hogy előtted a vezérek és szolgák mind
semmik; mert tapasztaltam ma, hogy csak élne Absolon, ha mi mindnyájan
meghaltunk volna is ma, jobbnak tetszenék néked.

Azért most kelj fel, menj ki, és szólj kedvök szerint a te szolgáidnak;
mert esküszöm az Úrra, hogy ha ki nem jössz, ez éjjel egy ember sem
marad melletted, és ez gonoszabb lesz reád nézve mindama nyomorúságnál,
mely veled történt ifjúságodtól fogva, mind e mai napig.

Felkele azért a király és leüle a kapuban, és hírül adták az egész
népnek, mondván: Ímé a király a kapuban ül. Akkor mind az egész nép
eleibe jöve a királynak. Izráel pedig elmenekült, kiki az ő sátorába.

Mind az egész nép között pedig nagy veszekedés vala Izráelnek mindenik
nemzetségében, kik ezt mondják vala: A király szabadított meg minket a
mi ellenségeinknek kezéből, a Filiszteusok kezéből is ő szabadított meg;
és most Absolon elől elmenekült az országból.

Absolon pedig, kit felkentünk vala, meghalt a hadban. Mit késtek azért
hazahozni a királyt?

Dávid király pedig elkülde Sádók és Abjátár papokhoz, mondván: Szóljatok
a júdabeli véneknek, ezt mondván: Mi az oka, hogy utolsók akartok lenni
a királynak hazahozásában? Mert az egész Izráelnek + szava eljutott a
királynak házába.

Én atyámfiai vagytok, én csontom és én testem vagytok; miért lesztek
tehát utolsók a királynak hazahozásában?

És Amasának azt mondjátok: Nemde te is nem én csontom és testem vagy-é?
Úgy cselekedjék velem az Isten és úgy segéljen, ha nem leszel a sereg
fővezére minden időben én előttem Joáb + helyett.

És megnyeré Júda minden emberének szívét, mint egy emberét, kik
elküldének a királyhoz: Jőjj haza mind te, mind a te szolgáid.

Hazatére azért a király; és a mint a Jordánhoz érkezék, Júda férfiai
Gilgálba menének, hogy a királynak eleibe jussanak, és általvigyék a
királyt a Jordánon.

Siete pedig Sémei is, Gérának fia, a Bahurimból való Benjáminita, és ő
is a Júda nemzetségével eleibe méne Dávid királynak.

És ezer ember vala ő vele Benjámin nemzetségéből, és Siba, a Saul
házában való szolga, és tizenöt fia, és húsz szolgája is vele valának,
és általmenének a Jordánon a király előtt.

Kompot is vivének által, hogy a király háznépét általhozzák, és hogy
kedve szerint cselekedjenek. Sémei pedig Gérának fia, térdre esék a
király előtt, mikor a Jordánon általment.

És monda a királynak: Ne tulajdonítsa vétkül nékem az én uram az én
álnokságomat; és ne emlékezzél meg arról, hogy gonoszul cselekedék veled
a te szolgád azon a napon, a melyen az én uram, a király Jeruzsálemből
kiméne, hogy szívére venné a király;

Mert elismeri a te szolgád, hogy én vétkeztem, és ímé az egész József
nemzetsége közül én jöttem ma először, hogy a királynak, az én uramnak
eleibe menjek.

És felele Abisai, Sárujának fia és monda: Nem ölöd-é meg azért Sémeit,
hogy káromlásokat szólott az Úrnak felkentje ellen?

Monda pedig Dávid: Mi közöm van veletek, Sérujának fiai, hogy ellenkezni
akartok velem ma? Ma kellene-é embert ölni + Izráelben? Mintha nem
tudnám, hogy ma lettem újonnan Izráel királya.

És monda a király Sémeinek: Nem halsz meg; és megesküvék néki a király.

Méfibóset is, Saulnak fia eleibe jöve a királynak, és sem lábait, sem
szakálát meg nem tisztította, sem ruháját meg nem mosatta attól a naptól
fogva, hogy a király elment vala, mindama napig, a melyen békességgel
haza jöve.

És lőn, hogy mikor Jeruzsálemből kijött eleibe a királynak, monda néki a
király: Miért nem jöttél volt el velem Méfibóset?

És ő felele: Uram király, az én szolgám csalt meg engem; mert azt
mondotta a te szolgád: Megnyergeltetem a szamarat, és felülök rá, és
elmegyek a királylyal; mert sánta a te szolgád.

És rágalmazott engem, a te szolgádat az én uram, a király előtt; de az
én uram, a király olyan, + mint az Istennek angyala: azért cselekedjél
úgy, a mint néked tetszik!

Mert jóllehet az én atyámnak egész háznépe csak halált érdemlett volna
az én uramtól, a királytól, mégis a te szolgádat azok közé helyezéd, a
kik asztalodnál esznek. Azért micsoda követelésem és micsoda kérésem
volna még a király előtt?

Monda néki akkor a király: Mi szükség többet szólnod? Én megmondottam,
hogy te és Siba osztozzatok meg a jószágon.

És monda Méfibóset a királynak: Elveheti az egészet, csakhogy az én
uram, a király békességben haza jöhete.

A Gileádból való Barzillai is eljöve Rógelimból, és általméne a
királylyal a Jordánon, kisérvén őt a Jordánon.

Barzillai pedig igen vén ember vala, nyolczvan esztendős, és ő táplálta
vala a királyt, míg Mahanáimban lakott; mert igen gazdag ember vala.

Monda pedig a király Barzillainak: Jere velem és eltartlak téged
magamnál Jeruzsálemben.

Barzillai pedig monda a királynak: Mennyi az én életem esztendeinek
napja, hogy én felmehetnék a királylyal Jeruzsálembe?

Nyolczvan esztendős vagyok ma, avagy képes vagyok-é még különbséget
tenni a jó és rossz között, vagy érzem-é, a te szolgád, ízét annak,
a mit eszem és iszom, vagy gyönyörködhetem-é az éneklő férfiak és
asszonyok hangjaiban? Miért lenne terhére a te szolgád az én uramnak, a
királynak?

Egy kevés ideig óhajtana a Jordánon átmenni a királylyal a te szolgád;
miért adna azért a király nékem ily nagy jutalmat?

Hadd menjen vissza, kérlek, a te szolgád, és hadd haljak meg az én
városomban, az én atyámnak és anyámnak temetőhelyében. Hanem inkább
ímhol a te szolgád, Kimhám, menjen el ő a királylyal, az én urammal, és
cselekedjél úgy vele, a mint néked jónak tetszik.

És monda a király: Jőjjön el velem Kimhám és azt cselekszem vele, ami
néked tetszik; és valamit tőlem kivánsz, megcselekeszem veled.

Mikor pedig általkelt a Jordánon az egész nép, és a király is általment,
megcsókolván a király Barzillait, megáldá őt, ki visszatére az ő
helyére.

Általméne pedig a király Gilgálba, és Kimhám ő vele megy vala és Júdának
egész népe, a kik a királyt átszállították, sőt Izráel népének is fele.

És ímé, Izráelnek minden férfiai eljövének a királyhoz és mondák a
királynak: Miért loptak el téged a mi atyánkfiai, a Júda nemzetsége? És
hozták által a királyt és az ő háznépét a Jordánon, és Dávidnak minden
embereit vele egyetemben?

Felelének pedig mindnyájan a Júda férfiai az Izráel férfiainak: Azért,
mert a király közelebb áll hozzám; és miért neheztelsz ezért a dologért?
Avagy megvendégelt-é azért a király? vagy megajándékozott-é valami
ajándékkal?

Felelvén pedig az Izráel férfiai a Júda férfiainak, mondának: Tízszeres
részem van nékem a királyhoz, és Dávidra nézve is elsőbbségem van
feletted. Miért tartottál azért semminek engem? Avagy nem én tettem-é
legelőször szóvá, hogy hozzuk haza a mi királyunkat? De mindazáltal
erősebb lőn a Júda férfiainak szava, az Izráel férfiainak szavánál.

20. Fejezet

Vala pedig ott történetesen egy istentelen ember, kinek neve Séba vala,
Bikrinek fia, Benjámin nemzetségéből való férfiú. Ez trombitát fuvata,
és monda: Nincsen nékünk semmi közünk Dávidhoz, és semmi örökségünk
nincsen az Isai fiában. Azért oh Izráel, oszoljatok el, kiki az ő
sátorába.

Eltávozék azért mind az Izráel népe Dávidtól Séba után, Bikri fia után.
A Júda nemzetségéből valók azonban mellette maradának az ő királyoknak,
a Jordán vizétől fogva mind Jeruzsálemig.

Bemenvén pedig Dávid az ő házába Jeruzsálemben, előhozatá a király azt a
tíz ágyasát, a kiket otthon hagyott vala a ház őrzésére; és őrizet alá
rekeszté és tápláltatá azokat; de hozzájok be nem méne. És őrizet alatt
lőnek haláloknak napjáig, özvegységben élvén.

Monda pedig a király Amasának: Gyűjtsd össze nékem a Júda nemzetségét
három nap alatt, és magad is itt légy jelen.

Elméne azért Amasa, hogy összegyűjtse Júdát, de több ideig késék, mint a
hogy a király meghagyta vala néki.

Monda akkor Dávid Abisainak: Ímé majd gonoszabbul cselekeszik velünk
Séba, Bikrinek fia, Absolonnál: Vedd magad mellé a te uradnak szolgáit,
és kergesd meg őt, nehogy erős városokat szerezzen magának, és
elmeneküljön előlünk.

Kimenének azért ő utána a Joáb emberei, és a Kereteusok + és Peleteusok
és az erősek mindnyájan, és kimenének Jeruzsálemből, hogy üldözzék
Sébát, Bikrinek fiát.

Mikor pedig ama nagy kősziklánál voltak, mely Gibeonnál van, Amasa jöve
eleikbe; Joáb pedig ruhájába öltözvén, az ő ruháján felül derekához
övedzett fegyvere a hüvelyében vala, mely mikor Joáb ment, leesék.

És monda Joáb Amasának: Egészségben vagy-é atyámfia? És Joáb megfogá
jobbkezével az Amasa szakálát, mintha meg akarná + csókolni.

Amasa azonban nem őrizkedék a fegyvertől, mely Joáb kezében vala, és
általüté őt az ötödik oldalborda alatt, és kiontá a bélit a földre, és
noha többször nem üté által, mindazáltal meghala; Joáb pedig és Abisai,
az ő atyjafia, üldözék azután Sébát, a Bikri fiát.

Megálla pedig az Amasa teste felett Joábnak egy szolgája, és monda:
Valaki Joábbal tart és Dávidnak javát kívánja, Joáb után siessen.

Amasa pedig fetreng vala a vérben az útnak közepén; látván pedig egy
ember, hogy ott mindenki megálla, kivoná Amasát az útról a mezőre,
és ruhát vete ő reá mivel látta, hogy valaki csak arra ment, mind
megállott.

Minekutána pedig kivonták az útról, minden ember Joáb után siet vala,
hogy üldözzék Sébát, Bikrinek fiát.

És általméne Séba Izráelnek minden nemzetségein, Abelán és Béth-Maakán,
és egész Béreán, kik egybegyűlvén, követik vala őt.

És eljövén, körülfogták őt Abelában Béth-Maaka városában, és nagy
töltést emelének a város ellen, mely a kőfallal egyenlő volt; és az
egész nép, mely Joábbal vala, rombolá, hogy ledöntse a kőfalat,

Akkor kiálta egy eszes asszony a városból: Halljátok meg, halljátok meg!
Mondjátok meg, kérlek, Joábnak: Jőjj ide hozzám, valamit mondok néked!

Ki mikor hozzá ment, monda az asszony: Te vagy-é Joáb? Felele: Én
vagyok. Ki monda néki: Hallgasd meg a te szolgálóleányodnak szavát. És
felele: Meghallgatom.

Akkor monda az asszony: Korábban azt szokták mondani: Kérdezzék meg
Abelát, és úgy végeztek.

Én Izráel békeszerető hívei közül való vagyok, te pedig el akarsz
pusztítani egy várost és anyát Izráelben? Miért akarod elnyelni az Úrnak
örökségét?

Akkor felele Joáb, és monda: Távol legyen, távol legyen az én tőlem,
hogy elnyeljem és elveszessem!

Nem úgy van a dolog, hanem egy ember az Efraim hegységéből való, a
kinek neve Séba, a Bikri fia, felemelte kezét Dávid király ellen:
adjátok kézbe azt egyedül, és elmegyek a város alól. És monda az asszony
Joábnak: Ímé majd kivetjük a kőfalon a fejét néked.

Elméne azért az asszony nagy eszesen az egész községhez, és elvágatá
Sébának, a Bikri fiának fejét, és kiveték Joábnak. Akkor megfuvatá a
trombitát, és hazaoszlának a város alól kiki az ő sátorába, Joáb pedig
hazaméne Jeruzsálembe, a királyhoz.

Joáb pedig Izráel egész serege felett való volt, Benája pedig, Jójadának
fia, a Kereteusok és Peleteusok vezére vala.

Adorám pedig adószedő, és Jósafát, Ahiludnak fia, emlékíró vala.

Séja íródeák, Sádók pedig és Abjátár papok valának.

A Jairból való Ira is Dávidnak fő embere vala.

21. Fejezet

Lőn pedig nagy éhség Dávidnak idejében három egész esztendeig egymás
után, és megkeresé e miatt Dávid az Urat, és monda az Úr: Saulért és az
ő vérszopó háznépéért van ez: mivelhogy megölte a + Gibeonitákat.

Hivatá azért a király a Gibeonitákat és szóla nékik: (A Gibeoniták pedig
nem az Izráel fiai közül valók valának, hanem az Emoreusok maradékából,
a kiknek az Izráel fiai megesküdtek vala; Saul mindazáltal alkalmat
keresett vala, hogy azokat levágassa az Izráel és Júda nemzetsége iránti
buzgalmából).

És monda Dávid a Gibeonitáknak: Mit cselekedjem veletek, és mivel
szerezzek engesztelést, hogy áldjátok az Úrnak örökségét?

Felelének néki a Gibeoniták: Nincsen nékünk sem ezüstünk, sem
aranyunk Saulnál és az ő házánál, és nem kell mi nékünk, hogy valaki
megölettessék Izráelben. És monda: Valamit mondotok, megcselekszem
veletek.

Akkor mondának a királynak: Annak az embernek a házából, a ki
megemésztett minket, és a ki ellenünk gonoszt gondola, hogy
megsemmisíttessünk, és meg ne maradhassunk Izráel egész határában;

Adj nékünk hét embert az ő maradékai közül, a kiket felakaszszunk az Úr
előtt, Saulnak, az Úr választottjának Gibeájában. És monda a király: Én
átadom.

És kedveze a király Méfibósetnek, Jonathán fiának, ki Saul fia vala, az
Úr nevére tett esküvésért, mely közöttök tétetett, Dávid és Jonathán
között, a Saul fia között.

De elvevé a király Aja leányának, Rispának két fiát, kiket Saulnak szült
vala, Armónit és Méfibósetet, és a Saul leányának, Mikálnak öt fiát,
kiket szült Barzillai fiának, + Adrielnek, a Méholátból valónak.

És adá azokat a Gibeoniták kezébe, a kik felakaszták őket a hegyen az
Úr előtt. Ezek tehát egyszerre heten pusztulának el, és az aratás első
napjaiban, az árpaaratás kezdetén ölettek meg.

Vőn pedig Rispa, Ajának leánya egy zsákruhát, és kiteríté azt magának a
kősziklán az aratás kezdetétől fogva, míg eső lőn reájok az égből: és
nem engedé az égi madarakat azokra szállani nappal, sem pedig a mezei
vadakat éjszaka.

És megmondák Dávidnak, a mit Rispa, Ajának leánya, Saulnak ágyasa
cselekedett.

Akkor elméne Dávid, és elhozá a Saul és Jonathán tetemeit a a
Jábes-Gileádbeliektől, kik ellopták vala azokat a Bethsánnak utczájáról,
a hol őket a Filiszteusok felakasztották vala, mikor a Filiszteusok
megverték Sault a Gilboa hegyén.

És elhozták onnét Saulnak és az ő fiának, Jonathánnak tetemeit, és
összeszedték azoknak tetemeit is, + a kik felakasztattak.

És eltemeték Saulnak és az ő fiának, Jonathánnak tetemeit a Benjámin
földében, Sélában, az ő atyjának, Kisnek sírboltjában; és megtették
mindazt, a mit a király parancsolt. És kiengesztelődött ez által Isten
az ország iránt.

Ezután ismét háborút kezdének a Filiszteusok Izráel ellen; és elméne
Dávid az ő szolgáival együtt, és harczolának a Filiszteusok ellen,
annyira, hogy Dávid elfárada.

Akkor Jisbi Bénób, ki az óriások maradékából való vala (kinek kopjavasa
háromszáz rézsiklust nyomott, és új hadi szerszámmal volt felövezve),
elhatározá magában, hogy megöli Dávidot;

De Abisai, Sérujának fia segített néki és általüté a Filiszteust és
megölé. Akkor esküvéssel fogadák néki a Dávid szolgái, ezt mondván:
Soha többé velünk hadba nem jössz, hogy az Izráelnek szövétnekét el ne
oltsad.

Lőn azután is harczuk a Filiszteusokkal Gób városánál, Sibbékai Husát
városból való, akkor megölé Sáfot, ki az óriások maradékai közül való
vala.

Azután újra lőn háború a Filiszteusokkal Góbnál, hol Elkhanán, a
Bethlehemből való Jaharé Oregimnek fia megölé a Gitteus Góliátot, kinek
kopjanyele olyan vala, mint a szövőknek zugolyfája.

Gáthban is volt háború, hol egy óriás férfi vala, kinek kezein és lábain
hat-hat ujjai valának, azaz mindenestől huszonnégy, és ez is óriástól
származott vala.

És szidalmazá Izráelt, de megölé Jonathán, Dávid bátyjának, Simeának
fia.

Ezek négyen származtak Gáthban az óriástól, kik mind Dávid keze által és
az ő szolgáinak kezeik által estek el.

22. Fejezet

Dávid pedig ezt az éneket mondotta az Úrnak azon a napon, mikor az Úr
megszabadítá őt minden ellenségeinek kezéből, és a Saul kezéből.

És monda: Az Úr az én kősziklám és kőváram, és szabadítóm nékem.

Az Isten az én erősségem, ő benne bízom én. Paizsom nékem ő s
idvességemnek szarva, erősségem és oltalmam. Az én idvezítőm, ki
megszabadítasz az erőszakosságtól.

Az Úrhoz kiáltok, a ki dícséretreméltó És megszabadulok ellenségeimtől.

Mert halál hullámai vettek engem körül, Az istentelenség árjai
rettentettek engem;

A pokol kötelei vettek körül, S a halál tőrei estek reám.

Szükségemben az Urat hívtam, S az én Istenemhez kiáltottam: És meghallá
lakóhelyéről szavamat, S kiáltásom eljutott füleibe.

Akkor rengett és remegett a föld, Az égnek fundamentumai inogtak, És
megrendülének, mert haragudott Ő.

Füst szállt fel orrából, És emésztő tűz szájából, Izzószén gerjedt
belőle.

Lehajtá az eget és leszállt, És homály volt lábai alatt.

A Khérubon ment és röpült, És a szelek szárnyain tünt fel.

Sötétségből maga körül sátrakat emelt, Esőhullást, sürű felhőket.

Az előtte levő fényességből Izzó szenek gerjedének.

És dörgött az égből az Úr, És a Magasságos hangot adott.

Ellövé nyilait és szétszórta azokat, Villámot, és összekeverte azokat.

És meglátszottak a tenger örvényei, S a világ fundamentumai felszínre
kerültek, Az Úrnak feddésétől, Orra leheletének fúvásától.

Lenyúlt a magasságból és felvett engem, S a mélységes vizekből kihúzott
engem.

Hatalmas ellenségimtől megszabadított engem; Gyűlölőimtől, kik
hatalmasabbak valának nálam.

Reámtörtek nyomorúságom napján, De az Úr gyámolóm volt nékem.

Tágas helyre vitt ki engem, Kiragadott, mert jóakaróm nékem.

Az Úr megfizetett nékem igazságom szerint, Kezeimnek tisztasága szerint
fizetett meg nékem.

Mert megőriztem az Úrnak utait, S gonoszul nem szakadtam el Istenemtől.

Mert ítéletei mind előttem vannak, S rendeléseitől nem távoztam el.

Tökéletes voltam előtte, s őrizkedtem rosszaságomtól.

Ezért megfizet nékem az Úr igazságom szerint, Szemei előtt való
tisztaságom szerint.

Az irgalmashoz irgalmas vagy, A tökéletes vitézhez tökéletes vagy.

A tisztához tiszta vagy, A visszáshoz pedig visszás.

Segítesz a nyomorult népen, Szemeiddel pedig megalázod a
felfuvalkodottakat.

Mert te vagy az én szövétnekem, Uram, S az Úr megvilágosítja az én
sötétségemet.

Mert veled harczi seregen is átfutok, Az én Istenemmel kőfalon is
átugrom.

Az Istennek útja tökéletes; Az Úrnak beszéde tiszta; Paizsa ő
mindeneknek, a kik ő benne bíznak.

Mert kicsoda volna Isten az Úron kivül? S kicsoda kőszikla a mi
Istenünkön kivül?

Isten az én erős kőváram, Ki vezérli az igaznak útját.

Lábait olyanná teszi, mint a szarvasé, S magas helyekre állít engem.

Kezeimet harczra tanítja, Hogy az érczív karjaim által törik el.

Idvességednek paizsát adtad nékem, S kegyelmed nagygyá tett engem.

Lépéseimet kiszélesítetted alattam. És bokáim meg nem tántorodtak.

Üldözöm ellenségeimet és elpusztítom őket, Nem térek vissza, míg meg nem
semmisítem őket.

Megsemmisítem, eltiprom őket, hogy fel nem kelhetnek, Lábaim alatt
hullanak el.

Mert te erővel öveztél fel engem a harczra, Lenyomtad azokat, kik
ellenem támadtak.

Megadtad, hogy ellenségeim hátat fordítottak nékem, Gyülölőim, a kiket
elpusztítottam én,

Felnéztek, de nem volt, ki megszabadítsa, Az Úrhoz, de nem felelt nékik.

Szétmorzsolom őket, mint a föld porát, Összezúzom, mint az utcza sarát,
széttaposom őket.

Megmentettél népemnek pártoskodásaitól, Népeknek fejéül tartasz fenn
engemet, Oly nép szolgál nékem, melyet nem ismertem.

Idegen fiak hizelkednek nékem, S egy hallásra engedelmeskednek,

Idegen fiak elcsüggednek, S váraikból reszketve jőnek elő.

Él az Úr és áldott az én kősziklám. Magasztaltassék az Isten, idvességem
kősziklája.

Isten az, ki bosszút áll értem, S alám hajtja a népeket.

Ki megment engem ellenségeimtől, Te magasztalsz fel engem az ellenem
támadók fölött, S az erőszakos embertől megszabadítasz engem.

Dícsérlek azért téged, Uram, a pogányok között, S nevednek dícséretet
éneklek.

Nagy segítséget ad az ő királyának, Irgalmasságot cselekszik
felkentjével, Dáviddal és az ő magvával mindörökké!

23. Fejezet

Ezek Dávidnak utolsó beszédei. Dávidnak, Isai fiának szózata, annak
a férfiúnak szózata, a ki igen felmagasztaltaték, Jákób Istenének
felkentje és Izráel dalainak kedvencze.

Az Úrnak lelke szólott, én bennem, és az ő beszéde az én nyelvem által.

Izráelnek Istene szólott, Izráelnek kősziklája mondá nékem: A ki
igazságosan uralkodik az emberek felett, a ki Isten félelmével
uralkodik:

Olyan az, mint a reggeli világosság, mikor a nap feljő, mint a felhőtlen
reggel; napsugártól, esőtől sarjadzik a fű a földből.

Avagy nem ilyen-é az én házam Isten előtt? Mert örökkévaló szövetséget
kötött velem, mindennel ellátva és állandót. Mert az én teljes
idvességemet és minden kivánságomat + nem sarjadoztatja-é?

De az istentelenek mindnyájan olyanok, mint a kitépett tövis, melyhez
kézzel nem nyúlnak;

Hanem a ki hozzá akar nyúlni is, fejszét és rudat vesz hozzá, hogy
ugyanazon helyen tűzzel égettessék meg.

Ezek pedig a Dávid erős vitézeinek nevei: Joseb-Bassebet, a Tahkemonita,
a ki a testőrök vezére; ő dárdáját forgatván, egy ízben nyolczszázat
sebesített + meg.

Ő utána volt Eleázár, Dódónak fia, ki Ahóhi fia vala; ő egyike a
három hősnek, a kik Dáviddal valának, mikor a Filiszteusok által
kigúnyoltatának, összegyülekezvén ott a harczra, és az Izráeliták
megfutamodtak volt.

Ő megállván, vágta a Filiszteusokat mindaddig, míg a keze elfáradt, és a
keze a fegyverhez ragadt. És nagy szabadulást szerze az Úr azon a napon,
a nép pedig visszatére ő utána, de csak a fosztogatásra.

Ő utána volt Samma, a Harárból való Agénak fia. És összegyűlének a
Filiszteusok egy seregbe ott, a hol egy darab szántóföld volt tele
lencsével, a nép pedig elfutott a Filiszteusok elől:

Akkor ő megálla annak a darab földnek közepén, és megoltalmazá azt, és
megveré a Filiszteusokat, és az Úr nagy szabadítást szerze.

A harmincz vezér közül is hárman lementek, és elérkezének aratáskor
Dávidhoz az Adullám barlangjába, mikor a Filiszteusok táborban valának a
Réfaim völgyében.

Dávid akkor a sziklavárban volt, a Filiszteusok őrsége pedig
Bethlehemnél.

Vizet kivánt vala pedig Dávid, és monda: Kicsoda hozna nékem vizet innom
a bethlehemi kútból, mely a kapu előtt van?

Akkor a három vitéz keresztül tört a Filiszteusok táborán, és merítének
vizet a bethlehemi kútból, mely a kapu előtt van, és elhozván, vivék
Dávidnak. Ő azonban nem akará meginni, hanem kiönté azt az Úrnak.

És monda: Távol legyen tőlem, Uram, hogy én ezt míveljem: avagy azoknak
az embereknek vérét igyam-é meg, kik életöket halálra adva mentek el a
vízért? És nem akará azt meginni. Ezt mívelte a három hős.

Továbbá Abisai, Joábnak atyjafia, Sérujának fia, a ki e háromnak feje
volt, a ki háromszáz ellen felemelvén dárdáját, megölé azokat; és néki
nagy híre vala a három + között.

A három között bizonyára híres volt és azoknak vezére vala, mindazáltal
ama hárommal nem ért fel.

Benája is, Jójadának fia, vitéz ember, nagytehetségű, a ki + Kabséelből
való vala; ez ölé meg a Moábitáknak két fővitézét. Ugyanő elmenvén, az
oroszlánt is megölé a veremben, télen.

Ugyanő ölt meg egy Égyiptomból való tekintélyes embert. Az égyiptomi
kezében dárda vala, és ő csak egy pálczával méne reá és kivevé az
égyiptomi kezéből a dárdát, és megölé őt a maga dárdájával.

Ezeket cselekedé Benája, Jójadának fia, és néki is jó híre vala a három
erős vitéz között.

Híres volt ő a harmincz között, mindazáltal ama hárommal nem ért fel. És
előljáróvá tevé őt Dávid a tanácsosok között.

Asáel is, Joáb atyjafia, e harmincz közül való, kik ezek: Elkhanán, a
bethlehemi + Dódónak fia.

Haród városbeli Samma; azon Haródból való Elika.

Héles, Páltiból való Híra, a Thékoából való Ikkes fia.

Abiézer, Anathóthból; Mébunnai, Húsáthból való.

Sálmon, Ahóhitból való Maharai, Nétofátból.

Héleb, Bahanának fia, Nétofátból való Ittai, Ribainak fia, Gibeából
való, mely Benjámin fiaié.

Benája, Piráthonból való Hiddai, a patak mellett való Gáhasbeli.

Abiálbon, Árbátból való Azmávet, Bárhumból való.

Eljáhba, Sahalbomból való Jásen fia, Jonathán.

Samma, Harárból való Ahiám, Arárból való Sarárnak fia.

Elifélet, Ahásbainak fia, Maakátból való Eliám, Gilóbeli + Akhitófelnek
fia.

Hesrai, Kármelből való Paharai, Arbiból való.

Jigeál, Sobabeli Nátánnak fia; Báni, Gádból való.

Sélek, Ammonita; Naharai Beerótból való, Joábnak, a Séruja fiának
fegyverhordozója.

Ira, Jithriből való Gáreb, Jithriből való.

Hitteus Uriás. Mindössze harminczheten.

24. Fejezet

Ismét felgerjede az Úrnak haragja Izráel ellen, és felingerlé Dávidot ő
ellenek, ezt mondván: Eredj el, számláld meg Izráelt és Júdát.

Monda azért Dávid Joábnak, az ő serege fővezérének: Menj el, járd be
Izráelnek minden nemzetségeit, Dántól fogva Beersebáig, és számláljátok
meg a népet, hogy tudjam a népnek számát.

És monda Joáb a királynak: Sokasítsa meg az Úr, a te Istened a népet,
s adjon még százannyit, mint a mennyi most van, és lássák azt az én
uramnak, a királynak szemei: de miért + akarja ezt az én uram, a király?

Azonban hatalmasabb volt a királynak szava a Joábénál és a többi
főemberekénél. Kiméne azért Joáb és a többi vezérek a király elől, hogy
megszámlálják a népet, az Izráelt.

És általkelének a Jordánon és tábort járának Aroer város mellett jobbkéz
felől, Gád völgyében, és Jáser mellett.

Azután menének Gileádba, és a Hodsi alföldére. Innét menének a Dán Jáán
mellé, és Sídon környékére.

Ezután menének a Tírus erős városához, és a Hivveusoknak és
Kananeusoknak minden városaiba. Innét menének a Júdának dél felől való
részére, Beersebába.

És mikor bejárták az egész országot, hazamenének Jeruzsálembe, kilencz
hónap és húsz nap mulva.

És beadá Joáb a megszámlált népnek számát a királynak; és Izráelben
nyolczszázezer erős fegyverfogható férfi, és Júda nemzetségében
ötszázezer férfiú vala.

Minekutána pedig Dávid a népet megszámlálta, megsebhedék az ő szíve, és
monda Dávid az Úrnak: Igen vétkeztem abban, a mit cselekedtem. Azért
most, óh Uram, vedd el, kérlek, a te szolgádnak álnokságát; mert felette
esztelenül cselekedtem!

És mikor felkelt reggel Dávid, szóla az Úr Gád prófétának, a ki Dávidnak
látnoka vala, ezt mondván:

Menj el, és szólj Dávidnak: Ezt mondja az Úr: Három dolgot adok elődbe,
válaszd egyiket magadnak ezek közül, hogy a szerint cselekedjem veled.

Elméne azért Gád Dávidhoz, és tudtára adá néki, és monda néki: Akarod-é,
hogy hét esztendeig való éhség szálljon földedre? Vagy hogy három
hónapig ellenségeid előtt bujdossál és ellenséged kergessen téged? Vagy
hogy három napig döghalál legyen országodban? Most gondold meg és lásd
meg, micsoda választ vigyek annak, a ki engem elküldött.

És monda Dávid Gádnak: Felette igen szorongattatom; de mégis, hadd
essünk inkább az Úr kezébe, mert nagy az ő irgalmassága, és ne essem
ember kezébe.

Bocsáta annakokáért az Úr döghalált Izráelre, reggeltől fogva az
elrendelt ideig, és meghalának a nép közül Dántól fogva + Beersebáig,
hetvenezer férfiak.

És mikor felemelte kezét az angyal Jeruzsálem ellen is, hogy azt is
elpusztítsa, megelégelé az Úr a veszedelmet, és monda az angyalnak, a ki
a népet öli vala: Elég immár, hagyd el. Az Úrnak angyala pedig vala a
Jebuzeus + Arauna szérűje mellett.

És szóla Dávid az Úrnak, mikor látta az angyalt, a ki a népet vágja
vala, és monda: Ímé én vétkeztem és én cselekedtem hamisságot, de ezek a
juhok ugyan mit cselekedtek? Kérlek inkább forduljon a te kezed ellenem
és az én atyámnak háznépe ellen.

Méne azért Gád Dávidhoz azon a napon, és monda néki: Eredj, menj el, és
rakass oltárt az Úrnak a Jebuzeus Araunának szérűjén.

És elméne Dávid Gádnak beszéde szerint, a mint az Úr angyala
megparancsolta vala.

És feltekintvén Arauna, látá, hogy a király az ő szolgáival ő hozzá
megy; és Arauna kimenvén, meghajtá + magát a király előtt, arczczal a
föld felé.

És monda Arauna: Mi az oka, hogy az én uram, a király az ő szolgájához
jő? Felele Dávid: Azért, hogy megvegyem tőled e szérűt, és oltárt
építsek ezen az Úrnak, hogy megszünjék a csapás a nép között.

Monda Arauna Dávidnak: Vegye el hát az én uram, a király, és áldozza
fel, a mi néki tetszik. Ímhol vannak az ökrök az áldozathoz; a boronák
és az ökrök szerszámai pedig fa helyett;

Arauna mindezt, óh király, a királynak adja. És monda Arauna a
királynak: A te Urad Istened engeszteltessék meg általad.

Monda pedig a király Araunának: Nem, hanem pénzen veszem meg tőled, mert
nem akarok az Úrnak, az én Istenemnek ingyen való áldozatot áldozni.
Megvevé azért Dávid azt a szérűt és az ökröket ötven ezüst sikluson.

És oltárt építe ott Dávid az Úrnak, és áldozék egészen égő és
hálaáldozattal; + és megkegyelmeze az Úr a földnek, és megszünék a
csapás Izráelben.

A KIRÁLYOKRÓL ÍRT I. KÖNYV

1. Fejezet

Mikor pedig megvénhedt és megöregedett Dávid király, bár leplekkel
takargatták be, mégsem bírt felmelegedni.

És mondának néki az ő szolgái: Keressenek az én uramnak, a királynak egy
szűz leányt, a ki a király körül legyen, és őt ápolja, aludjék karjai
között, és melegítse fel az én uramat, a királyt.

Keresének annakokáért egy szép leányt Izráelnek minden határiban;
és találák a Súnem városából való Abiságot, + a kit el is hozának a
királyhoz.

És a leány igen szép volt, és a királyt ápolta és szolgált néki. De a
király nem ismeré őt.

Adónia pedig, Haggitnak fia, felfuvalkodék, ezt mondván: Én fogok
uralkodni! És szerze magának szekereket, lovagokat és ötven előtte járó
férfiakat.

Kit az ő atyja soha meg nem szomoríta, ezt mondván: Miért cselekszel
így?! Ez is pedig igen szép férfi volt, és őt Haggit szülte volt
Dávidnak Absolon után.

És tanácskozék Joábbal, Séruja fiával és Abjátár pappal, kik az Adónia
pártján voltak.

De Sádók pap, meg Benája, a Jójada fia, és Nátán + próféta, és Sémei, és
Réhi, és a Dávid erős vitézei nem állottak Adónia mellé.

Mikor pedig Adónia áldozatot mutatott be juhokból, ökrökből és egyéb
kövér barmokból a Zohélet kősziklánál, a mely a Rógel forrása mellett
volt: meghívá egész rokonságát, a király fiait, Júda minden férfiait, a
király szolgáit;

De Nátán prófétát és Benáját és amaz erős vitézeket és Salamont, az ő
atyjafiát nem hívá el.

Szóla akkor Nátán Bethsabénak, a Salamon anyjának, mondván: Nem
hallottad-é, hogy Adónia, a Haggit fia uralkodik, és a mi urunk Dávid
nem tud róla semmit?

Jövel azért, hadd adjak néked tanácsot, hogy megmentsd a te életedet, és
a te fiadnak, Salamonnak életét.

Eredj, menj be Dávid királyhoz, és mondd ezt néki: Uram király, nemde
nem esküdtél-é meg a te szolgálóleányodnak ilyenképen: Salamon, a
te fiad uralkodik én utánam, és ő ül az én királyi székembe? Miért
uralkodik hát Adónia?

És ímé mialatt még te ott a királylyal beszélsz, én is bemegyek utánad,
és kiegészítem a te beszédidet.

És beméne Bethsabé a királyhoz a kamarába. És a király igen megvénhedett
vala, és a Súnemből való Abiság szolgál vala a királynak.

És fejet hajta Bethsabé, és meghajtá magát a királynak. És monda a
király: Mit kivánsz?

Felele néki Bethsabé: Édes uram, te megesküdtél az Úrra, a te Istenedre
a te szolgálóleányodnak ilyenképen: Salamon, + a te fiad uralkodik én
utánam, és ő ül az én királyi székembe.

És ímé mégis Adónia lett királylyá és ímé, uram király, te nem tudsz
erről semmit.

Mert áldozott ökrökkel és nagy sok kövér barmokkal bőségesen, és
vendégekké hívta a királynak minden fiait, és Abjátár papot és Joábot, a
seregnek hadnagyát, csak Salamont, a te szolgádat nem hívta meg.

Még most te vagy, Uram, a király; az egész Izráel népének szemei reád
néznek, hogy megjelentsed nékik, kicsoda fog ülni az én uramnak, a
királynak székében, ő utána.

De ha az én uram, a király, az ő atyáival elaluszik: akkor én és az én
fiam, Salamon leszünk bűnösök.

És ímé, mikor még a királylyal szólana, Nátán próféta megérkezék.

És bejelenték a királynak, mondván: Itt van Nátán próféta. És bemenvén
a király eleibe, meghajtá magát a király előtt, arczczal a földre
leborulván.

És monda Nátán: Uram király, te mondottad-é: Adónia legyen én utánam a
király, és ő üljön az én királyi székembe?

Mert ma aláment, és áldozott ökrökkel és kövér barmokkal bőségesen,
és vendégekké hívta a királynak minden fiait és a seregnek hadnagyait
és Abjátár papot: és ímé ők esznek és isznak ő előtte, és immár azt
kiáltották: Éljen Adónia király!

Engem pedig, a ki a te szolgád vagyok, és Sádók papot és Benáját, a
Jójada fiát, és Salamont, a te szolgádat nem hívta meg.

Avagy az én uramtól, a királytól lett-é ez a dolog, hogy nem adtad
tudtára a te szolgádnak, kicsoda fogna ülni az én uramnak, a királynak
székiben az ő holta után.

És felelvén Dávid király, monda: Hívjátok hozzám Bethsabét, a ki beméne
a király eleibe, és megálla a király előtt.

És megesküvék a király, mondván: Él az Úr, a ki megszabadította az én
lelkemet minden nyomorúságból,

Hogy a miképen megesküdtem néked az Úrra, Izráel Istenére, ezt mondván:
A te fiad Salamon uralkodik én utánam, és ő ül az én királyi székembe én
helyettem: ezt ma így meg is teszem.

És fejet hajta Bethsabé, arczczal a földre leborulván, és magát
meghajtván a király előtt, monda: Éljen az én uram, Dávid király,
mindörökké!

Azután monda Dávid király: Hívjátok hozzám Sádók papot és Nátán prófétát
és Benáját, + Jójadának fiát. És ezek bemenének a király eleibe.

És monda nékik a király: Vegyétek mellétek a ti uratoknak szolgáit, és
ültessétek Salamont, az én fiamat az én öszvéremre, és vigyétek alá őt
Gihonba;

És kenje őt ott Sádók pap és Nátán próféta Izráelnek királyává és
fújjátok meg a harsonákat, és kiáltsátok: Éljen Salamon király!

És jőjjetek fel onnét ő utána; és eljövén, üljön az én királyi székembe,
és ő uralkodjék én helyettem; mert immár meghagytam néki, hogy ő legyen
fejedelme mind Izráelnek, mind Júdának.

Felele akkor Benája, a Jójada fia a királynak, és monda: Ámen! Így
szóljon az Úr, az én uramnak, a királynak Istene is.

A miképen vele volt az Úr az én urammal, a királylyal: azonképen legyen
vele Salamonnal is, és magasztalja feljebb az ő királyi székét az én
uramnak, Dávid királynak királyi székénél.

Aláméne azért Sádók pap és Nátán próféta és Benája, a Jójada fia, a
Kereteusok is és a Peleteusok, és felülteték Salamont a Dávid király
öszvérére, és alávivék őt Gihonba.

És vevé Sádók pap az olajos szarut az Úr sátorából, és megkené Salamont;
+ azután kürtölének, és az egész nép ezt kiáltá: Éljen Salamon király!

És felvonult utána az egész nép, és a nép sípolt és felette ujjongott,
úgy hogy a föld is megrepedne kiáltásuk zajától.

És Adónia is meghallotta és vendégei is mind, a kik nála valának, miután
a lakomát már elvégezték; és meghallá Joáb is a kürtölés szavát, és
monda: Miért e zaj és mozgás a városban?

És a mikor ő még szólana, ímé megérkezék Jonathán, az Abjátár pap fia.
És monda Adónia: Jőjj be, mert megbízható férfiú vagy, és jó hírt
mondasz.

Jonathán pedig felelvén, monda Adóniának: Igen, a mi urunk, Dávid
király, Salamont tette királylyá.

És elküldötte ő vele Sádók papot a király és Nátán prófétát, és Benáját,
a Jójada fiát, a Kereteusokat is és Peleteusokat, és őt a király
öszvérére ülteték,

És Sádók pap Nátán prófétával együtt királylyá kente fel őt Gihonnál, és
onnét vonulnak fel örömmel; ettől zendült meg a város. Ez az a zaj, a
melyet hallottatok.

És immár be is ült Salamon az országnak királyi székibe;

És a király szolgái is bemenének, hogy áldják a mi urunkat, Dávid
királyt, mondván: Tegye az Isten a Salamon nevét híresebbé a te
nevednél, és magasztalja feljebb az ő székit a te székednél. És meghajtá
magát a király az ő ágyán.

És ekképen is szóla a király: Áldott az Úr, Izráel Istene, a ki adott
e mai napon olyat, a ki szemeim láttára helyettem üljön az én királyi
székemben.

Akkor megrettenének, és felkelének mindnyájan a hivatalosok, a kik
Adóniával valának, és kiki mind dolgára méne.

De Adónia félt Salamontól, és felkészülve elfutott, és megragadta az
oltárnak szarvait.

Hírül adák pedig Salamonnak ilyen szókkal: Ímé Adónia Salamon királytól
való féltében megfogá az oltárnak szarvait, ezt mondván: Esküdjék meg ma
nékem Salamon király, hogy meg nem öli az ő szolgáját fegyverrel.

És monda Salamon: Ha jámbor lészen, egy hajszál fejéről le nem esik a
földre; de ha gonoszság találtatik ő benne, + meg kell halnia.

Elkülde azért Salamon király, és elhozák őt az oltártól; és eljövén
meghajtá magát Salamon király előtt; és monda Salamon király: Menj el a
te házadhoz.

2. Fejezet

Mikor pedig elközelgett Dávidnak ideje, hogy meghaljon, parancsot ada
Salamonnak az ő fiának, ezt mondván:

Én elmegyek az egész földnek útján; erősítsd meg magad és légy férfiú.

És őrízd meg az Úrnak a te Istenednek őrizetit, hogy az ő útain
járj, és megőrizzed az ő rendeléseit, parancsolatit és ítéleteit,
és bizonyságtételeit, a mint meg van írva a Mózes törvényében: hogy
előmented legyen mindenekben, a melyeket cselekedéndesz, és mindenütt,
valamerre fordulándasz;

Hogy megteljesítse az Úr az ő beszédét, melyet szólott nékem,
mondván: Ha megőrizéndik a te fiaid az ő útjokat, járván én előttem
tökéletességgel, teljes szivök és teljes lelkök szerint; ezt mondván,
mondom: Soha el nem fogy a férfiú te közüled az Izráelnek királyi
székiből.

Azt is jól tudod, mit cselekedett én velem Joáb, a Séruja fia, mit
cselekedett az Izráel seregeinek két fővezérével, Abnerrel, a Nér
fiával, és Amasával, + a Jéter fiával, a kiket megölt, harczi vért
ontván békességnek idején, és hintett harczi vért az ő derekának övére
és az ő lábának saruira.

Cselekedjél a te bölcseséged szerint, és ne engedd, hogy megőszülvén,
békességgel menjen a koporsóba.

De a gileádbeli Barzillainak fiaival cselekedjél irgalmasságot, és
legyenek a te asztalod vendégei, mert így közeledtek ők is hozzám, mikor
Absolon, a te testvéred elől menekültem.

És ímé veled van Sémei, Gérának fia, a Bahurimbeli Benjáminita, a ki
gyalázatosan szidalmazott akkor, mikor Mahanáimba mentem; de azután
mikor elém alájött a Jordánhoz, megesküdtem + néki az Úrra, és mondék:
Nem öllek meg téged fegyverrel;

Te azonban ne hagyd őt büntetés nélkül, és mivel eszes férfiú vagy,
tudod, mit kelljen cselekedned vele, hogy az ő vénségét vérrel bocsássad
a koporsóba.

Azután elaludt Dávid az ő atyáival, és eltemetteték a Dávid városában.

Az idő pedig, a melyben uralkodék Dávid Izráelen, negyven esztendő.
Hebronban uralkodék hét esztendeig, Jeruzsálemben pedig uralkodék
harminchárom esztendeig.

Azután Salamon ült Dávidnak, az ő atyjának királyi székibe, és
megerősödék az ő királyi birodalma felette igen.

De Adónia, a Haggit fia beméne Bethsabéhoz, a Salamon anyjához, és az
monda: Békességes-é a te jöveteled? Ki felele: Békességes.

És monda: Beszédem volna veled. Monda az: Szólj.

Akkor monda Adónia: Te tudod, hogy az ország az enyém vala, és az egész
Izráel reám néz vala, hogy én uralkodjam; de elvéteték az ország tőlem,
és lőn az én atyámfiáé, mert az Úrtól adattaték néki.

Most egy kérést kérek tőled, ne szégyenítsd meg orczámat. Az pedig
monda: Beszélj!

És monda: Beszélj, kérlek Salamon királylyal; mert ő a te kérésedet meg
nem veti, hogy adja nékem a Súnemből való Abiságot feleségül.

Felele Bethsabé: Jól van, majd szólok melletted a királynak.

És beméne Bethsabé Salamon királyhoz, hogy beszéljen vele Adónia
érdekében; és felkele a király, és elébe menvén meghajtá magát előtte,
és leüle királyi székibe; és széket tétete a király anyjának, hogy üljön
az ő jobbkeze felől.

És monda Bethsabé: Egy kis kérést kérek tőled, ne szégyenítsd meg
orczámat. És monda néki a király: Kérj édes anyám; mert nem szégyenítem
meg orczádat.

Monda ő: Adassék a Súnemből való Abiság Adóniának, a te testvérednek
feleségül.

Akkor felele Salamon király, és monda az ő anyjának: De miért kéred te a
Súnembeli Abiságot Adóniának? Kérjed néki az országot is; mert ő az én
bátyám, és vele egyetért Abjátár pap, és Joáb, a Séruja fia.

És megesküvék Salamon király az Úrra, mondván: Úgy cselekedjék velem az
Isten, és úgy segéljen, hogy Adónia a saját élete ellen szólotta ezt a
beszédet!

Most azért él az Úr, a ki megerősített engem és ültetett engem az én
atyámnak, Dávidnak királyi székibe, és a ki házat szerzett nékem, a mint
megmondotta volt: ma Adóniának meg kell halnia!

Elküldé azért Salamon király Benáját, a Jójada fiát, a ki levágá őt, és
meghala.

Abjátár papnak pedig monda a király: Menj el Anathótba, a te jószágodba,
mert halálnak fia vagy; de ma meg nem öletlek, mivel te hordoztad az
Úr Istennek ládáját Dávid, az én atyám előtt, és mivel az én atyámnak
minden + nyomorúságaiban részes voltál.

És kiűzé Salamon Abjátárt, hogy ne legyen az Úrnak papja, hogy
beteljesedjék az Úrnak beszéde, a melyet szólott vala az Éli + háza
felől Silóban.

És eljutott ez a hír Joábhoz, mert Joáb Adóniához hajlott vala, noha
azelőtt nem hajlott vala Absolonhoz, és elfuta Joáb az Úrnak sátorába,
és megfogá az oltárnak szarvait.

Hírül adák pedig Salamon királynak, hogy Joáb az Úrnak sátorához futott,
és ímé az oltár + mellett áll. Ekkor elküldé Salamon Benáját, a Jójada
fiát, mondván: Menj el, vágd le őt.

Mikor pedig Benája az Úrnak sátorához ért, monda néki: Ezt mondja a
király: Jőjj ki. Kinek felele Joáb: Nem, itt akarok meghalni. És megvivé
Benája a királynak e dolgot, mondván: Így szólott Joáb és így felelt
nékem.

És monda néki a király: Cselekedjél úgy, a mint szólott; vágd le őt és
temesd el, hogy elvedd az ártatlan vért, a melyet kiontott + Joáb, én
rólam és az én atyámnak házáról.

És fordítsa az Úr az ő fejére az ő vérét, a miért nálánál igazabb és
jobb két férfira támadott, és megölé őket fegyverrel az én atyámnak,
Dávidnak tudta nélkül, tudniillik Abnert, Nérnek fiát, az Izráel
seregének fővezérét és Amasát, + Jéternek fiát, Júda vitézeinek
fővezérét.

Ezeknek a vére térjen Joáb fejére és az ő magvának fejére mindörökké:
Dávidnak pedig és az ő magvának és az ő házának és királyi székének
békessége legyen az Úrtól mindörökké.

És elméne Benája, Jójada fia és reá rohanván megölé őt; és eltemetteték
az ő házában, a pusztában.

Rendelé pedig a király a Jójada fiát ő helyette a sereg fölé, és + Sádók
papot rendelé a király Abjátár helyett.

És elkülde a király, és magához hivatá Sémeit, és monda néki: Építs
házat magadnak Jeruzsálemben és lakjál ott; és onnét ne menj ki se ide,
se tova.

Mert valamely nap kimenéndesz, és általmenéndesz a Kidron patakján, tudd
meg, hogy meg kell halnod, a te véred lészen tennen fejeden.

És monda Sémei a királynak: Tetszik nékem e beszéd; a miképen szólott az
én uram, a király, a képen cselekeszik a te szolgád; és sok ideig lakék
Sémei Jeruzsálemben.

Lőn azonban három esztendő mulva, hogy Sémeinek két szolgája elszökött
Ákishoz, Maaka fiához, a Gáthbeli királyhoz; és hírül adák Sémeinek,
mondván: Ímé a te szolgáid Gáthban vannak.

Ekkor felkelt Sémei, és megnyergelé szamarát, és elméne Gáthba Ákishoz,
hogy megkeresse az ő szolgáit. Oda érvén Sémei, meghozá szolgáit
Gáthból.

Hírül adák pedig Salamonnak, hogy elment Sémei Jeruzsálemből Gáthba, és
haza jött.

Akkor elkülde a király, és magához hivatá Sémeit, és monda néki: Nemde
esküvéssel kényszerítettelek-é téged az Úrra, és bizonyságot tettem
néked, ezt mondván: Valamely napon kimenéndesz, s ide s tova menéndesz,
bizonynyal tudjad, hogy meghalsz; és azt mondád nékem: Tetszik e beszéd,
megértettem.

Miért nem tartottad hát meg az Úr előtt való esküvést, és a
parancsolatot, a melyet néked parancsoltam?

Monda annakfelette a király Sémeinek: Te tudod mindazt a gonoszságot,
a melyről a te szíved bizonyság, és a melyet atyámmal Dáviddal
cselekedtél: az Úr most mindazt a gonoszságot a saját fejedre
fordította.

Salamon király pedig áldott lészen, és Dávidnak királyi széke lészen
állandó az Úr előtt mindörökké.

És parancsola a király Benájának, a Jójada fiának, a ki elméne, és
levágá Sémeit, és meghala. És az ország megerősödék Salamon kezében.

3. Fejezet

Sógorságot szerze azután Salamon a Faraóval, az Égyiptombeli királylyal;
és elvevé a Faraó leányát, és hozá Dávidnak városába, míg elvégezé az ő
+ házának és az Úr házának építését és Jeruzsálemnek kőfalát köröskörül.

De a nép áldozik vala a magas helyeken; mert nem építtetett vala ház az
Úr nevének mind ez ideig.

Szereté pedig Salamon az Urat, járván Dávidnak, az ő atyjának
parancsolataiban, kivéve, hogy a magas helyeken + áldozott, és ott
tömjénezett.

És mikor Gibeonba ment a király, hogy ott áldozzék, mert ott volt a nagy
magaslat, és Salamon azon az oltáron áldozott égőáldozatul ezer barmot:

Megjelenék Gibeonban az Úr Salamonnak azon éjjel álmában, és monda az
Isten: Kérj, a mit akarsz, hogy adjak néked.

És monda Salamon: Te a te szolgáddal, az én atyámmal, Dáviddal nagy
irgalmasságot cselekedtél, a miképen ő is járt előtted híven, igazán és
hozzád egyenes szívvel, és megtartottad néki ezt a nagy irgalmasságot,
hogy néki fiat adtál, a ki az ő királyi székében ül, a mint e mai napon
megtetszik.

És most, óh én Uram Istenem, te tetted a te szolgádat királylyá, Dávid,
az én atyám helyett. Én pedig kicsiny gyermek vagyok, nem tudok kimenni
és bejönni.

És a te szolgád a te néped között van, a melyet te magadnak
választottál, nagy nép ez, a mely meg nem számláltathatik, meg sem
írattathatik a sokaság miatt.

Adj azért a te szolgádnak értelmes szívet, hogy tudja ítélni a te
népedet, és tudjon választást tenni a jó és gonosz között; mert kicsoda
kormányozhatja ezt a te nagy népedet?

És tetszék e beszéd az Úrnak, hogy Salamon ilyen dolgot kért.

Monda azért az Isten néki: Mivelhogy ezt kérted tőlem, és nem kértél
magadnak hosszú életet, sem nem kértél gazdagságot, sem pedig nem kérted
a te ellenségidnek lelkét; hanem bölcseséget kértél az ítélettételre:

Ímé a te beszéded szerint cselekszem, ímé adok néked bölcs és értelmes
szívet, úgy hogy hozzád hasonló nem volt te előtted, és utánad sem támad
olyan, mint te.

Sőt még a mit nem kértél, azt is megadom néked, gazdagságot és
dicsőséget: úgy hogy a királyok között nem lesz hozzád hasonló senki
minden te idődben.

És ha az én útaimon járándasz, megőrizvén az én végzéseimet és
parancsolatimat, a miképen járt a te atyád, Dávid: meghosszabbítom
életed idejét.

És mikor felserkent Salamon, ímé álom volt. És méne Jeruzsálembe, és
álla az Úr szövetségének ládája elé, és áldozék egészen égőáldozatokat,
és készíte hálaáldozatokat, és szerze nagy lakomát minden szolgáinak.

Abban az időben jött a királyhoz két parázna asszony, és megálla ő
előtte.

És monda az egyik asszony: Kérlek uram, én és ez az asszony egy házban
laktunk, és szültem ő nála abban a házban.

És harmadnappal az én szülésem után, ez az asszony is szült, és együtt
valánk, senki idegen nem volt velünk a házban, hanem csak mi ketten
valánk abban a házban.

És ennek az asszonynak éjszaka meghalt a fia: mert ráfeküdt.

És felkelt éjfélkor, és elvitte az én fiamat mellőlem, mert a te
szolgálóleányod aludt, és azt maga mellé fekteté, míg az ő meghalt fiát
én mellém fektette.

Mikor pedig hajnalban felkeltem, hogy megszoptassam az én fiamat: ímé,
megholt; de reggel jól megnézegetvén, látám, hogy az nem az én fiam, a
kit én szültem.

Monda pedig a másik asszony: Nem úgy van, az én fiam az, a ki él, a te
fiad pedig az, a ki meghalt. Amaz viszont monda: Nem, hanem a te fiad
az, a ki meghalt, és az én fiam az, a ki él. És ekképen versengettek a
király előtt.

Akkor monda a király: Ez azt mondja: Ez az én fiam, a ki él, és a te
fiad az, a ki meghalt; amaz meg ezt mondja: Semmiképen nem, hanem a te
fiad az, a ki meghalt, és az én fiam az, a ki él.

És monda a király: Hozzatok nékem kardot! És mikor oda hozák a kardot a
király elé,

Monda a király: Vágjátok két részre az eleven gyermeket, és adjátok az
egyik részt egyiknek, a másikat pedig a másiknak.

Ekkor monda az az asszony, a kié vala az élő gyermek, a királynak, mert
megindult szíve gyermekén: Kérlek, uram, adjátok néki az élő gyermeket,
és ne öljétek meg őt. A másik pedig azt mondja vala. Se enyim, se tied
ne legyen; vágjátok ketté.

Akkor felele a király, és monda: Adjátok amannak az élő gyermeket, és
meg ne öljétek azt, mert az az ő anyja.

És mikor hallotta az egész Izráel ezt az ítéletet, a melyet tett vala a
király, félék a királynak orczáját, mert látták, hogy Isten bölcsesége
van az ő szívében az ítélettételre.

4. Fejezet

És lőn Salamon király az egész Izráel felett királylyá.

Ezek valának pedig az ő főemberei: Azária, Sádók papnak fia.

Elihóref és Ahija, Sisának fiai íródeákok, Jósafát, az Ahilud fia,
emlékíró vala.

És Benája, a Jójada fia, a sereg hadnagya; Sádók pedig és Abjátár papok.

És Azáriás, a Nátán fia, a tiszttartók előljárója; és Zábud, a Nátán
fia, főtanácsos és a király barátja.

És Ahisár udvarbíró Adónirám pedig, az Abda fia, kincstartó.

Vala pedig Salamonnak tizenkét tiszttartója az egész Izráelen, a kik
ellátták a királyt és az ő háznépét: esztendőnként mindeniknek egy
hónapig kellett az ellátásról gondot viselnie.

És ezek azoknak neveik: Húrnak fia az Efraim hegyén.

Dékernek fia Mákásban, Sahálbimban, Béth-Semesben és Elonban és
Béth-Hanánban.

Hésednek fia Arúbothban, ő hozzá tartozott Szókó és Héfer egész földe.

Abinádáb fiaié volt Dór egész határa. A Salamon leánya, Táfát, vala néki
felesége.

Bahana, az Ahilud fia, bírja vala Taanákot és Megiddót és egész
Béth-Seánt, mely Sartána mellett vala Jezréel alatt, Béth-Seántól fogva
mind Abela Méholáig és mind Jokméámon túl.

Gébernek fia, Rámóth Gileádban: övé valának Jáirnak, a Manasse fiának
falui, melyek Gileádban valának; az övé volt az Argób + tartománya, mely
Básánban vala, hatvan nagy város kőfallal és érczzárakkal megerősítve.

Ahinádáb, Iddó fia Mahanáimban.

Ahimaás Nafthaliban; a Salamon leányát, Bosmátát vevé magának feleségül
ő is.

Bahana, Khúsai fia, Áserben és Alóthban.

Jósafát, Paruákh fia, Issakhárban.

Simei, Éla fia, Benjáminban.

Géber, Uri fia, a Gileád földében, Sihonnak, az Emoreus királyának
földében, és Ógnak, a Básánbeli királynak földében; és ez egy tiszttartó
bírja vala azt a földet.

És Júda és Izráel megsokasodott, olyan sok volt, mint a tenger mellett
való föveny, és ettek, ittak és vigadtak.

Salamon pedig uralkodék minden országokon a folyóvíztől fogva egész a
Filiszteusok földéig és Égyiptomnak határáig, és ajándékokat hoznak
vala, és szolgálnak vala Salamonnak, életének minden idejében.

És Salamon eledele naponként ez vala: harmincz véka zsemlyeliszt és
hatvan véka közönséges liszt;

Tíz hízlalt ökör, húsz füvön járt ökör és száz juh; a szarvasokon,
őzeken, bivalokon és hízlalt madarakon kivül.

Mert ő uralkodék minden helyeken a folyóvizen túl Thifsától fogva egész
Gázáig; minden királyokon, a kik a folyóvizen túl valának; és békessége
volt néki minden alattvalóitól köröskörül.

És lakozék Júda és Izráel bátorsággal, kiki mind az ő szőlőtője és
fügefája alatt. Dántól fogva Bersebáig; Salamonnak minden idejében.

És Salamonnak volt negyvenezer szekérbe való lova az istállókban, és
tizenkétezer lovagja.

És ezek a tiszttartók ellátták Salamon királyt és mindazokat, a kik
a Salamon király asztalánál valának, kiki az ő hónapján, minden
fogyatkozás nélkül.

Azután árpát és szalmát is hoztak a lovaknak és a paripáknak arra a
helyre, a hol a király volt, kiki az ő rendelete szerint.

És az Isten adott bölcseséget Salamonnak és igen nagy értelmet és mély
szívet, mint a fövény, mely a tenger partján van.

Úgy hogy a Salamon bölcsesége nagyobb volt, mint a napkelet minden
fiainak bölcsesége és Égyiptomnak egész bölcsesége.

Sőt bölcsebb volt minden embereknél, még az Ezráhita Ethánnál is és
Hémánnál, + Kálkólnál és Dardánál, a Máhol fiainál; és híre neve vala
minden nemzetségek között köröskörül.

És szerze háromezer példabeszédet, és az ő énekeinek száma ezer és öt
volt.

Szólott a fákról is, a Libánon czédrusfájától az izsópig, a mely
a falból nevekedik ki; és szólott a barmokról, a madarakról, a
csúszó-mászó állatokról és a halakról is.

És jőnek vala minden népek közül, hogy hallgassák a Salamon bölcseségét;
a földnek minden királyaitól, a kik hallották vala az ő bölcseségét.

5. Fejezet

És Hírám, Tírus királya elküldé az ő szolgáit Salamonhoz, mikor
meghallotta, hogy őt kenték királylyá az ő atyja helyett; mert Hírám
szerette Dávidot teljes életében.

És külde Salamon Hírámhoz, ezt izenvén néki:

Te tudod, hogy Dávid, az én atyám nem építhete házat az Úrnak, az ő
Istenének nevének a háborúk miatt, a melyekkel őt körülvették vala,
mígnem az Úr az ő lábainak talpa alá vetette azokat;

De most az Úr, az én Istenem nékem nyugodalmat adott mindenfelől, úgy
hogy semmi ellenségem és senkitől semmi bántásom nincs.

Ímé azt gondoltam magamban, hogy házat építek az Úrnak, az én Istenemnek
nevének, a miképen szólott az Úr Dávidnak, az én atyámnak, ezt mondván:
A te + fiad, a kit helyetted ültetek a te királyi székedbe, ő építi meg
azt a házat az én nevemnek.

Most azért parancsold meg, hogy vágjanak nékem czédrusfákat a Libánonon.
Az én szolgáim is együtt lesznek a te szolgáiddal; a te szolgáidnak
pedig jutalmát megadom néked mind a szerint, a mit mondándasz; mert
tudod, hogy nincsen mi közöttünk olyan ember, a ki a favágáshoz úgy
értene, mint a Sidonbeliek.

Mikor azért meghallotta Hírám a Salamon izenetét, igen megörült, és
monda: Áldott legyen e mai napon az Úr, a ki Dávidnak bölcs fiat adott e
nagy népen.

És elkülde Hírám Salamonhoz, azt izenvén: Megértettem a mi felől
küldöttél hozzám; én megteszem minden kivánságodat mind a czédrusfákra,
mind a fenyőfákra nézve.

Az én szolgáim a Libánonról aláviszik a tengerre a fákat: én pedig
azokat tutajokra rakatván, a tengeren addig a helyig vitetem, a melyet
te megizentetsz nékem, és azokat ott kihányatom, és te vitesd el. Te
pedig abban teljesítsd kivánságomat, hogy adj eledelt az én háznépemnek.

Ada azért Hírám Salamonnak czédrusfákat és fenyőfákat, minden kivánsága
szerint.

Salamon pedig ada Hírámnak húszezer véka búzát az ő háznépének
táplálására, és húszezer kórus sajtolt olajat. Ezt adja vala Salamon
Hírámnak esztendőről-esztendőre.

Az Úr azért bölcsességet ada Salamonnak, a mint megmondotta vala néki:
és békesség lőn Hírám és Salamon között, és ők szövetséget + tőnek
egymással.

Salamon király pedig robotosokat szedete az egész Izráelből; és
harminczezer ember lőn robotossá.

A kiket aztán elkülde a Libánonra, minden hónapra tíz-tízezer ember
egymás után. Egy hónapig a Libánon hegyén valának, két hónapig az ő
házoknál. Adónirám vala pedig a robotosok feje.

Ezenkivül Salamonnak hetvenezer teherhordója, és nyolczvanezer kővágója
volt a hegyen.

A pallérok fejedelmein kivül, a kikre Salamon a munkának igazgatását
bízta volt, a kik háromezeren és háromszázan valának, a kik a munkálkodó
népet szorgalmaztatták.

És megparancsolá a király, hogy nagy és drága köveket vágjanak ki,
nevezetesen faragott köveket a ház fundamentomául;

Melyeket kifaragának a Salamon kőmívesei és a Hírám ácsai és a
Gibleusok; és elkészíték a fákat és a köveket a ház építéséhez.

6. Fejezet

És megépítteték az Úrnak háza az Izráel fiainak Égyiptom földéből való
kijövetele után a négyszáznyolczvanadik esztendőben, Salamon Izráel
felett való uralkodásának negyedik esztendejében, a Zif hónapban, mely a
második hónap.

És a ház, a melyet Salamon király az Úrnak építe, hatvan sing hosszú,
húsz sing széles és harmincz sing magas volt.

És egy tornácz vala a ház temploma előtt, a melynek a hossza húsz sing
volt, a háznak szélessége szerint; a szélessége pedig tíz sing volt a
ház hosszában.

És építe a házon ablakokat is lezárt rostélyzattal.

És építe a ház falaira emeleteket köröskörül, a ház falai körül a szent
helyen és a szentek szentjén, és készíte mellék helyiségeket körül.

Az alsó emelet belső szélessége öt sing, a középső szélessége hat sing
és a harmadik szélessége hét sing volt, és bemélyedéseket építe a ház
körül kivülről, hogy az emeletek gerendái ne nyúljanak be a ház falaiba.

Mikor pedig a ház építteték, a kőbányának egészen kifaragott köveiből
építtetett, úgy hogy sem kalapácsnak, sem fejszének, sem valami egyéb
vasszerszámnak pengése nem hallattatott a háznak felépítésénél.

Az alsó emelet középső mellékhelyiségéhez egy ajtó vezetett a ház
jobb oldalán, és egy csiga-grádics vitt fel a középső emeletbe, és a
középsőből a harmadikba.

Megépíté ekként azt a házat és elvégezé, és befedé a házat gerendákkal
és czédrusfadeszkákkal.

És megépíté az emeleteket az egész ház körül, a melyeknek magasságok
öt-öt sing volt, és a házhoz czédrusfagerendákkal ragasztattak.

És lőn az Úrnak beszéde Salamonhoz, ezt mondván:

Ez ama ház, a melyet te építesz: Ha az én rendeléseimben + jársz, és az
én ítéletim szerint cselekszel, és megtartod minden én parancsolatimat,
azokban járván: Én is bizonyára megerősítem veled az én beszédemet, a
melyet szólottam Dávidnak, a te atyádnak;

És az Izráel fiai között lakozom, és nem hagyom el az én népemet, az
Izráelt.

Megépíté azért Salamon azt a házat, és elvégezé azt.

És megbéllelé a ház falait belől czédrusfával, a ház padlózatától
egészen a padlásig beborítá belől fával; a ház padlózatát pedig beborítá
fenyődeszkákkal.

És építe a ház hátulján egy húsz sing hosszú czédrusfa falat a
padlózattól egész a padlásig, és építé azt a ház hátulsó részének;
szentek-szentjének.

Az előtte való szenthely hossza negyven sing volt.

Belülről az egész ház merő czédrus volt, kivésett sártökökkel és kinyilt
virágbimbókkal, úgy hogy semmi kő ki nem látszott.

És a szentek-szentjét építé a ház belső részében, hogy abba helyheztesse
az Úr szövetségének ládáját.

A szentek-szentje belső részének a hossza vala húsz sing, a szélessége
is húsz sing, a magassága is húsz sing, és beborítá azt finom aranynyal;
az oltárt is beborítá czédrusdeszkákkal.

És Salamon beborította a házat belől finom aranynyal, és arany lánczot
vont a belső rész előtt, a melyet szintén bevont aranynyal.

Úgy, hogy az egész ház be volt vonva merő aranynyal, sőt az oltárt is, a
mely a szentek-szentje előtt volt, egészen beborítá aranynyal.

És csinált a szentek-szentjébe két tíz sing magas Kérubot olajfából.

És öt sing volt az egyik Kérub szárnya, és öt sing volt a másik Kérub
szárnya is, úgy, hogy az egyik szárnya végétől, a másik szárnya végéig
tíz sing vala.

A másik Kérub is tíz sing volt; és mind a két Kérubnak mind a mértéke,
mind a faragása egy vala;

Úgy, hogy az egyik Kérub magassága tíz sing, és ugyanannyi a másik
Kérubé is.

És helyezteté a Kérubokat a ház belsejébe, és a mint a Kérubok
kiterjeszték szárnyukat, az egyiknek szárnya a ház egyik falát, a másik
Kérub szárnya pedig a másik falát érte; de a ház közepén összeért egyik
szárny a másikkal.

És beborítá a Kérubokat aranynyal.

És a ház összes falain köröskörül kivül és belől Kérubokat, pálmafákat
és kinyilt virágokat metszetett ki.

És beborítá még a ház padlóját is aranynyal kivül és belől.

És a szentek-szentjének bemenetelén csinála ajtót olajfából, az
ajtófélfák kiszögellése egy ötödrész volt;

És két ajtószárnyat olajfából, és metszete reájok Kérubokat, pálmafákat
és kinyilt virágokat, és beborítá azokat aranynyal; a Kérubokat is és a
pálmafákat is megaranyoztatá.

E képen csinált a templom szenthelyénél is négyszegletű ajtófélfákat
olajfából.

És csinált két ajtót cziprusfából, és az egyik ajtón is két forgó
ajtószárny volt, a másik ajtón is két forgó ajtószárny.

És metszete azokra Kérubokat és pálmafákat és kinyilt virágokat, és
beborítá aranynyal, rá alkalmaztatva azt a metszésre.

Azután felépíté a belső pitvart három rend faragott kőből és egy rend
czédrusgerendából.

Az ő uralkodásának negyedik esztendejében fundáltaték az Úrnak háza Zif
hónapban.

És a tizenegyedik esztendőben, Búl havában, (mely a nyolczadik hónap)
végezteték el a ház, minden dolga és rendje szerint. És így építé azt
hét esztendeig.

7. Fejezet

Azután a maga házát építé Salamon tizenhárom esztendeig, a mely alatt
elvégezé az ő házát egészen.

Megépíté a Libánon erdő házát is, melynek hossza száz sing vala,
szélessége ötven sing, magassága harmincz sing; építé azt négy rend
czédrusoszlopon és az oszlopokon czédrusgerendák valának.

És bepadlá czédrusdeszkákkal felül a gerendák felett, melyek valának
negyvenöt oszlopon, mindenik renden tizenöt.

És három rend ablak rajta egymással átellenben, három-három ellenében.

És mind az ajtók és azoknak oldalfái négyszögűek valának az ablakokkal
együtt, és egyik ablak a másiknak átellenébe volt mind a három renden.

És építé az oszlopcsarnokot, a melynek hossza ötven sing és szélessége
harmincz sing volt; és egy tornáczot ez elé, és oszlopokat és vastag
gerendákat ezek elé.

És építé a trón-termet, a hol ítélt, a törvényházat, a melyet
czédrusfával bélelt meg a padlózattól fogva fel a padlásig.

Azután a saját házát építé, a melyben ő maga lakott, a másik udvarba
befelé a teremtől, hasonlóan a másikhoz, és építe egy házat a Faraó
leányának is, a kit feleségül vett Salamon, hasonlót e teremhez.

Mindezek drágakövekből voltak, mérték szerint kifaragva, fűrészszel
metszve minden oldalról, a fundamentomtól a tetőzetig, kivül is mind a
nagy pitvarig.

Még a fundamentom is drága és nagy kövekből volt: tíz singnyi kövekből
és nyolcz singnyi kövekből.

És ezeken felül voltak a mérték szerint faragott drágakövek és
czédrusfák.

És a nagy pitvarban köröskörül három sor faragott kő és egy sor faragott
czédrusgerenda volt, épen mint az Úr házának belső pitvara és a ház
tornácza.

És elkülde Salamon király, és elhozatá Hírámot Tírusból.

Ez egy özvegy asszonynak volt a fia a Nafthali nemzetségéből; az ő atyja
pedig Tírusbeli rézmíves ember vala; és ez teljes vala bölcseséggel,
értelemmel és tudománynyal, hogy tudna csinálni mindenféle mívet rézből.
Ki mikor Salamon királyhoz jött, minden mívet megcsinála néki.

És formála két réz oszlopot, az egyik oszlop magassága tizennyolcz sing
volt, és tizenkét sing zsinór éri vala át mind a két oszlopot.

És készíte két gömböt érczből öntve, hogy azokat az oszlopok tetejére
tegye, és öt sing magas volt az egyik gömb és öt sing magas volt a másik
gömb.

Reczés mívű hálók, lánczmívű zsinórok voltak a gömbökön, a melyek az
oszlopok tetején valának; hét volt az egyik gömbön, és hét volt a másik
gömbön is.

És megkészíté az oszlopokat, és két sor díszítést tett köröskörül az
egyik hálón, hogy befedje a gömböket, a melyek az oszlopfőkön voltak; és
így csinálá a másik gömböt is.

És a gömbök, a melyek a tornáczban levő oszlopok tetején voltak, liliom
formájúak voltak, négy singnyiek.

Gömbök voltak a két oszlopon, felül, közel a kidomborodáshoz, a mely
a háló mellett volt. És kétszáz gránátalma volt sorban köröskörül a
második gömbön.

És felállítá az oszlopokat a templom tornáczában; és felállítá a jobb
oszlopot, és nevezé annak nevét Jákinnak, és felállítá a bal oszlopot,
és nevezé annak nevét Boáznak.

És az oszlopok tetején liliomok formáltattak vala. És ilyen módon
végezteték el az oszlopok míve.

És csinála egy öntött tengert, mely egyik szélétől fogva a másik széléig
tíz sing volt, köröskörül kerek, és öt sing magas, és a kerületit
harmincz sing zsinór érte vala körül.

Valának pedig a peremén alól köröskörül formáltatva apró sártökök;
tíz-tíz mindenik singben az egész tenger körül, az ilyen sártököcskék
két renddel valának öntve köröskörül a maga öntésében.

És tizenkét ökrön állott, három északra fordulva, három nyugotra, három
délre és három naptámadatra, és a tenger fölül rajtok, hátok pedig mind
befelé.

És a vastagsága egy tenyérnyi volt, és a pereme olyan, mint a pohár
ajaka, vagy a liliom virága, és kétezer báth fért bele.

És készíte tíz ércz-talpat, mindegyik talpat négy sing hosszúra, és négy
sing szélesre, és három sing magasra.

És e talpak így voltak csinálva: oldalaik voltak, és az oldalak a
szélpártázatok között voltak.

És az oldalakon, a melyek a pártázatok között voltak, oroszlánok, ökrök
és Kérubok voltak, és a pártázatokon felül is ekként; az oroszlánok és
ökrök alatt pedig czifrázatok voltak bevésett munkával.

És mindenik talpnak négy-négy réz kereke és réz tengelye volt, és a
négy szegleten támaszok voltak; a mosdómedenczén alul voltak e támaszok
öntve, és mindegyiknek oldalán czifrázatok.

És a szája az ő kerekded fészkének belső részétől fogva oda felfelé
egy singnyi volt, és a fészeknek szája kerekded vala, oszlopformára
csinálva, másfél singnyi széles, és szájánál is szép metszések valának,
és azoknak pártázatai négyszögűek valának, nem gömbölyűek.

És négy kerék volt a pártázatok alatt, és a kerekek tengelyei a talphoz
voltak erősítve, és mindenik keréknek magassága másfél sing vala.

És e kerekek hasonlóak valának a szekérnek kerekeihez, csakhogy a
tengelyeik, kerékagyaik, küllőik, talpaik mind öntve valának.

És négy vállacskát csinált mindenik talp négy szegletén; magából a
talpból jöttek ki a vállacskák.

És e talp tetején fél singnyi kerekded magasság volt köröskörül, és a
talp tetején voltak annak tartókezei és pártázatai a maga öntéséből.

Metsze pedig annak tábláira, tartókezeire, pártázataira Kérubokat,
oroszlánokat és pálmafákat: mindeniknek az üres helye szerint, és
koszorút köröskörül.

Így készítette a tíz talpat egy öntésből, egy mérték és forma szerint.

És csinála tíz mosdómedenczét is, rézből, és mindenik mosdómedenczébe
negyven báth fér vala; és mindenik mosdómedencze négy singnyi vala, és a
tíz talp mindenikén egy-egy mosdómedencze vala.

És helyhezteté a talpak ötét a ház jobbfelől való részére, és ötét a ház
balfelől való részére; a tengert pedig helyhezteté a ház jobbrésze felől
naptámadatra dél ellenébe.

És készített Hírám még üstöket, lapátokat és medenczéket, és elvégezé az
egész munkát, a melyet Salamon királynak csinált az Úr házához;

Tudniillik a két oszlopot és a kerek gömböket, a melyek a két oszlop
tetejére tétettek, és a két hálót a két kerek gömb befedezésére, a
melyek az oszlopok tetejére tétettek.

És a négyszáz gránátalmát a két hálóra; két rend gránátalmát minden
hálóba, a két kerekded gömb befejezésére, a melyek valának az oszlopok
tetején;

A tíz talpat és a talpakra való tíz mosdómedenczét;

Az egy tengert és a tizenkét ökröt a tenger alá

Fazekakat, lapátokat és medenczéket. És mindezek az edények, a melyeket
Hírám Salamon királynak az Úr háza számára készített, csiszolt rézből
voltak.

A Jordán völgyében önteté ezeket a király az agyagos földben, Sukhót és
Sártán között.

És mindezeket az edényeket Salamon méretlen hagyá, a réznek felettébb
való sokasága miatt.

És megcsináltata Salamon minden egyéb felszerelést is, mely az Úr
házához szükséges volt: az arany oltárt, az arany asztalt, melyen + a
szent kenyerek állottak.

És a gyertyatartókat színaranyból, ötöt jobbfelől és ötöt balfelől a
szentek-szentje elé, és arany virágokat, lámpákat, és hamvvevőket.

Azután csészéket, késeket, medenczéket, tömjénezőket és serpenyőket
színaranyból, sőt a belső ház, a szentek-szentje és a szenthely ajtainak
sarkait is mind aranyból.

És ilyenképen elvégezteték az egész mű, a melyet Salamon király csinála
az Úrnak házához. És bevivé Salamon az ő atyjától, Dávidtól az Istennek
szenteltetett jószágot, az ezüstöt, aranyat és az edényeket és azokat is
az Úr házának kincsei közé tevé.

8. Fejezet

Akkor összegyűjté Salamon az Izráel véneit és a nemzetségeknek minden
fejeit, az Izráel fiai atyjaiknak fejedelmeit Salamon királyhoz
Jeruzsálembe, hogy az Úr szövetségének ládáját felvigyék a Dávid
városából, mely a Sion.

És felgyűlének Salamon királyhoz az Izráel minden férfiai az Ethánim
havában, az ünnepen; ez a hetedik hónap.

Mikor pedig eljöttek mindnyájan az Izráel vénei: felvevék a papok a
ládát,

És felvivék az Úr ládáját, a gyülekezetnek sátorát, és mind a szent
edényeket, melyek valának a sátorban, és felvivék azokat a papok és a
Léviták.

És Salamon király és az Izráel egész gyülekezete, a mely ő hozzá gyűlt,
megyen vala ő vele a láda előtt, áldozván juhokkal és ökrökkel, melyek
meg sem számláltathatnának, sem pedig meg nem irattathatnának a sokaság
miatt.

És bevivék a papok az Úr szövetségének ládáját az ő helyére a ház belső
részébe, a szentek-szentjébe, a Kérubok szárnyai alá.

Mert a Kérubok kiterjesztik vala szárnyaikat a láda helye felett, és
befedik vala a Kérubok a ládát és annak rúdjait felülről.

És a rudak olyan hosszúak voltak, hogy azok vége látható volt a
szenthelyen a szentek-szentjének első része felől; azonban kivül nem
voltak láthatók; és ott vannak mind e mai napig.

És nem volt egyéb a ládában, mint csak a két kőtábla, a melyeket Mózes
a Hórebnél helyezett bele, mikor az Úr szövetséget kötött az Izráel
fiaival, mikor kijövének Égyiptom földéből.

Mikor pedig kijöttek a papok a szenthelyből: köd tölté be az Úrnak
házát.

Úgy, hogy meg sem állhattak a papok az ő szolgálatjokban a köd miatt;
mert az Úr dicsősége töltötte vala be az Úrnak házát.

Akkor monda Salamon: Az Úr mondotta, hogy ő lakoznék ködben.

Építve építettem házat néked lakásul; helyet, a hol örökké lakjál.

Azután megfordult a király, és megáldá Izráel egész gyülekezetét és az
Izráel egész gyülekezete felállott.

És monda: Áldott legyen az Úr, Izráelnek Istene, a ki szólott az ő
szája által Dávidnak, az én atyámnak; és azt az ő hatalmasságával
beteljesítette, mondván:

Attól a naptól fogva, a melyen kihoztam az én népemet, az Izráelt
Égyiptomból, soha nem választottam egyetlen várost sem az Izráel minden
nemzetségei közül, hogy ott nékem házat építenének, a melyben lenne az
én nevem; hanem csak Dávidot választottam, hogy ő legyen az én népem,
Izráel felett.

És ámbár az én atyám, Dávid már elvégezte volt, hogy ő épít házat az
Úrnak, Izráel Istene nevének;

De az Úr azt mondá Dávidnak, az én atyámnak: Azt, hogy arra gondoltál,
hogy az én nevemnek házat építs, jól cselekedted, hogy szívedben ezt
végezted;

Mégis nem te építesz házat nékem, hanem a te fiad, a ki a te ágyékodból
származik, az épít házat az én nevemnek.

És beteljesíté az Úr az ő beszédét, a melyet szólott; mert felkelék az
én atyám, Dávid helyett, és ülék az Izráel királyi székibe, a miképen
megmondotta vala az Úr, és megépítém a házat az Úr, Izráel Istene
nevének.

És helyet szerzettem ott a ládának, a melyben az Úrnak szövetsége
vagyon, a melyet szerzett a mi atyáinkkal, mikor kihozta őket Égyiptom
földéből.

És oda állott Salamon az Úr oltára elé, az Izráel egész gyülekezetével
szembe, és felemelé kezeit az ég felé,

És monda: Uram, Izráel Istene! nincsen hozzád hasonló Isten, sem az
égben ott fenn, sem a földön itt alant, a ki megtartod a szövetséget
és az irgalmasságot a te szolgáidnak, a kik te előtted teljes szívvel
járnak;

A ki megtartottad azt, a mit a te szolgádnak, Dávidnak, az én
atyámnak szólottál; mert magad szólottál néki, és a te hatalmaddal
beteljesítetted, a mint e mai napon megtetszik.

Most azért Uram, Izráel Istene, tartsd meg, a mit a te szolgádnak,
Dávidnak, az én atyámnak igértél, ezt mondván: A te magodból való férfiú
el nem fogy én előttem, a ki az Izráel királyi székibe üljön; csakhogy a
te fiaid őrizzék meg az ő útjokat, hogy én előttem járjanak, a mint te
én előttem jártál.

Most teljesítsd be, Izráel Istene, a te szavaidat, a melyeket szólottál
a te szolgádnak, Dávidnak, az én atyámnak.

Vajjon gondolható-é, hogy lakozhatnék az Isten a földön? Ímé az ég, és
az egeknek egei be nem foghatnak téged; mennyivel kevésbbé e ház, a
melyet én építettem.

De tekints a te szolgád imádságára és könyörgésére, óh Uram, én Istenem,
hogy meghalljad a dicséretet és az imádságot, a melylyel a te szolgád
könyörög előtted e mai napon;

Hogy a te szemeid e házra nézzenek éjjel és nappal, e helyre, a mely
felől azt mondottad: Ott lészen az én nevem; hallgasd meg ez imádságot,
a melylyel könyörög a te szolgád e helyen.

És hallgasd meg a te szolgádnak és a te népednek, az Izráelnek
könyörgését, a kik imádkozándanak e helyen; hallgasd meg lakóhelyedből,
a mennyekből, és meghallgatván légy kegyelmes!

Mikor vétkezéndik valaki felebarátja ellen, és esküre köteleztetik, hogy
megesküdjék és ő ide jő, megesküszik az oltár előtt ebben a házban:

Te hallgasd meg a mennyekből, és vidd véghez, és tégy igazat a te
szolgáid között, kárhoztatván az istentelent, hogy fején teljék a mit
keresett; és megigazítván az igazat, megfizetvén néki az ő igazsága
szerint.

Mikor megverettetik a te néped, az Izráel, az ő ellenségeitől, mivel
ellened vétkeztek, és hozzád megtéréndenek, és vallást teéndenek a te
nevedről, és néked imádkozándanak és könyörgéndenek e házban:

Te hallgasd meg a mennyekből, és bocsásd meg az Izráelnek, a te
népednek vétkét; és hozd vissza őket arra a földre, a melyet adtál az ő
atyáiknak.

Mikor berekesztetik az ég, és nem lészen eső, mert ellened vétkeztek;
és imádkozándanak e helyen, és vallást teéndenek a te nevedről, és
megtéréndenek az ő bűnökből, mert te szorongatod őket:

Te hallgasd meg őket a mennyekből, és légy kegyelmes a te szolgáidnak és
az Izráelnek, a te népednek vétke iránt, tanítsd meg őket a jó útra, a
melyen járjanak; és adj esőt a te földedre, a melyet örökségül adtál a
te népednek.

Éhség ha lesz e földön, ha döghalál, aszály, ragya, sáska, cserebogár;
ha ellenség szállja meg kapuit; vagy más csapás és nyavalya jövénd
reájok:

A ki akkor könyörög és imádkozik, legyen az bárki; vagy a te egész
néped, az Izráel, ha elismeri kiki az ő szívére mért csapást, és
kiterjeszténdi kezeit e ház felé:

Te hallgasd meg a mennyekből, a te lakhelyedből és légy kegyelmes,
és cselekedd azt, hogy kinek-kinek fizess az ő útai szerint, a mint
megismerted az ő szívét, mert egyedül csak te ismered minden embernek
szívét.

Hogy féljenek téged mind éltig, míg e földnek színén lakoznak, a melyet
adtál a mi atyáinknak.

Sőt még az idegen is, a ki nem a te néped, az Izráel közül való, ha
eljövénd messze földről a te nevedért;

(Mert meghallják a te nagyságos nevedet és a te hatalmas kezedet és
kinyújtott karodat), és eljövén imádkozánd e házban:

Te hallgasd meg a mennyekből, a te lakhelyedből, és add meg az idegennek
mindazt, a miért könyörög néked, hogy mind az egész földön való népek
megismerjék a te nevedet, és féljenek úgy téged, miképen a te néped
az Izráel; és ismerjék meg, hogy a te nevedről neveztetik ez a ház, a
melyet én építettem.

Ha a te néped hadba megy ki az ő ellensége ellen, az úton, a melyen te
küldöd el, és imádkozándik az Úrhoz, fordulván az úton e város felé, a
melyet te magadnak választottál és e ház felé, a melyet építettem a te
nevednek:

Hallgasd meg a mennyekből az ő imádságokat és könyörgésöket, és szerezz
nékik igazságot.

Ha te ellened vétkezéndenek, - mert nincsen ember, a ki ne vétkeznék -
és megharagudván reájok, ellenség kezébe adándod, és fogva elviéndik
őket azok, a kiktől megfogattak, az ellenségnek földére, messze vagy
közel;

És eszökre térnek a földön, melyre fogva vitettek, és megtérvén
könyörgenek néked azoknak földökön, a kiktől fogva elvitettek, mondván:
Vétkeztünk, hamisan és istentelenül cselekedtünk!

És megtéréndenek te hozzád teljes szívökből és lelkökből, az ő
ellenségöknek földében, a kik őket fogva elvitték, és imádkozándanak
hozzád az ő földöknek + útja felé fordulva, a melyet adtál az ő
atyáiknak, és e város felé, a melyet magadnak választottál, és e ház
felé, a melyet a te nevednek építettem:

Hallgasd meg a mennyekből, a te lakhelyedből az ő imádságokat és
könyörgésöket, és szerezz nékik igazságot;

És légy kegyelmes a te néped iránt, a kik ellened vétkezéndenek,
és minden bűneik iránt, a melyekkel ellened vétkeztek; és szerezz
kedvességet nékik azok előtt, a kik őket fogva tartják, hogy
könyörüljenek rajtok;

Mert ők a te néped és örökséged, a kiket kihoztál Égyiptomból, a
vaskemencze közepéből,

Hogy a te szemeid nézzenek a te szolgádnak imádságára és a te népednek
az Izráelnek könyörgésére; meghallgatván őket mindenkor, mikor téged
segítségül hívnak.

Mert te különválasztottad őket magadnak örökségül a földnek minden népei
közül; a miképen megmondottad volt Mózes, a te szolgád által, mikor
kihoztad a mi atyáinkat Égyiptomból, Uram Isten!

És mikor elvégezte Salamon az Úr előtt való minden imádságát és
könyörgését, felkele az Úr oltára elől, és megszünék az ő térdein való
állástól, és kezeinek az égbe felemelésétől.

És felállván megáldá az Izráel egész gyülekezetét, felszóval ezt
mondván:

Áldott legyen az Úr, a ki nyugodalmat adott az ő népének, az Izráelnek,
minden ő beszéde szerint, csak egy beszéde is hiábavaló nem volt minden
ő jó beszédei közül, a melyeket szólott Mózes, az ő szolgája által.

Az Úr, a mi Istenünk, legyen velünk, a miképen volt a mi atyáinkkal, ne
hagyjon el minket, el se távozzék tőlünk,

Hanem hajtsa magához a mi szívünket, hogy járjunk minden ő útaiban, és
őrizzük meg az ő parancsolatit, rendeléseit és végzésit, a melyeket a mi
atyáinknak parancsolt.

És ezek a szavak, a melyekkel imádkoztam az Úr előtt, legyenek jelen az
Úr előtt a mi Istenünk előtt éjjel és nappal, hogy ítéletet tegyen az ő
szolgájának és az ő népének, az Izráelnek, minden időben,

Hogy megismerjék a földön minden népek, hogy csak az Úr az Isten, és
hogy ő kívülötte nincsen más.

És a ti szívetek legyen tökéletes az Úrhoz, a mi Istenünkhöz, hogy
járjatok az ő rendeléseiben, és őrizzétek meg az ő parancsolatit,
miképen e mai napon.

És a király és az egész Izráel ő vele, áldozatokat áldozának az Úr
előtt.

És Salamon áldozék hálaadó áldozatul, a melyet áldozék az Úrnak:
huszonkétezer ökröt, százhúszezer juhot. És e képen szentelék fel az Úr
házát a király és az Izráel minden fiai.

Ugyanazon napon szentelé fel a király a középső pitvart, mely az Úrnak
háza előtt vala; mert ott szerze egészen égőáldozatokat, ételáldozatokat
és hálaáldozatok kövéreit. Mert a rézoltár, mely az Úr előtt állott,
kisebb volt, mintsem reá fért volna az égőáldozat, az ételáldozat és a
hálaáldozatok kövére.

És Salamon ünnepet szerze ebben az időben, és vele együtt az egész
Izráel; egy nagy gyűlést Hámát határától fogva Égyiptom határáig, az Úr
előtt, a mi Istenünk előtt, hét napig és újra hét napig, azaz tizennégy
napig.

És a nyolczadik napon elbocsátá a népet. És áldák a királyt, és
elmenének az ő hajlékaikba örömmel és víg szívvel, mindama jók felett,
a melyeket cselekedett az Úr az ő szolgájával, + Dáviddal, és az
Izráellel, az ő népével.

9. Fejezet

És lőn, mikor elvégezte Salamon az Úr házának és a király házának
építését, és mindent a mit kívánt és a mit akart építeni Salamon:

Megjelenék az Úr Salamonnak másodszor is, a miként megjelent volt néki
Gibeonban.

És monda néki az Úr: Meghallgattam a te imádságodat és könyörgésedet,
a melylyel könyörgöttél előttem: Megszenteltem e házat, a melyet
építettél, abba helyheztetvén az én nevemet mindörökké, és ott lesznek
az én szemeim, és az én szívem + mindenkor.

És ha te előttem járándasz, a mint járt Dávid, a te atyád, egyenes
és tökéletes szívvel, úgy cselekedvén mindenekben, a mint néked
megparancsoltam, az én rendelésimet és végzésimet megtartándod;

Megerősítem a te birodalmadnak trónját az Izráelen mindörökké, a mint
megígértem volt Dávidnak a te atyádnak, mondván: Nem fogy el a te
nemzetségedből + való férfiú az Izráel királyi székéből.

De hogyha elszakadtok ti és a ti fiaitok én tőlem, és meg nem
őrizénditek az én parancsolatimat és végzéseimet, melyeket előtökbe
adtam; hanem elmentek, és idegen isteneknek szolgáltok, és meghajoltok
azok előtt:

Kigyomlálom az Izráelt e föld színéről, a melyet nékik adtam; e házat,
melyet az én nevemnek szenteltem, elvetem szemeim elől, és az Izráel
példabeszédül és meséül lészen minden nép előtt.

És bár e ház felséges, mégis a kik elmennek mellette, elcsodálkoznak,
felkiáltanak, és azt mondják: Miért cselekedett így az Úr ezzel a
földdel és ezzel a házzal?

És azt felelik: Azért, mert elhagyták az Urat, az ő Istenöket, a ki
az ő atyáikat kihozta volt Égyiptom földéből, és idegen istenekhez
ragaszkodtak, és azokat imádták, és azoknak szolgáltak: ezért bocsátá ő
reájok az Úr mind ezt a nyomorúságot.

És lőn a húsz esztendő végén, a mialatt Salamon a két házat, az Úr házát
és a király házát megépíté,

A melyekhez Hírám, Tírus királya adott volt ajándékban Salamonnak
czédrusfákat, fenyőfákat, aranyat egész kivánsága szerint: ada Salamon
király Hírámnak húsz várost Galileának földén.

És kiméne Hírám Tírusból, hogy megnézze azokat a városokat, a melyeket
Salamon néki ada, de nem tetszettek azok néki.

És monda: Miféle városok ezek, atyámfia, a melyeket nékem adtál? És
Kábul földnek nevezé azokat mind e mai napig.

Küldött vala pedig Hírám a királynak százhúsz tálentom aranyat.

És ez az összege annak az adónak is, a melyet kivetett volt Salamon
király, hogy megépíthesse az Úr házát, és a maga házát, és Millót, és
Jeruzsálem kőfalait, és Kháczort, Megiddót és Gézert.

Mert a Faraó, Égyiptom királya, feljött volt, és meghódítá Gézert, és
felégette tűzzel, és a Kananeusokat, a kik a városban laktak, megölte,
és adá azt ajándékban az ő leányának, a + Salamon feleségének.

És megépíté Salamon Gézert és alsó Bethoront;

Bahalátot és Thadmort a pusztában, azon a földön;

És a tárházak minden városait, a melyek a Salamonéi valának, a szekerek
városait, és a lovagok városait, és mindeneket, a melyeknek építéséhez
Salamonnak kedve volt Jeruzsálemben és a Libánonon, és az ő birodalmának
egész földén.

És mindazt a népet, a mely megmaradott volt az Emoreusoktól,
Hitteusoktól, Perizeusoktól, Hivveusoktól, Jebuzeusoktól, a kik nem
valának az Izráel fiai közül.

Azoknak fiait, a kik ő utánok azon a földön maradtak volt, a kiket az
Izráeliták ki nem irthattak, Salamon jobbágyokká tette mind e mai napig.

De az Izráel fiai közül senkit nem vetett Salamon szolgálat alá, hanem
ezek hadakozó férfiak voltak és ő szolgái és főemberei és hadnagyai és
az ő szekereinek és lovagjainak fejei.

És a hivatalnokoknak, a kik Salamon munkáinak élén állottak, száma
ötszázötven volt, a kik igazgatták a népet, a mely dolgozott a munkán.

És a Faraó leánya felméne a Dávid városából a maga házába, a melyet
Salamon épített néki. Akkor építé meg Millót is.

És áldozék Salamon minden esztendőben háromszor, égő és hálaáldozatot
azon az oltáron, a melyet épített vala az Úrnak, és áldozik vala
jóillattal azon, a mely az Úr előtt vala. És elvégezé a házat.

És hajókat is csináltata Salamon király Esiongáberben, a mely Elót
mellett van a Veres tenger partján, az Edom földén.

És elküldé Hírám az ő szolgáit a hajókon, a kik jó hajósok és a tengeren
jártasak valának, a Salamon szolgáival.

És egész Ofirig menének, és hozának onnét négyszázhúsz tálentom aranyat,
és vivék azt Salamon királyhoz.

10. Fejezet

A Séba királynéasszonya pedig hallván Salamonnak hírét és + az Úr nevét,
eljöve, hogy megkisértgesse őt nehéz kérdésekkel.

És bejöve Jeruzsálembe igen nagy sereggel és tevékkel, a melyek hoznak
vala fűszerszámokat, igen sok aranyat és drágaköveket, és Salamonhoz
méne, és szóla vele mindenekről, a melyek szívén voltak.

És Salamon megfelelt néki mindenre, semmi sem volt a király előtt
elrejtve, a mire ne tudott volna néki felelni.

És a mikor látta Séba királynéasszonya Salamonnak minden bölcseségét, és
a házat, a melyet épített vala;

És az ő asztalának étkeit, és szolgáinak lakásait, és szolgái
udvarlásának módját, és azok öltözeteit, és pohárszékeit, és az ő
áldozatját, a melylyel az Úrnak házában áldozott: a lélekzete is
elállott;

És monda a királynak: Mind igaz, a mit az én földemben hallottam volt a
te dolgaid felől és a te bölcseségedről.

De én hinni sem akartam azokat a beszédeket, míg én magam el nem jöttem,
és szemeimmel nem láttam. És ímé nékem a felét sem beszélték el: te
meghaladtad bölcseséggel és jósággal a hírt, a melyet hallottam felőled.

Boldogok a te embereid, boldogok ezek a te szolgáid, a kik udvarlanak
néked mindenkor, és hallhatják a te bölcseségedet:

Legyen az Úr, a te Istened áldott, a ki kedvelt téged, hogy az Izráel
királyi székibe ültetett, mert szerette az Úr az Izráelt mindörökké, és
királylyá tett téged, hogy ítéletet és igazságot szolgáltass.

És ada a királynak száz és húsz tálentom aranyat, és igen sok
fűszerszámot és drágakövet. Nem hoztak azután ilyen és ennyi sokaságú
fűszerszámot, a mennyit Séba királynéasszonya ada Salamon királynak.

És a Hírám hajója is, mely aranyat hozott Ofirból, ébenfát is hozott
Ofirból nagy bőséggel és drágaköveket.

És csinála a király az ébenfából oszlopokat az Úr házába és a király
házába, és az éneklőknek hegedűket és lantokat; nem hoztak soha többé
olyan ébenfákat, és nem is láttak olyanokat mind e mai napig.

És Salamon király ada a Séba királynéasszonyának mindent, a mit csak
kívánt és kért tőle, azokon kivül, a melyeket gazdagságához képest ada
Salamon király néki. Annakutána megtére, és méne az ő földébe szolgáival
egyetemben.

Vala pedig mértéke az aranynak, a mely kezéhez jő vala Salamonnak minden
esztendőben, hatszáz és hatvanhat tálentom arany.

Azonkivül, a mi jő vala az árus emberektől és a fűszerszámokkal
kereskedő kalmároktól, és mind az Arábiabeli királyoktól, és annak a
földnek tiszttartóitól.

És csináltata Salamon király kétszáz paizst tiszta vert aranyból;
mindenik paizsra hatszáz aranyat adott.

És háromszáz kerek paizst vert aranyból, három font aranyat ada mindenik
paizsra: és azokat a király helyhezteté a Libánon erdő házába.

És készíte a király elefántcsontból egy nagy királyi széket és beborítá
azt finom aranynyal.

Hat grádicsa volt e királyi széknek és e szék teteje kerekded vala
hátul, és karjai valának mindkétfelől az ülés mellett, és két oroszlán
álla ott a karoknál.

És tizenkét oroszlán álla ott kétfelől a grádics hat lépésén. Senki soha
olyant nem csinált egyetlen országban sem.

És Salamon királynak összes ivóedényei is aranyból voltak, és a Libánon
erdő házának összes edényei tiszta aranyból; nem volt azok között semmi
ezüst, mert annak semmi becse nem vala Salamon idejében.

Mert a király Társis hajója, a mely a tengeren Hírám hajójával járt,
minden három esztendőben egyszer fordult meg, s hozott a Társis hajó
aranyat, ezüstöt, elefántcsontokat, majmokat és pávákat.

És feljebb magasztaltaték Salamon király gazdagsággal és bölcseséggel a
földön való minden királyoknál.

És mind az egész föld kivánja vala látni Salamont, hogy hallhatnák az ő
bölcseségét, melyet Isten az ő szívébe adott volt.

És azok néki ajándékot hoznak vala, ezüst és arany edényeket,
öltözeteket, hadi szerszámokat, fűszerszámokat, lovakat, öszvéreket,
esztendőnként.

És gyűjte Salamon szekereket és lovagokat, úgy hogy ezer és négyszáz
szekere, és tizenkétezer lovagja volt néki, a kiket helyheztete a
szekerek városaiba, és a király mellé Jeruzsálemben.

És felhalmozá a király Jeruzsálemben az ezüstöt mint a követ, és a
czédrust, mint a vad fügefákat, a melyek nagy tömegben vannak a mezőn.

És Salamonnak Égyiptomból hozának lovakat, és a király kereskedői
sereggel vették volt a lovakat megszabott áron.

És egy-egy szekér hatszáz ezüst siklusért és egy-egy ló százötven
siklusért ment fel és jött ki Égyiptomból, és ugyancsak ők szállították
ezeket a Hitteusok királyainak és Siria királyainak.

11. Fejezet

Salamon király pedig megszerete sok idegen asszonyt, még pedig a Faraó
leányán kivül a Moábiták, Ammoniták, Edomiták, Sídonbeliek és Hitteusok
leányait,

Olyan népek közül, a kik felől azt mondotta volt az Úr az Izráel
fiainak: Ne menjetek hozzájok, és őket se engedjétek magatokhoz
jőni, bizonyára az ő isteneik után hajtják a ti szíveteket. Ezekhez
ragaszkodék Salamon szeretettel.

És valának néki feleségei, hétszáz királynéasszony és háromszáz ágyas;
és az ő feleségei elhajták az ő szívét.

És mikor megvénült Salamon, az ő feleségei elhajták az ő szívét az
idegen istenek után, úgy hogy nem volt már az ő szíve tökéletes az
Úrhoz, az ő Istenéhez, a mint az ő atyjának, Dávidnak szíve.

Mert Salamon követi vala Astoretet, a Sídonbeliek istenét, és Milkómot,
az Ammoniták útálatos bálványát.

És gonosz dolgot cselekedék Salamon az Úr szemei előtt, és nem követé
olyan tökéletességgel az Urat, mint Dávid, az ő atyja.

Akkor építe Salamon templomot Kámosnak, a Moábiták útálatos bálványának
a hegyen, a mely Jeruzsálem átellenében van, és + Moloknak, az Ammon
fiai útálatos bálványának.

És ekképen cselekedék Salamon mind az ő idegen feleségeivel, a kik az ő
isteneiknek tömjéneztek és áldoztak.

Megharaguvék azért az Úr Salamonra, hogy elhajlott az ő szíve az Úrtól,
Izráel Istenétől, a ki megjelent volt néki kétszer is,

És azt parancsolta volt néki, hogy ne kövessen idegen isteneket, és
mégsem őrizte meg az Úr parancsolatját.

Monda azért az Úr Salamonnak: Miután ez történt veled, és nem őrizted
meg az én szövetségemet és az én rendelésimet, a melyeket parancsoltam
néked: elszakasztván elszakasztom tőled az országot, és adom a +
szolgádnak.

Mindazáltal míg élsz, nem cselekeszem ezt Dávidért, a te atyádért; hanem
a te fiadnak kezétől szakasztom el azt.

De nem szakasztom el az egész birodalmat; hanem egy nemzetséget adok
a te fiadnak Dávidért, az én szolgámért és Jeruzsálemért, a melyet
magamnak választottam.

És ellenséget támaszta az Úr Salamonra, az Edombeli Hadádot, a ki az
Edombeli királyi nemből való vala.

Mert mikor Dávid az Edomiták ellen ment volt, és Joáb, a sereg fővezére
elment volt a megöletteknek temetésére, és levágott minden férfiú nemet
Edomban, -

Mert hat hónapig volt ott Joáb az egész Izráellel, míg minden férfiúi
nemet ki nem vesztett Edomban, -

Akkor szaladott vala el Hadád és vele együtt valami Edomiták az ő
atyjának szolgái közül ő vele, bemenvén Égyiptomba. Hadád pedig akkor
még kis gyermek volt.

Kik felkelvén Midiánból, menének Páránba, és melléjök vévén a Páránbeli
férfiak közül, bemenének Égyiptomba a Faraóhoz, az Égyiptombeli
királyhoz, a ki házat ada néki, és ételt, italt szolgáltata néki, és
jószágot is ada néki.

Igen kedvében lőn azért Hadád a Faraónak, úgyannyira, hogy feleségül adá
néki az ő feleségének hugát, Táfnes királyasszonynak hugát.

És a Táfnes huga szülé néki Génubátot, az ő fiát, és elválasztá azt
Táfnes a Faraó házában, és Génubát ott volt a Faraó házában, a Faraó
fiai között.

Mikor pedig Hadád meghallotta Égyiptomban, hogy Dávid elaludt az ő
atyáival, és hogy Joáb is, a seregnek fővezére, meghalt, monda Hadád a
Faraónak: Bocsáss el engem, hadd menjek el az én földembe.

És felele néki a Faraó: Mi nélkül szűkölködöl én nálam, hogy a te
földedbe igyekezel menni? Felele az: Semmi nélkül nem szűkölködöm, de
kérlek bocsáss el engem.

És támaszta az Isten néki más ellenséget is, Rézont, az Eljada fiát, a
ki elfutott vala Hadadézertől, a Sóbabeli királytól, az ő urától.

És hadakozó férfiakat gyűjtött maga mellé, és ő vala a sereg hadnagya,
mikor megölé őket Dávid; azután Damaskusba menvén ott lakának, és
uralkodának Damaskusban.

És ellensége volt Izráelnek Salamonnak egész életében, a nyomorúságon
kivül, a melyet Hadád szerze, és gyűlölte Izráelt, és uralkodott
Siriában.

Azután Jeroboám, a Nébát fia, Seredából való Efrateus, - a kinek anyja
Sérua, egy özvegy asszony volt - a Salamon szolgája emelte fel kezét a
király ellen.

Annak pedig, a miért felemelte kezét a király ellen, ez volt az oka:
Mikor Salamon megépítette Millót, és berakatta az ő atyjának, a Dávid
városának romlását;

Jeroboám erős férfiú vala; és látván Salamon, hogy az ő szolgája az ő
dolgában szorgalmatos, reá bízá a József háza gondviselésének egész
terhét.

És történt ebben az időben, hogy mikor kiment egyszer Jeroboám
Jeruzsálemből, találkozék az úton Ahijával, a Silóbeli prófétával, és
rajta új köpönyeg volt, és csak ketten valának a mezőn együtt.

És megragadván Ahija az új ruhát, a mely azon volt, hasítá azt tizenkét
részre.

És monda Jeroboámnak: Vedd el magadnak a tíz részt; mert ezt mondja az
Úr, Izráel Istene: Ímé elszakasztom ez országot Salamon kezétől, és
néked adom a tíz nemzetséget;

Egy nemzetséget hagyok pedig ő nála az én szolgámért, Dávidért, és
Jeruzsálem városáért, a melyet magamnak választottam az Izráel minden
nemzetségei közül,

Még pedig azért, mert elhagytak engem, és imádták Astoretet, a
Sídonbeliek istenét, és Kámost, a Moábiták istenét, és Milkomot,
az Ammon fiainak istenét, és nem jártak az én utaimban, hogy azt
cselekedték volna, a mi tetszett volna az én szemeimnek: az én
rendelésimet és végzéseimet, a mint Dávid, az ő atyja.

De nem veszem el az egész birodalmat az ő kezétől, hanem akarom, hogy
fejedelem legyen életének minden idejében, Dávidért az én szolgámért,
a kit választottam; mivelhogy megőrizte az én parancsolatimat és
rendeléseimet;

Hanem az ő fiának kezétől már elveszem a királyságot, és néked adom azt,
tudniillik a tíz nemzetséget.

Az ő fiának pedig egy nemzetséget adok, hogy Dávidnak, az én szolgámnak
legyen előttem szövétneke mindenkor Jeruzsálemben, a városban, a melyet
magamnak választottam, hogy ott helyheztessem az én nevemet.

Téged pedig felveszlek, és uralkodol mindenekben a te lelkednek
kívánsága szerint, és király lész az Izráelen.

És ha te minden parancsolatimnak engedéndesz, és járándasz az én
utaimban, és azt cselekedénded, a mi tetszik nékem, megőrizvén az
én rendelésimet és parancsolatimat, a mint Dávid, az én szolgám
cselekedett: én veled leszek, és építek néked állandó házat, a mint
Dávidnak építettem, és néked adom az Izráelt.

És megsanyargatom ezért a Dávid magvát: de még sem + örökre.

Igyekezik vala pedig Salamon megölni Jeroboámot; ezért felkelvén
Jeroboám, futa + Égyiptomba, Sésákhoz, az Égyiptombeli királyhoz, és ott
volt Égyiptombam, Salamon haláláig.

Salamonnak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, a melyeket
cselekedett, és bölcsesége avagy nem írattattak-é meg a Salamon
cselekedeteiről írott könyvben?

Az az idő pedig, a melyben uralkodott Salamon Jeruzsálemben az egész
Izráelen; negyven esztendő.

És elaluvék Salamon az ő atyáival, és eltemetteték az ő atyjának,
Dávidnak városában. És Roboám, az ő fia uralkodék helyette.

12. Fejezet

És elméne Roboám Síkembe; mert Síkembe gyűlt fel az egész Izráel, hogy
királylyá tegyék őt.

Mikor pedig meghallotta ezt Jeroboám, a Nébát fia, (a ki még Égyiptomban
volt, a hová futott volt Salamon király elől, és Égyiptomban tartozkodék
Jeroboám,

És hozzá küldvén, elhivaták őt); elmenének Jeroboám és az Izráel egész
gyülekezete, és szólának Roboámnak, mondván:

A te atyád igen megnehezítette a mi igánkat, de te most könnyebbítsd meg
atyádnak kemény szolgálatát, és a nehéz igát, a melyet mi reánk vetett,
és szolgálunk néked.

És monda nékik: Menjetek el, és harmadnap mulva jőjjetek vissza hozzám.
És a nép elméne.

És tanácsot tarta Roboám király a vénekkel, a kik Salamon, az ő atyja
előtt állottak vala életében, mondván: Micsoda tanácsot adtok ti, hogy
milyen választ adjak e népnek?

És szólának azok, mondván: Ha e mai napon szolgája lész e népnek, és
nékik szolgálsz, és választ adsz nékik, és jó szót adsz nékik: mind
éltig szolgálnak néked.

De ő megveté a vének tanácsát, a melyet néki adtak, és tanácsot tarta
az ifjakkal, a kik ő vele együtt nevekedtek volt fel, és a kik ő előtte
udvarlottak.

És monda azoknak: Micsoda tanácsot adtok ti, hogy választ adjunk e
népnek, a mely nékem szólván, azt mondja: Könnyebítsd meg az igát, a
melyet reánk vetett a te atyád?

És mondának néki az ifjak, a kik együtt nevekedtek volt fel ő vele:
Így szólj ennek a népnek, a mely szólván néked, ezt mondja: A te atyád
megnehezítette a mi igánkat, te pedig könnyebbítsd meg nékünk; e képen
szólj nékik: Az én kis ujjam vastagabb az én atyám derekánál.

Most azért, ha az én atyám reátok nehéz igát vetett, én még nehezebbé
teszem a ti igátokat: ha az én atyám ostorral fékezett titeket, én
skorpiókkal ortorozlak benneteket.

És elméne Jeroboám és mind az egész nép Roboámhoz harmadnap, a mint
meghagyta volt a király, ezt mondván: Jőjjetek hozzám harmadnapon.

És a király kemény választ adott a népnek, megvetve a vének tanácsát, a
melyet adtak vala néki;

És szóla nékik az ifjak tanácsa szerint, mondván: Ha az én atyám
megnehezítette a ti igátokat, én még nehezebbé teszem azt; ha az én
atyám ostorral fékezett titeket, én skorpiókkal ortorozlak benneteket.

És nem hallgatá meg a király a népet; mert ezt az Úr fordította ekként,
hogy megerősítse az ő beszédét, a melyet szólott volt az Úr a Silóbeli
Ahija által Jeroboámnak, a Nébát fiának.

Mikor pedig látta az egész Izráel, hogy meg nem hallgatta őket a király,
felele az egész nép a királynak ekképen: Micsoda részünk van nékünk
Dávidban? Nincsen nékünk örökségünk + az Isai fiában: menj el a te
hajlékidba, óh Izráel! Most viseld gondját immár a te házadnak, óh
Dávid! Elméne azért az Izráel az ő hajlékiba;

Úgy hogy Roboám csak azokon az Izráel fiain uralkodék, a kik Júda
városaiban laktak.

És a mikor elküldé Roboám király Adorámot, az adószedőt, megkövezé őt az
egész Izráel, és meghala, és maga Roboám király is hamarsággal szekerébe
üle, hogy elmeneküljön Jeruzsálembe.

Így szakada el az Izráel népe Dávid házától mind e mai napig.

És lőn, mikor meghallotta az egész Izráel, hogy megjött Jeroboám, érette
küldvén, hivaták őt a gyülekezetbe, és királylyá tevék őt az egész
Izráelen; senki pedig nem követé Dávidnak házát, hanem csak egyedül a
Júda nemzetsége.

És mikor megérkezett Roboám Jeruzsálembe, összegyűjté Júda egész házát
és Benjámin nemzetségét, száznyolczvanezer válogatott hadra való
férfiút, hogy hadakozzanak az Izráel házával, és visszanyerjék az
országot Roboámnak, a Salamon fiának.

De az Isten beszéde lőn Semájához, az Isten emberéhez, mondván:

Ezt mondjad Roboámnak, a Salamon fiának, a Júda királyának, és az egész
Júda és Benjámin házának, és a többi népnek, mondván:

Azt mondja az Úr: Fel ne menjetek, és ne hadakozzatok a ti atyátokfiai
ellen, az Izráel ellen; térjetek meg kiki a maga házába, mert én tőlem
lett e dolog. És ők engedének az Úr beszédének, és visszatérvén,
elmenének az Úr beszéde szerint.

Jeroboám pedig megépíté Síkemet az Efraim hegyén, és abban lakék; és
onnét kimenvén, építé Pénuelt.

És monda Jeroboám az ő szívében: Majd visszatér ez ország Dávid házához;

Ha felmegy a nép, hogy áldozatot tegyen Jeruzsálemben az Úrnak házában;
e népnek szíve az ő urához, Roboámhoz, a Júda királyához hajol, és engem
megölnek, és visszatérnek Roboámhoz, a Júda királyához.

Tanácsot tartván azért a király, csináltata két arany borjút, és monda
nékik: Sok néktek Jeruzsálembe felmennetek: Ímhol vannak a te isteneid,
óh Izráel, a kik téged kihoztak Égyiptomnak földéből.

És az egyiket helyhezteté Béthelbe, a másikat pedig Dánba.

És e dolog nagy bűnnek lett az okozója, mert a nép felment az egyik elé
egészen Dánig.

Azután felállítá a magas helyek templomát, és papokat szerze a nép
aljából, a kik nem voltak a Lévi fiai közül.

És szerze Jeroboám egy ünnepet is a nyolczadik hónapban, a hónap
tizenötödik napján, a Júdabeli ünnep módja szerint, és áldozék az
oltáron. Hasonlóképen cselekedék Béthelben is, áldozván a borjúknak, a
melyeket csinált vala, és szerze Béthelben papokat a magaslatokhoz, a
melyeket csinált vala.

És áldozék azon az oltáron is, a melyet Béthelben állított fel, a
nyolczadik hónap tizenötödik napján, abban a hónapban, a melyet az ő
szívében gondolt vala; és ünnepet szerze az Izráel fiainak, és felméne
az oltárra, hogy jóillatot szerezzen.

13. Fejezet

És ímé Isten embere jöve fel Júdából Béthelbe, az Úrnak intésére, és
Jeroboám ott állott az oltár mellett, hogy tömjént gyújtson.

És kiálta az oltár ellen az Úr intése szerint, és monda: Oltár, oltár!
ezt mondja az Úr: Ímé egy fiú születik a Dávid házából, a kinek neve
Józsiás lészen, a ki megáldozza rajtad a magaslatok papjait, a kik most
te rajtad tömjéneznek, és emberek csontjait égetik meg rajtad,

És ugyanazon napot csudát tőn, mondván: E lészen jegye, hogy az Úr
mondotta légyen ezt: Ímé az oltár meghasad, és kiomol a hamu, mely rajta
van.

És a mikor meghallotta a király az Isten emberének beszédét, a melyet
kiáltott vala az oltár ellen Béthelben, kinyújtá Jeroboám az ő kezét az
oltártól, mondván: Fogjátok meg őt. És megszárada az ő keze, a melyet
kinyújtott volt ellene, és nem tudta azt magához visszavonni.

És meghasadt az oltár, és kiomlott a hamu az oltárról a jel szerint, a
melyet tett vala az Isten embere az Úrnak beszéde által.

És szóla a király, és monda az Isten emberének: Könyörögj az Úrnak a te
Istenednek, és imádkozz érettem, hogy ismét hozzám hajoljon az én kezem.
És mikor könyörgött az Isten embere az Úrnak, visszahajla a király keze,
és olyan lőn, mint azelőtt.

És monda a király az Isten emberének: Jere haza velem és egyél ebédet,
meg akarlak ajándékozni.

És monda az Isten embere a királynak: Ha a te házadnak felét nékem adnád
is, nem mennék el veled, és nem enném kenyeret, sem vizet nem innám e
helyen;

Mert azt parancsolta az Úr nékem az ő beszéde által, mondván: Ne
egyél ott kenyeret, vizet se igyál; vissza se térj az úton, a melyen
elmenéndesz.

És elméne más úton, és nem tére meg azon az úton, a melyen Béthelbe
ment.

És lakozék Béthelben egy vén próféta, a kihez eljövén az ő fia,
elbeszélé az ő atyjának mindazt a dolgot, a melyet aznap az Isten embere
cselekedett volt Béthelben, és a beszédeket, a melyeket szólott vala a
királynak; és elbeszélék azokat az ő atyjoknak.

Akkor monda nékik az ő atyjok: Mely úton ment el? És megmutaták az ő
fiai az útat, a melyen elment volt az Isten embere, a ki Júdából jött.

És monda az ő fiainak: Nyergeljétek meg nékem a szamarat; és mikor
megnyergelék néki a szamarat, felüle reá,

És elméne az Isten embere után, és megtalálá őt egy cserfa alatt ülve,
és monda néki: Te vagy-é amaz Isten embere, a ki Júdából jöttél? És
monda: Én vagyok.

Akkor monda néki: Jere haza velem és egyél kenyeret.

De az felele: Nem mehetek vissza veled, be sem mehetek veled; nem eszem
kenyeret, vizet sem iszom veled e helyen;

Mert meg van nékem az Úrnak beszédével parancsolva: Ne egyél kenyeret,
vizet se igyál ott, és ne térj azon az úton vissza, a melyen oda
menéndesz.

És felele az néki: Én is olyan próféta vagyok, mint te, és nékem angyal
szólott az Úrnak beszédével, mondván: Hozd vissza őt veled a te házadba,
hogy kenyeret egyék és vizet igyék. És e képen hazuda néki.

Megtére azért vele, és kenyeret evék az ő házában, és vizet ivék.

Mikor pedig az asztalnál ülének: lőn az Úr beszéde a prófétához, a ki őt
visszahozta vala,

És kiálta az Isten emberének, a ki Júdából jött vala, ezt mondván: Ezt
mondja az Úr: Mivelhogy engedetlen voltál az Úr szájának, és meg nem
tartottad a parancsolatot, a melyet néked az Úr, a te Istened parancsolt
volt;

Hanem visszatértél, és kenyeret ettél és vizet ittál azon a helyen, a
mely felől azt mondotta vala néked: Ne egyél ott kenyeret, vizet se
igyál: Nem temettetik a te tested a te atyáid sírjába.

És miután evett kenyeret és ivott, megnyergelék a szamarat a prófétának,
a kit visszahozott vala.

És mikor elment, egy oroszlán találá őt az úton, a mely megölé őt; és
az ő teste az úton fekszik vala, és mind a szamár, mind az oroszlán a
holttest mellett állanak vala.

És ímé az arra menő emberek láták az úton heverő testet, és az oroszlánt
a holttest mellett állani; és elmenvén elbeszélék a városban, a melyben
a vén próféta lakott.

A mit mikor meghallott a próféta, a ki visszahozta vala őt az útról,
monda: Az Isten embere volt az, a ki engedetlen volt az Úr szájának;
ezért adta az Úr őt az oroszlánnak, és az törte össze és ölte meg őt, az
Úrnak beszéde szerint, a melyet szólott volt néki.

És szóla az ő fiainak, mondván: Nyergeljétek meg nékem a szamarat. És
felnyergelték.

És ő elment és megtalálá a holttestet az útfélre vetve, és a szamarat és
az oroszlánt a holttest mellett állva. Az oroszlán nem evett a holtból,
és a szamarat sem tépte szét.

És felvevé a próféta az Isten emberének holttestét, és feltevé azt a
szamárra, és visszahozá azt, és beméne a városba a vén próféta, hogy ott
sirassa és eltemesse őt.

És eltemeté a holtat a maga sírboltjába, és siraták őt: Ah szerelmes
atyámfia!

És miután eltemette őt, szóla az ő fiainak, mondván: Ha meghalok, ebbe
a sírba temessetek engem is, a melybe az Isten embere temettetett,
tetemimet tegyétek az ő tetemei mellé

Mert beteljesedik az, a mit kiáltott az Úrnak beszédével az oltár ellen,
a mely Béthelben van, és a magas helyeken való házak ellen, a melyek
Samaria városaiban vannak.

De még e történet után sem tért meg Jeroboám az ő gonosz útjáról, hanem
ismét papokat rendele a nép aljából a magaslatokra, és a ki akarja vala,
azt szentelé fel, hogy legyen a magaslatok papja.

És ez a dolog lett az oka a Jeroboám háza vétkének, és a föld színéről
való kiirtatásának és megsemmisíttetésének.

14. Fejezet

Ebben az időben megbetegedék Abija, a Jeroboám fia.

És monda Jeroboám az ő feleségének: Kelj fel most, és változtasd meg
öltözetedet, hogy meg ne ismerjék, hogy te vagy Jeroboám felesége, és
menj el Silóba: Ímé ott van Ahija próféta, a ki nékem megmondotta volt,
hogy királylyá leszek e népen.

És végy magadhoz tíz kenyeret és pogácsát, és egy edényben mézet, és
menj el hozzá ő majd megmondja néked, mi történik a gyermekkel.

És e képen cselekedék a Jeroboám felesége; és felkészülvén, elméne
Silóba, és beméne az Ahija házába. Ahija azonban már nem látott; mert
meghomályosodtak az ő szemei a vénség miatt.

És az Úr monda Ahijának: Ímé a Jeroboám felesége jött hozzád, hogy
valamit kérdjen tőled az ő fia felől, mert beteg; te azért így s így
szólj néki. És mikor bement, másnak tetteté magát.

De mikor meghallotta Ahija az ő lábainak zörejét, a mint az ajtóhoz
közelgete, monda: Jőjj be Jeroboám felesége; miért tetteted magadat
másnak? Én te hozzád kemény követséggel küldettem.

Menj el, mondd meg Jeroboámnak: Ezt mondja az Úr, Izráelnek Istene:
Mivelhogy én téged e nép közül felmagasztaltalak, és téged fejedelemmé
tettelek az én népemen, az Izráelen;

És elszakasztottam az országot a Dávid házától, és azt néked adtam; te
azonban nem voltál olyan, mint az én szolgám, Dávid, a ki megőrizte az
én parancsolatimat, és a ki engem követett teljes szívéből, csak azt
cselekedvén, a mi kedves az én szemeim előtt;

Hanem gonoszabbul cselekedtél mindazoknál, a kik te előtted voltak; mert
elmentél és idegen isteneket csináltál magadnak, és öntött bálványokat,
hogy engem haragra ingerelj, és engem hátad + mögé vetettél:

Azért ímé én veszedelmet hozok a Jeroboám házára, és kiirtom Jeroboámnak
még az ebét is, és mind a berekesztettet, mind az elhagyottat Izráelben,
és kihányom a + Jeroboám háza maradékait, miképen a ganéjt kihányják,
mígnem vége lesz.

A ki meghal a Jeroboám maradékai közül a városban, azt az ebek eszik
meg; a ki pedig a mezőn hal meg, az égi madarak eszik meg; mert az Úr
szólott.

Te pedig kelj fel, és menj haza, mert a mint belépsz a városba, meghal a
gyermek;

És az egész Izráel siratja őt, és eltemeti őt, mert a Jeroboám magvából
csak egyedül ő temettetik el sírba, mivel a Jeroboám háznépe közül az Úr
iránt, Izráel Istene iránt csak ő benne találtatott valami jó.

És támaszt az Úr magának királyt Izráelben, a ki kigyomlálja a Jeroboám
házát egy napon. De mit mondok? Már is támasztott!

És megveri az Úr az Izráelt, mint a hogy a nád a vízben ide s tova
hányattatik, és elszakasztja az Izráelt erről a jó földről, a melyet
adott az ő atyáiknak, és szétszórja őket a folyóvizen túl, mivelhogy
Aserákat csináltak magoknak, hogy az Urat ingereljék.

És kézbe adja az Izráelt a Jeroboám bűneiért, a ki maga is vétkezett és
az Izráelt is bűnbe ejtette.

És felkészült a Jeroboám felesége, elment és juta Thirsába. És mikor a
ház küszöbén belépett, meghalt a gyermek.

És eltemeték őt, és siratá őt az egész Izráel, az Úrnak beszéde szerint,
a melyet szólott az ő szolgája, Ahija próféta által.

Jeroboámnak pedig egyéb cselekedetei, mimódon hadakozott és uralkodott,
ímé meg vannak írva az Izráel királyainak krónika-könyvében.

És az idő, a melyben uralkodott Jeroboám, huszonkét esztendő, és
elaluvék az ő atyáival, és uralkodék Nádáb, az ő fia, ő helyette.

Roboám pedig, a Salamon fia Júdában uralkodék: Negyvenegy esztendős
volt Roboám, mikor uralkodni kezdett, és tizenhét esztendeig uralkodott
Jeruzsálemben, abban a városban, a melyet az Úr választott volt magának
az Izráelnek minden nemzetségei közül, hogy ott helyheztesse az ő nevét;
és az ő anyjának Naama volt a neve, a ki az + Ammon nemzetségéből való
volt.

Júda is gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, és sokkal nagyobb
haragra indíták őt az ő vétkeikkel, a melyekkel vétkeztek, mint atyáik
azokkal, a melyeket ők cselekedtek volt.

Mert ők is építének magoknak magaslatokat, és faragott képeket és
Aserákat minden magas halmon, és minden zöldellő fa alatt.

És valának férfi paráznák is az országban, és cselekedének a pogányok
minden útálatos vétkei + szerint, a kiket az Úr kiűzött volt az Izráel
fiai előtt.

És lőn Roboám király ötödik esztendejében, feljött Sisák, az
Égyiptombeli király Jeruzsálem ellen.

És elvivé az Úr házának kincseit, és a király házának kincseit, és
mindent, a mi csak elvihető volt; elvitte mind az arany paizsokat is, a
melyeket Salamon csináltatott.

A melyek helyett Roboám király azután rézpaizsokat csináltatott, és
adá azokat a testőrök fejedelmeinek kezébe, a kik a király házának
kapunállói valának.

És valahányszor a király bement az Úr házába, bevitték azokat a
testőrök, és ismét visszahozták a testőrök házába.

Roboámnak pedig több dolgai és minden cselekedetei, nemde nem meg
vannak-é írva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És folyton hadakozás volt Roboám és Jeroboám között.

És elaluvék Roboám az ő atyáival, és eltemetteték az ő atyáival a
Dávid városában; és az ő anyjának Naama volt a neve, az Ammoniták
nemzetségéből való és Abija, az ő fia, lett a király ő helyette.

15. Fejezet

Jeroboám királynak, a Nébát fiának tizennyolczadik esztendejében Abija
lett a király Júdában.

És három esztendeig uralkodott Jeruzsálemben. Az ő anyjának neve Maaka,
az Abisálom leánya.

És járt az ő atyjának minden bűneiben, a melyeket ő előtte cselekedett,
és nem volt az ő szíve olyan tökéletes az ő Urához Istenéhez, mint
Dávidnak, az ő atyjának szíve.

De mindazáltal Dávidért adott néki az Úr az ő Istene szövétneket
Jeruzsálemben: felmagasztalván az ő fiát ő utána és Jeruzsálemet
megerősítvén;

Mert Dávid azt cselekedte, a mi kedves volt az Úr szemei előtt, és el
nem távozott azoktól, a melyeket parancsolt néki az ő életének minden
idejében, kivéve a Hitteus Uriás dolgát.

És hadakozás volt Roboám és Jeroboám között mind éltig.

Abija egyéb dolgai és minden cselekedetei pedig vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében? És hadakozás volt Abija és
Jeroboám között.

És elaluvék Abija az ő atyáival, és eltemeték őt a Dávid városában; és
uralkodék helyette Asa, az ő fia.

Jeroboámnak az Izráel királyának a huszadik esztendejében Asa lett a
király Júdában,

És uralkodék negyvenegy esztendeig Jeruzsálemben; és az ő anyjának Maaka
vala neve, az Abisálom leánya.

És Asa azt cselekedé, a mi kedves volt az Úr szemei előtt, mint Dávid,
az ő atyja.

Mert kiveszté a férfiú paráznákat az + országból; és lerontá mind a
bálványokat, a melyeket csináltak volt az ő atyái.

És Maakát az ő anyját is megfosztá a királynéságtól, mivelhogy egy
iszonyú bálványt csináltatott a berekben; és elrontá Asa az ő bálványát,
és megégeté + azt a Kidron pataknál.

De ha a magaslatokat nem rontották is le, mégis Asának szíve tökéletes
volt az Úrhoz életének minden napjaiban.

És bevitte az Úrnak házába az ezüstöt és az aranyat, és az edényeket, a
melyeket az ő atyja és ő maga arra szenteltek volt.

És hadakozás volt Asa és Baása, az Izráel királya között, mind éltig.

Mert feljöve Baása, az Izráel királya Júda ellen, és megépíté Rámát,
hogy senkit ki és be ne bocsásson Asához a Júda királyához.

És vévén Asa mind az ezüstöt és aranyat, a mely megmaradott volt mind az
Úr, mind a király házának kincseiből; adá azt az ő szolgáinak kezébe, és
elküldé azt Asa király Benhadádnak, Tabrimmon fiának, a ki Héczion fia
volt, Siria királyának, a ki Damaskusban lakott, ezt izenvén néki:

Szövetség van köztem és te közötted, az én atyám és a te atyád között.
Ímé ajándékot küldök néked, ezüstöt és aranyat, bontsd fel a te
szövetségedet Baásával, az Izráel királyával, hogy távozzék el tőlem.

És Benhadád engedelmeskedett Asa királynak és elküldé az ő seregeinek
vezéreit az Izráel városai ellen; és bevevé Hijont és Dánt, és Abel
Beth-Maakát, és az egész Kinneróthot a Nafthali egész földével.

Mikor pedig Baása ezt meghallotta, abbahagyta Ráma építését, és lakék
Thirsában.

Akkor Asa király egybegyűjté az egész Júdát, senkit ki nem hagyván, és
elhordák Rámának mind köveit, mind fáját, a melyekkel Baása épített
volt, és építé azokból Asa király Gébát, a Benjámin nemzetségében és
Mispát.

Asának minden egyéb dolgai pedig és egész uralkodása és valamit
cselekedett, és a városok, a melyeket épített, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében? kivéve azt, hogy
vénségében megbetegedett a lábaira.

És elaluvék Asa az ő atyáival, és eltemetteték az ő atyáival Dávidnak,
az ő atyjának városában. És Jósafát, az ő fia, uralkodék helyette.

Izráelben pedig Nádáb, a Jeroboám fia lett a király, Asának, a Júdabeli
királynak második esztendejében; és két esztendeig uralkodék Izráelen;

És gonoszul cselekedék az Úrnak szemei előtt és jára az ő atyjának útján
és annak vétkében, a melylyel bűnbe ejtette volt az Izráelt.

De Baása, az Ahija fia, az Issakhár nemzetségéből, pártot ütött ellene,
és megveré őt Baása Gibbethonnál a Filiszteusok városánál: mert Nádáb és
az egész Izráel Gibbethonnál táboroztak.

És megölé őt Baása, Asának, a júdabeli királynak harmadik esztendejében,
és uralkodék helyette.

És lőn, mikor uralkodni kezdett, levágá Jeroboámnak egész háznépét;
egy lelket sem hagyott Jeroboám háznépéből, mígnem mind elveszté őket
az Úrnak beszéde szerint, a melyet megmondott volt az ő szolgája, a
Silóbeli Ahija által.

A Jeroboám vétkeiért, a melyekkel vétkezék és az Izráelt is vétekbe ejté
és a bosszantásért, a melylyel felbosszantotta az Urat, Izráel Istenét,

Nádáb egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És hadakozás volt Asa és Baása, az Izráel királya között mind éltig.

Asának, a Júdabeli királynak harmadik esztendejében lett Baása, az Ahija
fia királylyá az egész Izráelen Thirsában, huszonnégy esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úrnak szemei előtt, és jára a Jeroboám útján,
és az ő vétkében, a melylyel bűnbe ejtette az Izráelt.

16. Fejezet

Lőn azonban az Úrnak beszéde Jéhuhoz, a Hanáni fiához, Baása ellen,
mondván:

Mivelhogy téged felemeltelek a porból, és fejedelemmé tettelek téged
az én népemen, az Izráelen, te pedig a Jeroboám útján jársz, és bűnbe
ejted az én népemet, az Izráelt, hogy engem haragra indítsanak az ő
vétkeikkel:

Íme én elvetem Baása maradékait, és az ő háza maradékait, és olyanná
teszem a te házadat, mint Jeroboámnak, a Nébát fiának házát.

A ki Baása maradékai közül a városban hal meg, azt az ebek eszik meg; a
ki pedig a mezőn halánd meg, azt az égi madarak eszik meg.

Baása több dolgai pedig, és a mit cselekedett, és az ő uralkodása vajjon
nincsenek-é megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Baása az ő atyáival, és eltemetteték Thirsában, és az ő fia,
Ela + uralkodék ő utána.

És nemcsak azért lőn az Úrnak beszéde Jéhu próféta, a Hanáni fia
által Baása és az ő háza ellen és minden ő gonoszsága ellen, a melyet
cselekedett volt az Úr szemei előtt, őt haragra indítván az ő kezeinek
cselekedetei által, hogy olyan lesz mint a Jeroboám háza, hanem azért
is, mert azt + megölte.

És Asának, a Júda királyának huszonhatodik esztendejében lett királylyá
Ela, a Baása fia, az Izráelen Thirsában, két esztendeig.

Azonban az ő szolgája Zimri, a szekerek fél részének feje, pártot ütött
ellene. És Ela Thirsában volt, és az ital miatt igen megrészegedett az
Arsa házában, a ki az ő házának Thirsában gondviselője volt;

És eljövén Zimri, megveré és megölé őt, Asának, a Júdabeli királynak
huszonhetedik esztendejében, és ő uralkodék helyette.

Mikor pedig királylyá lett és trónját elfoglalta, kiirtá Baása egész
házát minden rokonságával és barátaival együtt és nem hagyott belőle még
csak egy ebet sem.

Így veszté ki Zimri a Baása egész házát, az Úrnak beszéde szerint, a
melyet Baása ellen szólott Jéhu próféta által:

Baása minden vétkeiért, és Elának, az ő fiának vétkeiért, a kik
vétkeztek és vétekbe ejtették az Izráelt, haragra indítván az Urat,
Izráelnek Istenét az ő bálványozásukkal.

Elának egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

Asának, a Júdabeli királynak huszonhetedik esztendejében, uralkodék
Zimri hét napig Thirsában; a nép pedig Gibbethon előtt táborozott, a
mely a Filiszteusoké.

Mikor pedig hallotta a nép a táborban beszélni, hogy pártot ütött Zimri
és a királyt meg is ölte: az egész Izráel azon a napon Omrit, az Izráel
seregeinek fővezérét választá királylyá a táborban.

És felvonult Omri és az egész Izráel ő vele Gibbethonból, és megszállák
Thirsát.

De Zimri, a mikor látta, hogy a várost bevették, bemenvén a királyi ház
palotájába, tűzzel magára gyújtá a királyi házat, és meghala.

Az ő bűneiért, a melyekkel vétkezék, gonoszul cselekedvén az Úr szemei
előtt; járván a Jeroboám útjában és az ő bűnében, a melyet cselekedett
volt, vétekbe ejtvén az Izráelt.

Zimrinek egyéb dolgai pedig és az ő pártütése, a melyet cselekedett,
vajjon nincsenek-é megírva az Izráelbeli királyok krónika-könyvében?

Akkor kétfelé hasonlék az Izráel népe: a nép egyik része Tibnit, a
Ginát fiát követte és azt tette királylyá, a másik része pedig Omrihoz
ragaszkodott.

De a népnek az a része, a mely Omrihoz ragaszkodott, erősebb volt, mint
az a nép, a mely Tibnit, a Ginát fiát követte, és meghalván Tibni,
uralkodék Omri.

Asának, a Júdabeli királynak harminczegyedik esztendejében uralkodék
Omri Izráelben tizenkét esztendeig; Thirsában uralkodék hat esztendeig.

És megvevé áron a Samaria hegyét Sémertől két tálentom ezüstön; és építe
a hegyre, és nevezé a várost, a melyet építe, Sémernek, a hegy urának
nevéről, Samariának.

És gonoszul cselekedék Omri az Úr szemei előtt, és gonoszságával
meghaladá mind az ő előtte valókat.

És jára Jeroboámnak, a Nébát fiának minden útján és az ő bűnében, a
melylyel vétekbe ejté az Izráelt, haragra indítván az Urat, Izráel
Istenét az ő bálványozásai által.

Omrinak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei és az ő erőssége, a
melylyel cselekedett, vajjon nincsenek-é megírva az Izráelbeli királyok
krónika-könyvében?

És elaluvék Omri az ő atyáival, és eltemetteték Samariában, és uralkodék
ő utána az ő fia, Akháb.

Akháb pedig, az Omri fia uralkodni kezde Izráelen, Asának, a Júdabeli
királynak harmincznyolczadik esztendejében; és uralkodék Akháb, az Omri
fia Izráelen Samariában huszonkét esztendeig.

És gonoszabbul cselekedék Akháb, az Omri fia az Úr szemei előtt
mindazoknál, a kik ő előtte voltak.

Mert nem elégedék meg azzal, hogy Jeroboámnak, a Nébát fiának bűneiben
járjon, hanem elméne és feleségül vevé magának Jézabelt, Ethbaálnak,
a Sídonbeli királynak leányát, és elmenvén, a Baálnak szolgála, és
meghajtá magát annak.

És oltárt emele a Baálnak a Baál házában, a melyet Samariában épített.

És csinált Akháb Aserát is, és jobban haragra indítá Akháb az Urat,
Izráel Istenét, mint az Izráel valamennyi királya, a kik ő előtte
voltak.

Ennek idejében építé meg a Béthelbeli Hiel Jérikhót. Az ő elsőszülött
fiának, Abirámnak élete árán veté meg annak fundamentomát, és az ő
kisebbik fiának, Ségubnak élete árán állítá fel annak kapuit, az Úr
beszéde szerint, a melyett szólott volt Józsué, a Nún fia által.

17. Fejezet

És szóla Thesbites Illés, a Gileád lakói közül, Akhábnak: Él az Úr, az
Izráel Istene, a ki előtt állok, hogy ez esztendőkben sem harmat, sem
eső nem lészen; hanem csak az én beszédem szerint.

És lőn az Úrnak beszéde ő hozzá, mondván:

Menj el innét, és menj napkelet felé, és rejtezzél el a Kérith patakja
mellett, mely a Jordán felé folyik.

És a patakból lesz néked italod; a hollóknak pedig megparancsoltam, hogy
tápláljanak téged ott.

Elméne azért, és az Úrnak beszéde szerint cselekedék; és elméne és leüle
a Kérith patakja mellett, a mely a Jordán felé folyik.

És a hollók hoztak néki kenyeret és húst reggel és este, és a patakból
ivott.

És lőn néhány nap múlva, hogy kiszáradt a patak; mert nem volt eső a
földre.

És lőn az Úrnak beszéde ő hozzá, mondván:

Kelj fel, és menj el Sareptába, a mely Sídonhoz tartozik, és légy ott;
ímé megparancsoltam ott egy özvegyasszonynak, hogy gondoskodjék rólad.

És felkelvén, elméne Sareptába, és mikor a város kapujához érkezett, ímé
egy özvegyasszony volt ott, a ki fát szedegetett, és megszólítván azt,
monda néki: Hozz, kérlek, egy kevés vizet nékem valami edényben, hogy
igyam.

De mikor az elment, hogy vizet hozzon, utána kiáltott, és monda néki:
Hozz, kérlek, egy falat kenyeret is kezedben.

Az pedig monda: Él az Úr, a te Istened, hogy nincs semmi sült kenyerem,
csak egy marok lisztecském van a vékában, és egy kevés olajom a
korsóban, és most egy kis fát szedegetek, és haza megyek, és megkészítem
azt magamnak és az én fiamnak, hogy megegyük és azután meghaljunk.

Monda pedig néki Illés: Ne félj, menj el, cselekedjél a te beszéded
szerint; de mindazáltal nékem süss abból először egy kis pogácsát, és
hozd ide; magadnak és a te fiadnak pedig azután süss;

Mert azt mondja az Úr, Izráel Istene, hogy sem a vékabeli liszt el nem
fogy, sem a korsóbeli olaj meg nem kevesül addig, míg az Úr esőt ád a
földnek színére.

És ő elméne, és az Illés beszéde szerint cselekedék, és evék mind ő,
mind amaz, mind annak háznépe, naponként.

A vékabeli liszt nem fogyott el, sem pedig a korsóbeli olaj nem kevesült
meg, az Úrnak beszéde szerint, a melyet szólott Illés által.

És lőn ezek után, hogy megbetegedék a ház gazdasszonyának fia, és az ő
betegsége felette nagy vala, annyira, hogy már a lélekzete is elállott.

Monda azért Illésnek: Mit vétettem ellened, Istennek embere? Azért
jöttél hozzám, hogy eszembe juttassad álnokságomat, és megöljed az én
fiamat?

És monda néki: Add ide a te fiadat. És ő elvevé azt az ő kebeléről, és
felvivé a felházba, a melyben ő lakik vala, és az ő ágyára fekteté.

Akkor kiálta az Úrhoz, és monda: Én Uram, Istenem, nyomorúságot hozol
erre az özvegyre is, a kinél én lakom, hogy az ő fiát megölöd?

És ráborult háromszor a gyermekre, és felkiáltott az Úrhoz, mondván: Én
Uram, Istenem, térítsd vissza e gyermek lelkét ő belé!

És meghallgatta az Úr Illés szavát, és megtért a gyermekbe a lélek, és
megélede.

És felvévén Illés a gyermeket, alávivé őt a felházból a házba, és adá őt
az ő anyjának, és monda Illés: Lássad, él a te fiad!

És monda az asszony Illésnek: Most tudtam meg, hogy te Isten embere
vagy, és hogy az Úrnak beszéde a te ajkadon: igazság.

18. Fejezet

És lőn sok idő multán, a harmadik esztendőben, az Úrnak beszéde
Illéshez, mondván: Menj el, mutasd meg magadat Akhábnak, és esőt adok a
föld színére.

És elméne Illés, hogy megmutassa magát Akhábnak. Nagy éhség volt pedig
Samariában.

És Akháb hivatá Abdiást, a ki az ő házának gondviselője volt. (Abdiás
pedig felette igen féli vala az Urat;

Mert mikor Jézabel megölette az Úr prófétáit, Abdiás száz prófétát vett
oltalmába, és rejtette el ötvenenként egy-egy barlangba, és ott táplálta
őket kenyérrel és vízzel).

És monda Akháb Abdiásnak: Menj el az országba szerén-szerte a vizek
forrásaihoz és a patakokhoz, hogyha valami füvet találhatnánk, hogy a
lovakat és öszvéreket megtarthatnánk életben, és ne hagynánk a barmokat
mindenestől elpusztulni.

Eloszták azért magok közt a földet, a melyen kiki elmenjen. Akháb
egyedül ment az egyik úton, és Abdiás is egyedül ment a másik úton.

És mikor Abdiás az úton ment, ímé Illés előtalálá őt, és mikor
felismerte őt, arczra borula és monda: Nem te vagy-é az, uram, Illés?

Felele néki: Én vagyok; menj el, mondd meg a te uradnak: Ímé itt van
Illés.

Ő pedig monda: Mit vétettem ellened, hogy a te szolgádat Akháb kezébe
akarod adni, hogy megöljön engem?

Él az úr a te Istened: nincs sem nemzetség, sem ország, a hova el nem
küldött volna az én uram, hogy megkeressen téged. És ha azt mondották:
Nincs itt! az országot és a népet megesküdtette, hogy téged csakugyan
nem találtak meg.

És most te azt mondod: Menj el, mondd meg a te uradnak: Ímé itt van
Illés.

Ha most elmegyek tőled, téged pedig olyan helyre ragad el az Úrnak
Lelke, a melyet én nem tudok, és én elmegyek, hogy megmondjam Akhábnak,
és ha ő téged nem talál meg, engem öl meg; pedig a te szolgád féli az
Urat gyermekségétől fogva.

Nem mondották-é meg az én uramnak, mit cselekedtem, mikor Jézabel
megölette az Úr prófétáit? hogy hogyan rejtettem el az Úr prófétái közül
száz férfiút ötvenenként egy-egy barlangba és tápláltam őket kenyérrel
és vízzel.

És te mégis azt mondod: Menj el és mondd meg a te uradnak: Ímé itt van
Illés; hogy megöljön engemet.

És felele Illés: Él a Seregeknek Ura, a ki előtt állok: e mai napon
megmutatom magamat néki.

Elméne azért Abdiás Akháb eleibe, és megjelenté ezt néki, és eleibe méne
Akháb Illésnek.

És mikor meglátta Akháb Illést, monda Akháb néki: Te vagy-é az Izráel
megháborítója?

Ő pedig monda: Nem én háborítottam meg az Izráelt, hanem te és a te
atyád háza, azzal, hogy elhagytátok az Úrnak parancsolatait, és a Baál
után jártatok.

Most azért küldj el, gyűjtsd hozzám az egész Izráelt a Kármel hegyre, és
a Baál négyszázötven prófétáját, és az Áserának négyszáz prófétáját, a
kik a Jézabel asztaláról élnek.

És elkülde Akháb mind az egész Izráel fiaihoz, és egybegyűjté a
prófétákat a Kármel hegyre.

És odamenvén Illés az egész sokasághoz, monda: Meddig sántikáltok
kétfelé? Ha az Úr az Isten, kövessétek őt; ha pedig Baál, kövessétek
azt. És nem felelt néki a nép csak egy szót sem.

Akkor monda Illés a népnek: Én maradtam meg csak egyedül az Úr prófétái
közül; míg a Baál prófétái négyszázötvenen vannak;

Adjatok azért nékünk két tulkot, és ők válaszszák magoknak az egyik
tulkot, a melyet vagdaljanak darabokra, és rakják a fákra; de tüzet ne
tegyenek alája; én pedig a másikat készítem el, a melyet a fákra rakok,
de tüzet én sem teszek alája.

Akkor hívjátok segítségül a ti istenteknek nevét, és én is segítségül
hívom az Úrnak nevét; és a mely isten tűz által felel, az az Isten. És
felelvén az egész sokaság, monda: Jó lesz!

És monda Illés a Baál prófétáinak: Válaszszátok el magatoknak az egyik
tulkot, és készítsétek el ti először; mert ti többen vagytok, és
hívjátok segítségül a ti istenteknek nevét, de tüzet ne tegyetek alája.

És vevék a tulkot, a melyet nékik adott, és azt elkészíték, és
segítségül hívák a Baálnak nevét reggeltől fogva délig, mondván: Baál!
hallgass meg minket! De nem jött szó, sem felelet. És ott sántikáltak az
oltár körül, a melyet készítettek.

Mikor pedig már dél lett, elkezdte őket gúnyolni Illés, azt mondván:
Kiáltsatok hangosabban, hiszen isten! Talán elmélkedik, vagy félrement,
vagy úton van, vagy talán aluszik, és felserken.

És elkezdtek hangosan kiabálni és az ő szokásuk szerint késekkel és
borotvákkal metélték magokat, míg csak ki nem csordult a vérök.

Mikor pedig a dél elmúlt, prófétálni kezdtek egész az esteli áldozatig;
de akkor sem lett se szó, se felelet, se meghallgattatás.

Akkor monda Illés az egész sokaságnak: Jőjjetek én hozzám. És hozzá méne
az egész sokaság, és megépíté az Úr oltárát, a mely leromboltatott volt.

És vőn Illés tizenkét követ, a Jákób fiai nemzetségeinek száma szerint,
a kiknek az Isten azt mondotta volt: Izráel legyen + a te neved;

És oltárt építe a kövekből az Úr nevében, és egy árkot húzott az oltár
körül, a melybe két véka vetni való mag férne.

És oda készíté a fát, és felvagdalá a tulkot, és felraká azt a fára;

És monda: Töltsetek meg négy vedret vízzel, és öntsétek az égőáldozatra
és a fára. Monda ismét: Tegyétek ezt még egyszer! És másodszor is azt
tevék. Monda még is: Harmadszor is tegyétek meg! És harmadszor is azt
mívelék;

Úgy, hogy a víz lecsurgott az oltárról, és még az árok is tele lett
vízzel.

És a mikor eljött az esteli áldozás ideje, oda lépett Illés próféta, és
monda: Óh Uram, Ábrahámnak, Izsáknak és Izráelnek Istene, hadd ismerjék
meg e mai napon, hogy te vagy az Isten az Izráelben, és hogy én a te
szolgád vagyok, és hogy + mindezeket a te parancsolatodból cselekedtem.

Hallgass meg engem, Uram, hallgass meg engem, hogy tudja meg e nép, hogy
te, az Úr vagy az Isten, és te fordítod vissza az ő szívöket!

Akkor alászálla az Úr tüze, és megemészté az égőáldozatot, a fát, a
köveket és a port, és felnyalta a vizet, a mely az árokban volt.

Mikor ezt látta az egész sokaság, arczra borult, és monda: Az Úr az
Isten! az Úr az Isten!

És monda Illés nékik: Fogjátok meg a Baál prófétáit; senki el ne
szaladjon közülök! És megfogák őket, és alávivé őket Illés a Kison
patakja mellé, és megölé ott őket.

Akkor monda Illés Akhábnak: Eredj fel, egyél és igyál, mert nagy esőnek
zúgása hallszik.

És felment Akháb, hogy egyék és igyék. Illés pedig felment a Kármel hegy
tetejére, és leborula a földre, és az ő orczáját az ő két térde közé
tevé

És monda az ő szolgájának: Menj fel, és nézz a tenger felé. És felment,
és arrafelé nézett, és monda: Nincsen semmi. És monda Illés: Menj vissza
hétszer.

És lőn hetedúttal, monda a szolga: Ímé egy kis felhőcske, mint egy
embernek a tenyere, jő fel a tengerből. Akkor monda: Menj fel, mondd meg
Akhábnak: Fogj be és menj le, hogy meg ne késleljen az eső.

És lőn azonközben, hogy besötétedett az ég a fellegektől és a széltől,
és nagy eső lett. Akháb pedig szekérre ült és elment Jezréelbe.

És lőn az Úr keze Illésen, és felövezvén az ő derekát, még Akháb előtt
futott el Jezréel felé.

19. Fejezet

És Akháb elbeszélé Jézabelnek mindazokat, a melyeket Illés cselekedett
és a többek között, hogy hogyan + ölte meg mind a prófétákat fegyverrel.

És követet külde Jézabel Illéshez, mondván: Ezt cselekedjék velem az
istenek és úgy segéljenek, ha holnap ilyenkor úgy nem cselekszem a te
életeddel, mint a hogy te cselekedtél azoknak életekkel mind egyig.

A mit mikor megértett, felkelvén elméne, vigyázván az ő életére. És méne
Beersebába, a mely Júdában volt; és ott hagyá az ő szolgáját.

Ő pedig elméne a pusztába egynapi járó földre, és elmenvén leüle egy
fenyőfa alá, és könyörgött, hogy hadd haljon meg, és monda: Elég! Most
óh Uram, vedd el az én lelkemet; mert nem vagyok jobb az én atyáimnál!

És lefeküvék és elaluvék a fenyőfa alatt. És ímé angyal illeté őt, és
monda néki: Kelj fel, egyél.

És mikor körülnézett, ímé fejénél vala egy szén között sült pogácsa és
egy pohár víz. És evék és ivék, és ismét lefeküvék.

És az Úr angyala eljött másodszor is és megilleté őt, és monda: Kelj
fel, egyél; mert erőd felett való utad van.

És ő felkelt, és evett és ivott; és méne annak az ételnek erejével
negyven nap és negyven éjjel egész az Isten hegyéig, Hórebig.

És beméne ott egy barlangba, és ott hála. És ímé lőn az Úrnak beszéde ő
hozzá, és monda néki: Mit csinálsz itt Illés?

Ő pedig monda: Nagy búsulásom van az Úrért, a Seregek Istenéért;
mert elhagyták a te szövetségedet az Izráel fiai, a te oltáraidat
lerontották, és a te prófétáidat + fegyverrel megölték, és csak én
egyedül maradtam, és engem is halálra keresnek.

És monda: Jőjj ki és állj meg ezen a hegyen, az Úr előtt. És ímé ott az
Úr volt elmenendő. És az Úr előtt megyen vala nagy és erős szél, a mely
a hegyeket megszaggatta és meghasogatta a kősziklákat az Úr előtt; de az
Úr nem + vala abban a szélben. És a szél után földindulás lett; de az Úr
nem volt a földindulásban sem.

És a földindulás után tűz jöve, de nem volt az Úr a tűzben sem. És a tűz
után egy halk szelíd hang hallatszék.

És mikor Illés ezt hallotta, befedé az ő arczát palástjával, és
kimenvén, megálla a barlang ajtajában, és ímé szózat lőn ő hozzá, a mely
ezt mondá: Mit csinálsz itt Illés?

És ő felele: Nagy búsulásom van az Úrért, a Seregeknek Istenéért,
mert az Izráel fiai elhagyták a te szövetségedet, lerontották a te
oltáraidat, és a te prófétáidat megölték fegyverrel, és én egyedül
maradtam, és engem is halálra keresnek.

És monda az Úr néki: Menj el, térj vissza a te utadon a pusztán át
Damaskusba, és mikor oda jutándasz, kenjed királylyá Hazáelt Siriában;

És Jéhut, a Nimsi fiát kenjed királylyá Izráelben, és Elizeust, az
Abelméholabeli Sáfát fiát pedig kenjed prófétává a te helyedbe.

És lészen, hogy a ki megmenekedik Hazáel fegyverétől, azt Jéhu öli meg,
és a ki megmenekedik a Jéhu fegyverétől, azt Elizeus öli meg.

De meghagyok Izráelben hétezer embert: minden térdet, mely nem hajolt a
Baálnak, és minden ajkat, mely meg nem csókolta azt.

És ő elmenvén onnét, megtalálá Elizeust, a Sáfát fiát, a mint szántott
tizenkét járom ökörrel, és ő maga a tizenkettedikkel volt; és Illés
hozzá méne, és az ő palástját reá veté.

És ő elhagyván az ökröket, Illés után futott, és monda: Kérlek hadd
csókoljam meg az én atyámat és az én anyámat, és azután követlek. És
monda: Menj, térj vissza; mert mit cselekedtem tenéked?

És elmenvén ő tőle, vőn azután egy pár ökröt, és levágá azt, és az
ekéhez való szerszámokból tüzet rakván, megfőzé azok húsát, és a népnek
adá, és evének; és felkelvén, elméne Illés után, és szolgála néki.

20. Fejezet

És Benhadád, Siria királya összegyűjté egész seregét, és harminczkét
király volt ő vele és nagyon sok ló és szekér, és felméne és megszállá
Samariát, és ostromolni kezdte azt.

És követeket küldött Akhábhoz, az Izráel királyához a városba;

És azt izené néki: Azt mondja Benhadád: A te ezüstöd és aranyad az
enyém, a te feleségeid is és a te szép fiaid is az enyémek.

És felele az Izráel királya, és monda: A mint megmondottad uram, király,
tiéd vagyok mindenekkel, a melyeket bírok.

Megtérvén pedig a követek, mondának: Azt mondja Benhadád: Miután hozzád
küldöttem, és azt izentem, hogy a te ezüstödet és aranyadat és a te
feleségeidet és fiaidat add nékem;

Azért holnap ilyenkor elküldöm az én szolgáimat hozzád, és felkutatják
a te házadat, és a te szolgáid házait; és kezekhez veszik, a mi csak
kedves előtted, és elhozzák.

Akkor egybehívá az Izráel királya mind az ország véneit, és monda:
vegyétek eszetekbe, és lássátok meg, minemű gonosz szándékkal van ez;
mert hozzám küldött az én feleségeimért és gyermekeimért, ezüstömért és
aranyomért, és meg nem tagadtam tőle.

És mondának néki a vének mindnyájan, és az egész nép: Ne engedj néki, és
az ő akaratját be ne teljesítsd.

És ő monda a Benhadád követeinek: Mondjátok meg az én uramnak, a
királynak: Mindazokat, a melyek felől először izentél a te szolgádnak,
megcselekszem, de ezt a dolgot nem tehetem meg. Így elmenvén a követek,
megmondák néki a választ.

Akkor hozzá külde Benhadád, és monda: Úgy cselekedjenek velem az istenek
és úgy segéljenek, hogy Samariának minden pora sem elég, hogy a velem
való nép közül mindeniknek csak egy-egy marokkal is jusson!

És felele az Izráel királya, mondván: Mondjátok meg néki: Ne kérkedjék
úgy, a ki fegyverbe öltözik, mint a ki már leveti a fegyvert!

Meghallván pedig ezt a választ, mikor ő ivott a királyokkal a
sátorokban, monda az ő szolgáinak: Vegyétek körül a várost! És azok
körülvevék azt.

És ímé egy próféta méne Akhábhoz, az Izráel királyához, a ki ezt mondá:
Azt mondja az Úr: Avagy nem láttad-é mindezt a nagy sokaságot: ímé e mai
napon kezedbe adom azt, hogy megtudjad, hogy én vagyok az Úr!

Monda pedig Akháb: Ki által? És felele: Azt mondja az Úr: A tartományok
fejedelmeinek ifjai által. Akkor monda Akháb: Ki kezdje meg a harczot?
És felele: Te!

Megszámlálá azért a tartományok fejedelmeinek ifjait, a kik
kétszázharminczketten voltak; ezekután megszámlálá mind az Izráel
fiainak is minden népét, hétezer embert.

És elindulának délben. Benhadád pedig ott ivott a királyokkal a
sátorokban, és lerészegedett ő és a harminczkét király, a ki segítségére
jött vele.

És a tartományok fejedelmeinek ifjai vonultak ki legelőször. Benhadád
pedig elkülde, és megmondották néki, ezt mondván: Valami férfiak jöttek
ki Samariából!

És monda: Akár békességért jöttek ki, fogjátok meg őket elevenen; akár
viadalért jöttek ki, fogjátok el őket elevenen.

De mikor kivonultak a városból a tartományok fejedelmeinek ifjai és a
sereg, a mely őket követte:

Mindenik vágni kezdte azt, a ki eléje került, és elfutottak a
Siriabeliek, az Izráel pedig kergette őket, és megfutott maga Benhadád,
Siria királya is lovon a lovagokkal együtt.

És azután kivonult az Izráel királya, és megveré mind a lovagokat, mind
a szekereket, és megveré a Siriabelieket nagy csapással.

És méne az Izráel királyához egy próféta, és ezt mondá néki: Menj
el, erősítsd meg magad, és vedd eszedbe és lásd meg, mit kelljen
cselekedned, mert esztendő mulva ismét feljő Siria királya ellened.

A siriabeli király szolgái pedig mondának néki: A hegyeknek istenei az ő
isteneik, azért győztek le bennünket; de vívjunk csak meg velök a síkon,
és meglátod, ha le nem győzzük-é őket?

És tedd ezt: Küldd el a királyokat, mindeniket a maga helyéről; és
állíts hadnagyokat helyettök,

És szervezz magadnak olyan sereget, mint az volt, a melyet elvesztettél,
és olyan lovakat és szekereket, mint amazok voltak; és vívjunk meg
velök a síkon, és meglátod, ha le nem győzzük-é őket? És engede az ő
szavoknak, és akképen cselekedék.

Mikor azért az esztendő elmult, rendbeszedte Benhadád a Siriabelieket,
és feljöve Afekbe, hogy hadakozzék az Izráel ellen.

De az Izráel fiai összeszámláltattak és elláttattak élelemmel, és
eleikbe menének azoknak. Táborba szállván pedig az Izráel fiai,
amazokhoz képest olyanok voltak, mint két kicsiny kecskenyájacska; míg a
Siriabeliek + ellepték a földet.

Jött vala pedig egy Isten embere, és szóla az Izráel királyának,
mondván: Azt mondja az Úr: Azért mert a Siriabeliek azt mondották, hogy
csak a hegyeknek Istene az Úr, és nem a völgyeknek Istene is: mindezt a
nagy sokaságot a te kezedbe adom, hogy megismerjétek, hogy én vagyok az
Úr.

És ott táboroztak egészen velök szemben hetednapig. A hetedik napon
azután megütköztek, és az Izráel fiai levágtak a Siriabeliek közül egy
nap százezer gyalogost.

És a többiek elmenekültek Afek városába; de a falak rászakadtak a
megmaradott huszonkétezer emberre, és Benhadád is elfutott és ott
bolyongott a városban kamaráról-kamarára.

És mondának néki az ő szolgái: Ímé hallottuk, hogy az Izráel házának
királyai kegyelmes királyok, azért hadd öltözzünk zsákokba, és vessünk
köteleket a mi nyakunkba, és menjünk ki az Izráel királyához, talán
életben hagyja a te lelkedet.

És zsákokba öltözének, és köteleket vetének nyakokba, és elmenének az
Izráel királyához, és mondának: A te szolgád, Benhadád, ezt mondja:
Hagyd életben kérlek, az én lelkemet! És monda: Él-e még? én atyámfia ő!

És a férfiak jó jelnek vették azt, és gyorsan megragadták a szót, és
mondának: A te atyádfia Benhadád él. És monda: Menjetek, és hozzátok ide
őt. Kijöve azért ő hozzá Benhadád, és felülteté őt az ő szekerébe,

És monda néki: A városokat, a melyeket elvett volt az én atyám a te
atyádtól, azokat visszaadom, és csinálj magadnak utczákat Damaskusban,
mint az én atyám csinált volt Samariában; én ezzel a kötéssel bocsátlak
el téged. És szövetséget kötött vele, és elbocsátá őt.

Egy férfiú pedig a próféták közül monda az ő felebarátjának az Úr
beszéde szerint: Verj meg engem kérlek; de ez nem akará őt megverni.

Akkor monda néki: Azért, mert nem engedtél az Úr szavának: ímé mihelyt
én tőlem elmégy, megöl téged az oroszlán. És a mikor elment ő tőle,
találá őt egy oroszlán, és megölé.

Talála azután más férfiat, a kinek monda: Kérlek, verj meg engem. És
megveré az annyira, hogy megsebesítette.

És elméne a próféta, és az útfélen a király elé álla és elváltoztatá
magát szemeit bekötözvén.

Mikor pedig arra ment el a király, kiálta a királyhoz, és monda: A te
szolgád kiment volt a hadba, és ímé egy férfiú eljövén, hoza én hozzám
egy férfiút, és monda: Őrizd meg ezt a férfiút; ha elszaladánd, meg kell
halnod érette, vagy egy tálentom ezüstöt fizetsz.

És mialatt a te szolgádnak itt és amott dolga volt, az az ember már nem
volt. És monda néki az Izráel királya: Az a te ítéleted; magad akartad.

És mindjárt elvevé a kötést az ő szeméről, és megismeré őt az Izráel
királya, hogy a próféták közül való.

És monda néki: Ezt mondja az Úr: Mert elbocsátottad kezedből a férfiút,
a kit én halálra szántam, azért lelked lészen lelkéért, és néped
népéért.

És házához méne az Izráel királya szomorú és megbúsult szívvel, és méne
Samariába.

21. Fejezet

És történt ezek után, hogy a Jezréelbeli Nábótnak egy szőlője volt
Jezréelben, Akhábnak, Samaria királyának a háza mellett.

És szóla Akháb Nábótnak, mondván: Add nékem a te szőlődet, hogy legyen
veteményes kertem; mert közel van az én házamhoz, és néked érette jobb
szőlőt adok annál, vagy ha néked tetszik, pénzül adom meg az árát.

És felele Nábót Akhábnak: Isten őrizzen, hogy néked adjam az én
atyáimtól maradt örökséget.

Akkor haza méne Akháb nagy bánattal és haraggal a beszéd miatt, a
melyet szólott néki a Jezréelbeli Nábót, mondván: Nem adom néked az én
atyáimtól maradt örökséget; és lefeküvék az ő ágyára, és arczát a fal
felé fordítá, és nem evék kenyeret.

Hozzá menvén az ő felesége Jézabel, monda néki: Miért háborodott meg a
te szíved, és kenyeret nem eszel?

És ő monda néki: Mert ama Jezréelbeli Nábóttal beszéltem, és azt mondám
néki: Add nékem a te szőlődet pénzért, vagy ha inkább tetszik, más
szőlőt adok néked érette, ő pedig azt mondotta: Nem adom néked az én
szőlőmet.

Akkor monda néki Jézabel, az ő felesége: Te bírod-é most az Izráel
királyságát? Kelj fel, egyél kenyeret, és a te szíved örvendezzen, én
majd néked adom a Jezréelbeli Nábót szőlőjét.

És levelet írt Akháb nevével, a melyet megpecsételt az ő gyűrűjével, és
elküldé azt a levelet a véneknek és a főembereknek, a kik Nábóttal egy
városban laktak;

És a levélben ezt írta, mondván: Hirdessetek bőjtöt, és ültessétek
Nábótot a nép élére;

És ültessetek vele szembe két istentelen embert, a kik tanúbizonyságot
tegyenek ő ellene, mondván: Megszidalmaztad az Istent és a királyt.
Azután vigyétek ki, és kövezzétek meg őt, hogy meghaljon.

És ekképen cselekedének a vének és a főemberek, a kik az ő városában
laktak, a mint Jézabel nékik megparancsolta, és a mint a levélben
megírta, a melyet nékik küldött;

Bőjtöt hirdetének, és ülteték Nábótot a nép élére.

Előjöve azután két istentelen ember, és leült vele szemben, és
tanúbizonyságot tettek ez istentelen emberek Nábót ellen a nép előtt,
mondván: Megszidalmazta Nábót az Istent és a királyt. Kivivék azért őt a
városból, és megkövezék, és meghala.

Azután megizenék Jézabelnek, mondván: Megköveztetett Nábót, és meghalt.

Mikor pedig meghallotta Jézabel, hogy megköveztetett Nábót és meghalt,
monda Jézabel Akhábnak: Kelj fel és foglald el a Jezréelbeli Nábót
szőlőjét, a melyet nem akart néked pénzért oda adni; mert nem él Nábót,
hanem meghalt.

És mikor meghallotta Akháb, hogy Nábót meghalt, felkelt Akháb, hogy
lemenjen a Jezréelbeli Nábót szőlőjébe, és azt elfoglalja.

Akkor szóla az Úr Thesbites Illésnek, mondván:

Kelj fel, és menj Akhábnak, az Izráelbeli királynak eleibe, a ki
Samariában lakik, ímé ott van a Nábót szőlőjében, a melybe lement, hogy
azt elfoglalja;

És szólj néki, ezt mondván: Így szól az Úr: Nemde megölted-é és nemde
el is foglaltad-é? És szólj néki, mondván: Ezt mondja az Úr: Ugyanazon
a helyen, a hol felnyalták az ebek Nábót vérét, ebek nyalják fel a te
véredet is!

És monda Akháb Illésnek: Megint rám találtál ellenségem? És ő monda:
Rád találtam; mert te magadat mindenestől arra adtad, hogy gonoszságot
cselekedjél az Úr szemei előtt.

Ímé, azt mondja az Úr: Veszedelmet hozok reád, és elvesztem a
te maradékaidat, és kigyomlálom Akhábnak még az ebét is, és a
berekesztettet és az elhagyatottat Izráelben;

És olyanná teszem a te házadat, mint Jeroboámnak, a Nébát fiának házát,
és mint Baásának, + az Ahija fiának házát azért, a miért haragra
ingerlettél engem, és a miért bűnbe ejtetted az Izráelt.

És Jézabel felől is szóla az Úr, mondván: Az ebek eszik meg Jézabelt
Jezréel kőfala előtt;

Azt, a ki Akháb házából a városban hal meg, az ebek eszik meg; azt
pedig, a ki a mezőben hal meg, az égi madarak eszik meg.

Mert bizonyára nem volt Akhábnak mássa, a ki magát arra adta volna, hogy
csak gonoszságot cselekedjék az Úr szemei előtt, a melyre az ő felesége,
Jézabel + ösztökélé őt.

Mert igen útálatos dolgot cselekedék, követvén a bálványokat mind a
szerint, a mint cselekedének az Emoreusok, a kiket az Úr kiűzött volt az
Izráel fiai előtt.

Lőn pedig, mikor meghallotta Akháb e beszédeket, megszaggatá az ő
ruháit, és zsákba öltözék és bőjtöle, és a zsákban hála, és nagy
alázatossággal jár vala.

És szóla az Úr Thesbites Illésnek, mondván:

Nem láttad-é, hogy Akháb hogyan megalázta magát előttem? Mivelhogy pedig
megalázta magát előttem, nem hozom reá a veszedelmet az ő életében,
hanem csak az ő fia idejében hozom el a veszedelmet az ő házára.

22. Fejezet

És három esztendő lefolyt úgy, hogy nem volt hadakozás a Siriabeliek és
az Izráel között.

De a harmadik esztendőben aláméne Josafát, Júda királya az Izráel
királyához,

Akkor monda az Izráel királya az ő szolgáinak: Nem tudjátok-é, hogy
Rámoth Gileád a miénk? És mi hallgatunk és nem veszszük vissza azt Siria
királyától?

És monda Josafátnak: Feljössz-é velem e hadba Rámoth Gileád ellen?
Felele Josafát az Izráel királyának: Úgy én, mint te, úgy az én népem,
mint a te néped; úgy az én lovaim, mint a te lovaid.

És monda Josafát az Izráel királyának: Kérdezősködjél még ma az Úr
beszéde után.

És összegyűjté az Izráel királya a prófétákat, közel négyszáz férfiút,
és monda nékik: Elmenjek-é Rámoth Gileád ellen hadba, vagy elhagyjam? És
mondának: Menj fel; mert az Úr kezébe adja azt a királynak.

És monda Josafát: Nincs itt már több prófétája az Úrnak, hogy attól is
tudakozódhatnánk?

És monda az Izráel királya Josafátnak: Még van egy férfiú, a ki által
megkérdhetjük az Urat, Mikeás, a Jemla fia; de én gyűlölöm őt, mert soha
nem jövendöl nékem jót, hanem mindig csak rosszat. És monda Josafát: Ne
beszéljen így a király!

És előszólítá az Izráel királya egy udvariszolgát, és monda: Hívd ide
hamar Mikeást, a Jemla fiát.

És ott ült az Izráel királya és Josafát, Júda királya, ruhákba
öltözötten, mindenik a maga trónusán Samaria kapuja előtt a térségen, és
a próféták mind ott jövendöltek előttük.

És Sédékiás, a Kénaána fia, vasszarvakat készített, és monda: Ezt mondja
az Úr: Ezekkel ökleled a Siriabelieket, míg meg nem emészted őket.

És a próféták is mindnyájan ekképen jövendöltek, mondván: Menj fel
Rámoth Gileád ellen, és jó szerencséd lesz; mert azt az Úr a király
kezébe adja.

A követ pedig, a ki elment volt, hogy elhívja Mikeást, szóla néki,
mondván: Ímé a próféták egyenlő akarattal jót jövendölnek a királynak:
szólj, kérlek, te is úgy, mint azok közül egy, és jövendölj jót.

Mikeás pedig monda: Él az Úr, hogy csak azt fogom mondani, a mit az Úr
mondánd nékem.

És mikor a királyhoz ment, monda néki a király: Mikeás! elmenjünk-é
Rámoth Gileád ellen hadba, vagy elhagyjuk? Ő pedig monda néki: Menj fel
és járj szerencsével; az Úr kezébe adja azt a királynak.

És monda néki a király: Még hányszor kényszerítselek téged, hogy az
igaznál egyebet ne mondj nékem az Úr nevében?

És monda: Látám az egész Izráelt szétszéledve a hegyeken, mint a
juhokat, a melyeknek nincsen pásztoruk. És monda az Úr: Nincsen ezeknek
urok? Térjen vissza kiki az ő házához békességben.

És monda az Izráel királya Josafátnak: Nemde nem megmondottam-é néked,
hogy soha jót nékem nem jövendöl, hanem csak rosszat.

És monda Mikeás: Azért halld meg most az Úr beszédét: Látám az Urat az ő
székiben ülni, és az egész mennyei sereget az ő jobb- és balkeze felől
mellette állani.

És monda az Úr: Kicsoda csalja meg Akhábot, hogy felmenjen, és elvesszen
Rámoth Gileádnál? És ki egyet, ki mást szól vala hozzá.

Akkor előjőve egy lélek, a ki az Úr eleibe álla, és monda: Én akarom
megcsalni őt. Az Úr pedig monda néki: Miképen?

És felele: Kimegyek és hazug lélek leszek minden ő prófétáinak szájában.
Akkor monda az Úr: Csald meg és győzd meg; menj ki, és cselekedjél úgy.

Ímé az Úr a hazugságnak lelkét adta mindezeknek a te prófétáidnak
szájába; és az Úr szólott veszedelmes dolgot ellened.

Akkor odalépett Sédékiás, a Kénaána fia, és arczul csapván Mikeást,
monda: Hogyan? Eltávozott volna én tőlem az Úrnak lelke, hogy csak néked
szólana?

És monda Mikeás: Ímé meglátod azon a napon, a mikor az egyik kamarából a
másik kamarába mégy be, hogy elrejtőzhess.

Az Izráel királya pedig monda: Fogjad Mikeást, és vidd vissza őt
Ammonhoz, a város fejedelméhez, és Joáshoz, a király fiához;

És mondjad: Ezt mondja a király: Vessétek ezt a tömlöczbe, és
tápláljátok őt a nyomorúság kenyerével és a nyomorúság vizével, míg
békességgel megjövök.

Monda pedig Mikeás: Ha békességgel térsz vissza, nem az Úr szólott én
általam: Azután monda: Halljátok ezt meg minden népek!

És felvonult az Izráel királya, és Josafát, a Júda királya Rámoth Gileád
ellen.

És monda az Izráel királya Josafátnak: Megváltoztatom ruhámat, és úgy
megyek a viadalra, te pedig öltözzél fel ruhádba. És elváltoztatá
ruháját az Izráel királya, és úgy méne a viadalra.

Siria királya pedig megparancsolá az ő szekerei harminczkét
fejedelmeinek, mondván: Ne vívjatok se kicsinynyel, se nagygyal, hanem
egyedül csak az Izráel királya ellen vívjatok.

És a mikor meglátták a szekerek fejedelmei Josafátot, mondának: Nyilván
ez az Izráel királya; és reá rohanván vívának ellene. De Josafát
elkezdett kiáltani.

Mikor pedig látták a szekerek fejedelmei, hogy nem az Izráel királya,
ott hagyták.

Egy ember pedig csak úgy találomra kilövé az ő kézívét, és találá az
Izráel királyát a pánczél és a kapocs között. És ő monda a kocsisának:
Fordulj meg és vigy ki engem a táborból, mert megsebesültem!

És az ütközet mind erősebb lett azon a napon, és a király az ő
szekerében állott a Siriabeliek ellen, és meghalt este felé, és a vér a
sebből a szekérbe csorgott.

És kikiálták napnyugotkor a táborban, mondván: Minden ember menjen haza
a maga városába és földjébe!

És meghalt a király és visszavitetvén Samariába, eltemeték a királyt
Samariában.

És mikor mosták az ő szekerét a Samaria mellett lévő tóban: az ebek
nyalták az ő vérét, és paráznák fürödtek ott, az Úrnak beszéde szerint,
a melyet szólott volt.

Akhábnak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, az elefántcsontból
épített ház, és mind a városok, a melyeket épített, vajjon nincsenek-é
megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Akháb az ő atyáival; és uralkodék ő utána fia, Akházia.

És Josafát, az Asa fia lett királylyá Júdában, Akhábnak, az Izráel
királyának negyedik esztendejében.

És Josafát harminczöt esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és
huszonöt esztendeig uralkodott Jeruzsálemben. Az ő anyjának Azuba volt a
neve, Silhi leánya.

És jára Asának, az ő atyjának minden útjában, és abból ki nem tére, azt
cselekedvén, a mi az Úr szemei előtt kedves.

Csakhogy a magaslatokat nem rombolták le, és a nép még áldozott és
tömjénezett a magaslatokon.

És békességben élt Josafát az Izráel királyával.

Josafátnak egyéb dolga pedig és az ő ereje, a melylyel cselekedett, és
a melylyel hadakozott, vajjon nincsenek-é megírva a Júda királyainak
krónika-könyvében?

A férfi paráznákat is, a kik még megmaradtak volt az ő atyjának, Asának
idejéből, kiűzte az országból.

Akkor nem volt király Edomban, hanem csak helyettes király.

És Josafát Társis hajókat csináltatott, hogy aranyért mennének Ofirba,
de nem mehettek el; mert a hajók összetörtek + Esiongáberben.

Akkor mondá Akházia, az Akháb fia, Josafátnak: Hadd menjenek el az én
szolgáim a te szolgáiddal e hajókon; de Josafát nem akará.

És elaluvék Josafát az ő atyáival; és eltemetteték az ő atyáival az ő
atyjának, Dávidnak városában; és az ő fia, Jórám, uralkodék helyette.

Akházia pedig, az Akháb fia kezde uralkodni Izráelen Samariában,
Josafátnak, a Júda királyának tizenhetedik esztendejében, és uralkodék
Izráelben két esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úrnak szemei előtt, járván az ő atyjának és
anyjának útján, és Jeroboámnak, a Nébát fiának útján, a ki bűnbe ejté az
Izráelt;

És szolgála a Baálnak, és azt imádá és haragra indítá az Urat, Izráel
Istenét, mint a hogy az ő atyja cselekedett.

A KIRÁLYOKRÓL ÍRT II. KÖNYV

1. Fejezet

És elszakadt Moáb, Akháb halála után, az Izráeltől.

És mikor Akházia kibukott az ő felházának korlátján Samariában, és
megbetegedék, követeket külde el, a kiknek azt parancsolá: Menjetek
el, kérdjetek tanácsot a Baálzebubtól, az Ekron istenétől, hogy
meggyógyulok-é e betegségből?

Az Úrnak angyala pedig szóla Thesbites Illésnek: Kelj fel, menj el
eleibe a Samariabeli király követeinek, és szólj nékik: Nincs-é Isten
Izráelben, hogy Baálzebubhoz, az Ekron istenéhez mentek tanácsot
kérdeni?

Azért azt mondja az Úr: Az ágyból, a melyben fekszel, fel nem kelsz,
hanem kétség nélkül meghalsz. És elméne Illés.

És mikor a követek visszajöttek ő hozzá, monda nékik: Miért jöttetek
vissza?

És felelének néki: Egy férfiú jöve előnkbe, és monda nékünk: Menjetek
el, térjetek vissza a királyhoz, a ki titeket elküldött, és mondjátok
meg néki: Ezt mondja az Úr: Nincs-é Izráelben Isten, hogy te
Baálzebubhoz, Ekron istenéhez küldesz tanácsot kérdeni? Azért az ágyból,
a melyben fekszel, fel nem kelsz, hanem kétség nélkül meghalsz.

És monda nékik: Milyen volt az a férfiú, a ki előtökbe jött volt, és
ezeket a beszédeket szólá néktek?

És felelének néki: Egy szőr-ruhás ember, derekán bőr övvel felövezve.
Akkor monda: Thesbites Illés volt.

És hozzá külde egy ötven ember előtt járó főembert, az alatta való ötven
emberrel. És mikor ez hozzá felment, ott ült fenn a hegy tetején, és
monda néki: Isten embere, a király azt parancsolja: Jőjj le!

Felelvén Illés, monda az ötven ember előtt járó főembernek: Ha én
az Isten embere vagyok, szálljon tűz alá az égből, és emészszen meg
téged és az alattad való ötven embert. És tűz szálla alá az égből, és
megemészté őt és az ő ötven emberét.

És ismét külde ő hozzá a király más ötven ember előtt való főembert,
mind az ötven férfival egybe, a ki szóla és monda néki: Isten embere, a
király azt parancsolja, hogy hamar jőjj alá!

És felele Illés, és monda nékik: Ha Isten embere vagyok, szálljon tűz az
égből alá, és emészszen meg téged és a te ötven emberedet. És Istennek
tüze szálla alá az égből, és megemészté őt és az ő ötven emberét.

És újra elküldött egy harmadik ötven ember előtt járó főembert is, az
ő ötven emberével együtt, és felmenvén ez az ötven ember előtt járó
főember, elméne és térdre borult Illés előtt, és könyörögvén néki,
monda: Óh Isten embere, kérlek, legyen becsülete a te szemeid előtt az
én lelkemnek, és ezeknek a te szolgáidnak, ez ötven ember lelkének!

Ímé tűz szállott le az égből és megemészté az ötven ember előtt való
elébbi két főembert, az ő ötven emberével egybe: Most azért legyen
becsülete az én lelkemnek a te szemeid előtt!

Ekkor szóla az Úr angyala Illésnek: Menj alá vele, ne félj semmit tőle.
És ő felkelvén aláméne vele a királyhoz.

És szóla néki: Ezt mondja az Úr: A miért követeket küldöttél tanácsot
kérdeni Baálzebubhoz, Ekron istenéhez, mintha nem volna Izráelben Isten,
a kinek a beszédéből tanácsot kérdhetnél: azért fel nem kelsz ez ágyból,
a melyben fekszel, hanem kétség nélkül meghalsz.

És meghalt az Úrnak beszéde szerint, a melyet szólott Illés, és
uralkodék Jórám ő helyette, Jórámnak, a Josafát fiának, a Júdabeli
királynak második esztendejében; mert Akháziának nem volt fia.

Akháziának egyéb dolgai pedig, a melyeket cselekedett, vajjon
nincsenek-é megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

2. Fejezet

És lőn mikor az Úr Illést fel akará vinni a szélvész által mennyekbe:
elméne Illés és Elizeus Gilgálból.

És monda Illés Elizeusnak: Maradj itt, kérlek, mert az Úr Béthelbe
küldött engem. És felele Elizeus: Él az Úr, és a te lelked, hogy el nem
hagylak téged! És mikor lemenének Béthel felé:

Kijövének a próféták fiai, a kik Béthelben valának, Elizeushoz, és
mondának néki: Nem tudod-é, hogy e mai napon az Úr elragadja a te uradat
tőled? És monda: Tudom én is, hallgassatok.

És monda néki Illés: Elizeus! Maradj itt, kérlek; mert az Úr engem
Jérikhóba küldött. Ő azonban monda: Él az Úr és a te lelked, hogy el nem
hagylak téged. És mikor elmenének Jérikhóba:

A próféták fiai, a kik Jérikhóban valának, Elizeushoz jövének, és
mondának néki: Nem tudod-é, hogy e mai napon az Úr a te uradat elragadja
tőled? És ő monda: Én is tudom, hallgassatok.

Azután monda néki Illés: Maradj itt, kérlek; mert az Úr engem a Jordán
mellé küldött. De ő felele: Él az Úr és a te lelked, hogy el nem hagylak
téged. És elmenének együtt mindketten.

Ötven férfiú pedig a próféták fiai közül utánok menvén, velök szemben
messze megállának, mikor ők ketten a Jordán mellett megállottak.

És fogá Illés az ő palástját, és összehajtva azt, megüté azzal a vizet;
és az kétfelé válék; úgy hogy mind a ketten szárazon menének át rajta.

És mikor általmentek, monda Illés Elizeusnak: Kérj tőlem, mit
cselekedjem veled, mielőtt tőled elragadtatom. És monda Elizeus: Legyen,
kérlek, a te benned való léleknek kettős mértéke én rajtam.

És ő monda: Nehéz dolgot kértél; mégis, ha majd meglátándasz engem,
mikor tőled elragadtatom, meglesz, a mit kérsz: ha pedig meg nem
látándasz, nem lesz meg.

És lőn, a mikor menének és menvén beszélgetének, ímé egy tüzes szekér
tüzes lovakkal elválasztá őket egymástól. És felméne Illés a szélvészben
az égbe.

Elizeus pedig ezt látván, kiált vala: Édes atyám, édes atyám! Izráel
szekerei és lovagjai! És nem látá őt többé. És vevé a maga ruháit, és
két részre szakasztá azokat,

És felemelé az Illés palástját, a mely róla leesett, és visszatért, és
megállott a Jordán partján.

És vevé az Illés palástját, a mely róla leesett, és azzal megüté a
vizet, és monda: Hol van az Úr, az Illés Istene? És mikor ő is megütötte
a vizet, kétfelé válék az; és általméne Elizeus.

És mikor látták őt a próféták fiai, a kik átellenben Jérikhónál valának,
mondának: Az Illés lelke megnyugodt Elizeuson. És eleibe menének néki,
és meghajták magokat ő előtte a földig;

És mondának néki: Ímé a te szolgáid között van ötven ember, erős
férfiak, küldd el őket, hadd keressék meg a te uradat, hátha az Úrnak
lelke ragadta el őt, és letette őt valamelyik hegyen, vagy völgyben. De
ő monda: Ne küldjetek.

De azok kényszerítették őt egész a megszégyenülésig, és monda: Hát
küldjetek el! És elküldék az ötven férfiút, de harmadnapig keresvén sem
találák meg őt.

És mikor visszajöttek ő hozzá, mert Jérikhóban lakott, monda nékik: Nem
mondottam-é, hogy ne menjetek el?

És mondának a város férfiai Elizeusnak: Ímé e város jó lakóhely volna, a
mint uram magad látod; de a vize ártalmas, és a föld gyümölcsét meg nem
érleli.

És monda: Hozzatok nékem egy új csészét, és tegyetek sót belé. És
elhozák néki.

Ő pedig kiment a forráshoz, és bele veté a sót, és monda: Ezt mondja az
Úr: Meggyógyítottam e vizeket; nem származik ezután azokból halál és
idétlen termés.

És egészségesekké lőnek a vizek mind e mai napig, Elizeus beszéde
szerint, a melyet szólott.

Felméne azután onnét Béthelbe; és mikor az úton felfelé méne, apró
gyermekek jövének ki a városból, a kik őt csúfolják vala, ezt mondván:
Jőjj fel, kopasz, jőjj fel, kopasz!

És hátratekintvén és meglátván őket, megátkozá őket az Úr nevében, és
az erdőből két nőstény medve jövén ki, szétszaggata közülök negyvenkét
gyermeket.

Onnét azután felment a Kármel hegyére; onnét pedig Samariába tért
vissza.

3. Fejezet

Jórám pedig, az Akháb + fia kezde uralkodni Izráelen Samariában
Josafátnak, a Júda királyának tizennyolczadik esztendejében, és
uralkodék tizenkét esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úrnak szemei előtt, de nem annyira, mint
az ő atyja és anyja; mert elrontá a Baál képét, a melyet az ő atyja
készíttetett volt.

De mindazáltal követé Jeroboámnak, a Nébát fiának bűneit, a ki vétekbe
ejtette volt az Izráelt, és el nem távozék azoktól.

És Mésának, a Moáb királyának nagyon sok juha volt, és az Izráel
királyának adóban százezer bárány és százezer kos gyapját fizette.

De mikor meghalt Akháb, a Moáb királya elszakadt az Izráel királyától.

Kiméne azért Jórám király azon a napon Samariából, és megszámlálá az
egész Izráelt;

És elméne, és külde követeket Josafáthoz, Júda királyához, ezt izenvén
néki: A Moáb királya elszakadt tőlem; eljösz-é velem a Moáb ellen a
hadba? Felele: Felmegyek, úgy én, mint te; úgy az én népem, mint a te
néped; úgy az én lovam, mint a te lovaid.

És monda: Mely úton menjünk fel? Felele: Az Edom pusztájának útján.

És elméne az Izráel királya és Júda királya és az Edom királya; és mikor
hét napig bolyongtak az úton, nem volt vize sem a tábornak, sem a velök
volt barmoknak.

Akkor monda az Izráel királya; Jaj, jaj; az Úr azért hívta egybe e három
királyt, hogy a Moáb kezébe adja őket!

És monda Josafát: Nincs itt az Úr prófétái közül egy sem, hogy általa
tanácsot kérhetnénk az Úrtól? És felele egy az Izráel királyának szolgái
közül, és monda: Itt van Elizeus, a Sáfát fia, a ki Illésnek kezeire
vizet tölt vala.

És monda Josafát: Nála van az Úrnak beszéde. És alámenének hozzá az
Izráel királya és Josafát és az Edom királya.

És monda Elizeus az Izráel királyának: Mi közöm van hozzád? Menj a te
atyádnak és anyádnak prófétáihoz! És monda néki az Izráel királya: Ne
utasíts el; mert az Úr gyűjtötte össze ezt a három királyt, hogy a Moáb
kezébe adja őket.

És monda Elizeus: Él a Seregek Ura, a ki előtt állok, ha nem nézném
Josafátnak, a Júda királyának személyét, bizony téged nem néznélek, és
rád sem tekintenék;

Hozzatok ide egy énekest. És mikor énekelt előtte az éneklő, az Úrnak
keze lőn ő rajta.

És monda: Ezt mondja az Úr: Csináljatok itt és ott e patakon árkokat;

Mert ezt mondja az Úr: Nem láttok sem szelet, sem esőt, és mégis e patak
megtelik vízzel, hogy ihattok mind ti, mind a ti nyájatok és barmaitok.

Kevés pedig még ez az Úr szemei előtt, hanem a Moábot is kezetekbe adja.

És megvesztek minden kulcsos várost és minden szép várost, és minden
jótermő fát kivagdaltok, és minden kútfőt betöltötök, és minden jó
szántóföldet behánytok kövekkel.

És lőn reggel, a mikor áldozatot szoktak tenni, ímé vizek jőnek vala
Edom útjáról, és megtelék a föld vízzel.

Mikor pedig meghallotta az egész Moáb, hogy feljöttek a királyok ő
ellenök harczolni, egybegyűlének mindnyájan, a kik fegyvert foghattak,
és megállottak az ő tartományuk határán.

És mikor felkeltek reggel, és a nap feljött a vizekre, úgy láták a
Moábiták, mintha ő ellenökbe az a víz vereslenék, mint a vér.

És mondának: Vér ez! Megvívtak a királyok egymással, és megölte egyik a
másikát. Prédára most, Moáb!

De mikor az Izráel táborához jutottak, felkeltek az Izráeliták, és
megverték a Moábitákat, és azok megfutamodtak előttök; betörtek hozzájok
és leverték Moábot.

És városaikat lerontották, és a jó szántóföldekre kiki követ hányt,
és elborították azt kövekkel, és minden kútfőt behánytak, és minden
jótermő fát kivágtak, úgy hogy csak Kir-Haréset kőfalait hagyták fenn;
de körülvevék azt is a parittyások, és lerontották.

Látván pedig a Moáb királya, hogy legyőzettetik a viadalban, maga mellé
vett hétszáz fegyverfogó férfiút, hogy keresztül törjenek az Edom
királyához; de nem bírtak.

Akkor vevé az ő elsőszülött fiát, a ki ő helyette uralkodandó volt, és
égőáldozatul megáldozá a kőfalon. Mely dolog felett az Izráel népe igen
felháborodék, és elmenének onnét, és megtérének az ő földjökbe.

4. Fejezet

És kiálta egy asszony a próféták fiainak feleségei közül Elizeushoz,
és monda: A te szolgád, az én férjem meghalt; te tudod, hogy a te
szolgád félte az Urat. Eljött pedig a hitelező, hogy elvigye mind a két
gyermekemet, hogy néki szolgái legyenek.

Monda néki Elizeus: Mit cselekedjem veled? Mondd meg nékem, mi van a
házadban? Monda az: A te szolgálóleányod házában nincs egyéb, csak egy
korsó olaj.

Akkor monda: Menj el, kérj ott kinn minden te szomszédidtól üres
edényeket, de ne keveset;

És menj be és zárkózzál be magad a te fiaiddal, és tölts az olajból
mindenik edénybe, és a tele edényt állítsd félre.

És elment ő tőle, és bezárkózott az ő fiaival, azok hordták néki az
edényeket, ő maga pedig csak töltögetett.

És mikor megtölötte az edényeket, monda az ő fiának: Hozz ide még egy
edényt. Felele az: Nincs több edény; és akkor megállott az olaj.

És elment, és elmondá ezt az Isten emberének. Az pedig monda: Menj el,
add el az olajat, és fizesd ki hiteleződet; te pedig és a te fiaid
éljetek a maradékából.

És történt ebben az időben, hogy Elizeus Súnembe ment. Ott volt egy
gazdag asszony, aki tartóztatá őt, hogy nála egyék kenyeret. És lőn,
hogy valamikor csak arra járt, betért oda, hogy kenyeret egyék.

És monda az asszony a férjének: Ímé úgy veszem észre, hogy az az Isten
embere, a ki szüntelen erre jár által, szent ember;

Csináljunk, kérlek, egy kicsiny felházat, és tegyünk abba néki egy
ágyat, asztalt, széket és gyertyatartót, hogy mikor hozzánk jön, hadd
térjen oda.

És történt egy napon, hogy oda ment Elizeus, és megszállott a felházban,
és megpihent ott.

És monda Géházinak, az ő szolgájának: Hívd ide azt a Súnemitát. Előhívá
azért azt, és eleibe álla.

Megmondotta volt pedig néki: Mondd meg néki: Ímé nagy szorgalmatossággal
szolgálsz nékünk, mit kivánsz, hogy cselekedjem veled? Nincs-é valami
mondani valód a király előtt, vagy a sereg fővezére előtt? És monda az:
Én az én nemzetségem között békességgel lakom.

Monda Elizeus: Mit lehetne tehát érette tennünk? Felele Géházi: Nincs
fia és a férje vén ember.

És monda: Hívd ide! És a mikor oda hívta, megállott az ajtóban.

És monda Elizeus: Esztendő ilyenkorra fiút fogsz ölelni. És monda
az: Ne, édes uram, Isten embere, ne mondj képtelen dolgot a te
szolgálóleányodnak!

És teherbe esék az asszony és fiat szült abban az időben, a melyet
megmondott volt Elizeus.

De mikor megnőtt a gyermek, történt, hogy egy napon kiment az ő
atyjához, az aratókhoz.

És monda az ő atyjának: Jaj fejem, jaj fejem! És monda az ő atyja a
szolgának: Vidd el őt az anyjához.

Ki mikor felvette őt, vivé az ő anyjához, és az az ölében tartá délig,
és akkor meghalt.

És felméne az asszony, és az Isten emberének ágyára tevé őt, és az ajtót
bezárván kijöve onnét.

És előhívatá az ő férjét és monda: Kérlek, küldj ide nékem egyet a
szolgák közül és egy szamarat, hadd menjek el hamar az Isten emberéhez,
és mindjárt megjövök.

És az monda: Miért mégy ő hozzá, ma nincs sem újhold, sem szombat?
Felele az: Csak hagyd rám!

És megnyergelé a szamarat, és monda a szolgának: Hajtsd és siess, ne
késlelj engem a menésben, hanem ha mondándom néked.

És elmenvén, juta az Isten emberéhez a Kármel hegyére. És mikor meglátá
őt az Isten embere távolról, monda Géházinak, az ő szolgájának: Ímé a
Súnemita ez!

Fuss, kérlek, eleibe, és kérdezd meg tőle, ha békességben van-é mind ő,
mind az ő férje, mind az ő gyermeke? Monda az: Békességben!

Mikor pedig az Isten emberéhez jutott a hegyre, átölelte az ő lábait;
de Géházi oda ment, hogy elűzze őt, az Isten embere azonban így szólt:
Hagyj békét néki, mert megkeseredett az ő szíve, és az Úr eltitkolta
tőlem, és nem jelentette meg nékem.

És monda az: Vajjon én kértem-é fiat az én uramtól? Nemde nem mondám-é
néked: Ne csalj meg engemet?

És monda Elizeus Géházinak: Övezd fel derekadat, és vedd kezedbe az
én pálczámat, és menj el, ha valakivel találkozol, ne köszönj néki,
és annak is, a ki köszön néked, ne felelj, és az én pálczámat tedd a
gyermek arczára.

De a gyermeknek anyja monda: Él az Úr és él a te lelked, hogy el nem
hagylak téged. Felkele azért és követé őt.

Géházi pedig már előttök elment volt, és a pálczát a gyermek arczára
fekteté, de nem szólott és nem is eszmélt rá a gyermek. Azért visszatért
eleibe, és megmondá néki, mondván: Nem támadt fel a gyermek.

És bement Elizeus a házba, és ímé a gyermek ott feküdt halva az ő ágyán.

És bement, és bezárta az ajtót magára és a gyermekre, és könyörgött az
Úrnak.

És az ágyra felhágván, a gyermekre feküdt, és az ő száját a gyermek
szájára tevé, szemeit szemeire, kezeit kezeire, és ráborult, és
megmelegedék a gyermek teste.

Azután felállott, és egyszer alá és fel járt a házban, majd újra felment
és reáborult. Akkor a gyermek prüsszente vagy hétszer, és felnyitá
szemeit a gyermek.

Ő pedig szólítá Géházit, és monda: Hívd ide a Súnemitát. És oda hívá
azt. És mikor oda ment, monda: Vedd a te fiadat.

Ki mikor bement, lábához esék, és leborula a földre, és az ő fiát
fogván, kiméne.

Azután visszament Elizeus Gilgálba. Éhség vala pedig akkor az országban,
és a próféták fiai ő vele laknak vala. És monda az ő szolgájának: Tedd
fel a nagy fazekat, és főzz valami főzeléket a próféták fiainak.

Kiméne azért egy a mezőre, hogy paréjt szedjen. És holmi vad indákra
találván, tele szedé az ő ruháját azokról sártökkel, és mikor hazament,
belevagdalta a fazékba főzeléknek; de nem tudta, hogy mi az?

Mikor azután feladták a férfiaknak, hogy egyenek, és ők enni kezdének
a főzelékből, felkiáltának és mondának: Halál van a fazékban, Isten
embere! És nem bírták megenni.

Ő pedig monda: Hozzatok lisztet. És beleveté azt a fazékba, és monda:
Add fel immár a népnek, hadd egyenek. És nem volt már semmi rossz a
fazékban.

Jöve pedig egy férfi Baál Sálisából és hoz vala az Isten emberének első
zsengék kenyereit, húsz árpakenyeret, és megzsendült gabonafejeket az ő
ruhájában; de ő monda: Add a népnek, hadd egyenek.

Felele az ő szolgája: Minek adjam ezt száz embernek? Ő pedig monda
ismét: Add a népnek, hadd egyenek, mert ezt mondja az Úr: Esznek és még
marad is.

És ő eleikbe adá, és evének, és még maradt is belőle, az Úrnak beszéde
szerint.

5. Fejezet

És Naámán, a siriai király seregének fővezére, az ő ura előtt igen nagy
férfiú és nagyrabecsült volt, mert általa szabadította volt meg az Úr
Siriát; és az a férfi vitéz hős, de bélpoklos volt.

Egyszer portyázó csapatok mentek ki Siriából, és azok Izráel országából
egy kis leányt vittek el foglyul, és ez Naámán feleségének szolgált.

És monda ez az ő asszonyának: Vajha az én uram szembe lenne azzal a
prófétával, a ki Samariában van, kétség nélkül meggyógyítaná őt az ő
bélpoklosságából.

És Naámán beméne, és elbeszélé az ő urának, mondván: Így s így szólott
az Izráel országából való leány!

Akkor monda Siria királya: Menj el, és ím levelet küldök az Izráel
királyának. Elméne azért és vőn magával tíz tálentom ezüstöt és hatezer
aranyat, azon felül tíz öltöző ruhát.

És elvivé a levelet az Izráel királyának, ezt írván: Mikor e levél
hozzád érkezik, ímé az én szolgámat, Naámánt azért küldöttem hozzád,
hogy őt gyógyítsd meg bélpoklosságából.

De a mikor elolvasta az Izráel királya a levelet, megszaggatá az ő
ruháit és monda: Isten vagyok-e én, hogy öljek és elevenítsek, hogy ez
én hozzám küld, hogy gyógyítsam meg e férfiút az ő bélpoklosságából?
Vegyétek eszetekbe és lássátok, + hogy csak okot keres ellenem.

Mikor pedig meghallotta Elizeus, az Isten embere, hogy az Izráel királya
ruháit megszaggatta, külde a királyhoz ilyen izenettel: Miért szaggattad
meg a te ruháidat? Hadd jőjjön hozzám, és tudja meg, hogy van próféta
Izráelben.

És elméne Naámán lovaival és szekereivel, és megálla az Elizeus házának
ajtaja előtt.

És külde Elizeus követet ő hozzá, mondván: Menj el és fürödj meg hétszer
a Jordánban, és megújul a te tested, és megtisztulsz.

Akkor megharaguvék Naámán és elment, és így szólt: Íme én azt gondoltam,
hogy kijő hozzám, és előállván, segítségül hívja az Úrnak, az ő
Istenének nevét, és kezével megilleti a beteg helyeket, és úgy gyógyítja
meg a kiütést.

Avagy nem jobbak-é Abana és Párpár, Damaskus folyóvizei Izráel minden
vizeinél? Avagy nem fürödhetném-é meg azokban, hogy megtisztuljak? Ilyen
módon megfordulván, nagy haraggal elment.

De hozzá menének az ő szolgái, és szólának néki, mondván: Atyám, ha
valami nagy dolgot mondott volna e próféta neked, avagy nem tetted
volna-é meg? Mennyivel inkább, a mikor csak azt mondja, hogy fürödj meg
és megtisztulsz?

Beméne azért a Jordánba, és belemeríté magát abba hétszer az Isten
emberének beszéde szerint, és megújult az ő teste, mint egy kis gyermek
teste, és megtisztult.

Azután visszatért egész kiséretével az Isten emberéhez, és bemenvén
megálla előtte, és monda: Ímé, most tudom már, hogy nincsen az egész
földön Isten, csak Izráelben! Azért most vedd el, kérlek, ez ajándékot a
te szolgádtól.

Ő pedig monda: Él az Úr, a ki előtt állok, hogy el nem veszem.
Kényszeríti vala pedig őt, hogy elvegye; de ő nem akará.

És monda Naámán: Ha nem; adj kérlek a te szolgádnak e földből annyit, a
mennyit elbír két öszvér; mert a te szolgád többé égőáldozattal, vagy
egyéb áldozattal nem áldozik idegen isteneknek, hanem csak az Úrnak.

Ebben a dologban legyen az Úr kegyelmes a te szolgádnak, hogy mikor
bemegy az én uram a Rimmon templomába, hogy ott imádkozzék, és ő az én
kezemre támaszkodik, ha akkor én is meghajlok a Rimmon templomában:
azt, hogy én meghajlok a Rimmon templomában, bocsássa meg az Úr a te
szolgádnak ebben a dologban.

És monda néki Elizeus: Eredj el békességgel. És mikor elment ő tőle, úgy
egy mértföldnyire,

Géházi, Elizeusnak, az Isten emberének szolgája azt gondolta: Ímé az én
uram megkimélé ezt a Siriabeli Naámánt, és nem akará tőle elvenni, a mit
hozott volt; él az Úr, hogy utána futok, és valamit kérek tőle.

És utána futott Géházi Naámánnak. Látván pedig Naámán őt, hogy utána
fut, leugrott a szekérből és eleibe méne és monda: Rendben van minden?

És monda: Rendben. Az én uram küldött engem, ezt mondván: Ímé most csak
ez órában jött hozzám két ifjú az Efraim hegyéről a próféták fiai közül:
adj kérlek azoknak egy tálentom ezüstöt és két öltöző ruhát.

És monda Naámán: Kérlek végy két tálentomot. És kényszeríté őt és
egybeköte két tálentom ezüstöt két zsákba, és két öltöző ruhát, és
azokat két szolgájának adá, a kik előtte vitték azokat.

De mikor a dombhoz ért, elvette tőlök azokat, és elrejté egy házban, és
elbocsátá a férfiakat, és elmenének.

Ő pedig bemenvén, megálla az ő ura előtt, és monda néki Elizeus: Honnét,
Géházi? Felele: Nem ment a te szolgád sehová.

Ő pedig monda néki: Nem ment-é el az én szívem veled, mikor az a férfiú
leszállott szekeréből elődbe? Most az ideje, hogy szerezz ezüstöt, és
hogy végy ruhákat, olajfákat, szőlőket, juhokat, barmokat, szolgákat és
szolgálóleányokat?!

Azért rád és a te magodra ragad a Naámán bélpoklossága mindörökké. És
kiment ő előle megpoklosodva, mint a hó.

6. Fejezet

És mondának a próféták fiai Elizeusnak: Ímé ez a hely, a hol nálad
lakunk, igen szoros nékünk;

Hadd menjünk el, kérlek, a Jordán mellé, hogy mindenikünk egy-egy fát
hozzon onnét, hogy ott valami hajlékot építsünk magunknak, a melyben
lakjunk. És monda: Menjetek el!

És monda egy közülök: Nyugodj meg rajta, és jőjj el a te szolgáiddal. És
monda: Én is elmegyek.

És elméne velök. És menének a Jordán mellé, és ott fákat vágtak.

És történt, hogy mikor egy közülök egy fát levágna, a fejsze beesék a
vízbe. Akkor kiálta és monda: Jaj, jaj, édes uram! pedig ezt is kölcsön
kértem!

És monda az Isten embere: Hová esett? És mikor megmutatta néki a helyet,
levágott egy fát és utána dobta, és a fejsze feljött a víz színére.

És monda: Vedd ki. És kinyújtván kezét, kivevé azt.

Siria királya pedig hadat indított Izráel ellen, és tanácsot tartván az
ő szolgáival, monda: Itt meg itt lesz az én táborom.

És elkülde az Isten embere az Izráel királyához, mondván: Vigyázz, ne
hagyd el azt a helyet, mert ott akarnak a siriaiak betörni.

És elkülde az Izráel királya arra a helyre, a melyről néki az Isten
embere szólott, és őt megintette volt, és vigyázott magára nem egyszer,
sem kétszer.

És felháborodott ezen a siriai király szíve, és összegyűjtvén az ő
szolgáit, monda nékik: Miért nem mondjátok meg nékem, ki tart közülünk
az Izráel királyával?!

Akkor monda egy az ő szolgái közül: Nem úgy, uram király, hanem Elizeus
próféta, a ki Izráelben van, jelenti meg az Izráel királyának a
beszédeket, a melyeket te a te titkos házadban beszélsz.

És monda: Menjetek el és nézzétek meg, hol van, hogy utána küldjek és
elhozassam őt. És megjelenték néki, mondván: Ímé Dótánban van.

Akkor lovakat, szekereket és nagy sereget külde oda, a kik elmenének
éjjel, és körülvevék a várost.

Felkelvén pedig jókor reggel az Isten emberének szolgája, kiméne, és ímé
seregek vették körül a várost, és lovak és szekerek. És monda néki az ő
szolgája: Jaj, jaj, édes uram! mit cselekedjünk?

Felele ő: Ne félj. Mert többen vannak, a kik velünk vannak, mint a kik ő
velök.

És imádkozott Elizeus és monda: Óh Uram! nyisd meg kérlek az ő szemeit,
hadd lásson. És megnyitá az Úr a szolga szemeit és láta, és ímé a hegy
rakva volt tüzes lovagokkal és szekerekkel Elizeus körül.

És mikor azok hozzá lementek, könyörgött Elizeus az Úrnak, mondván:
Verd meg ezt a népet vaksággal! És megveré őket vaksággal az Elizeus
kivánsága szerint.

És monda nékik Elizeus: Nem ez az út, sem ez a város; jertek el én
utánam, és ahhoz a férfiúhoz vezetlek titeket, a kit kerestek. És
elvezeté őket Samariába.

És mikor bementek Samariába, monda Elizeus: Óh Uram, nyisd meg ezek
szemeit, hogy lássanak. És megnyitá az Úr az ő szemeiket és látának, és
ímé Samaria közepében voltak.

Az Izráel királya pedig mikor látta őket, monda Elizeusnak: Vágván
vágassam-é őket, atyám?

És monda: Ne vágasd. Le szoktad-é vágatni azokat, a kiket karddal vagy
kézívvel fogsz el? Adj nékik kenyeret és vizet, hogy egyenek és igyanak,
és elmenjenek az ő urokhoz.

És nagy lakomát szerzett nékik; és miután ettek és ittak, elbocsátá
őket. Ők pedig elmenének az ő urokhoz; és ettől fogva többé nem jöttek a
siriai portyázó csapatok az Izráel földjére.

És lőn ezek után, hogy Benhadád, Siria királya összegyűjté egész
seregét, és felment és megszállotta Samariát.

És igen nagy inség lett Samariában, mert addig tartották megszállva a
várost, míg egy szamárfej nyolczvan ezüst, és egy véka galambganéj öt
ezüst lett.

És mikor az Izráel királya a kőfalon széjjeljára, egy asszony kiálta ő
hozzá, mondván: Légy segítséggel, uram király!

A király monda: Ha nem segít meg téged az Isten, hogyan segítselek én
meg? A szérűről vagy a sajtóról?

És monda néki a király: Mit akarsz? Monda az: Ez az asszony azt mondta
nékem: Add ide a te fiadat, hogy együk meg őt ma, az én fiamat pedig
holnap eszszük meg.

És megfőztük az én fiamat, és megettük őt. Mikor azután másnap azt
mondtam néki: Add ide a te fiadat, hogy azt is együk meg, ő elrejté az ő
fiát.

Mikor pedig hallotta a király az asszonynak beszédét, megszaggatá az ő
ruháit, a mint a kőfalon járt, és meglátta a nép, hogy ímé alól zsákruha
van az ő testén.

És monda: Úgy cselekedjék velem az Isten és úgy segéljen, ha Elizeusnak,
a Sáfát fiának feje ma rajta marad!

Elizeus pedig ott ült az ő házában, és együtt ültek vele a vének. És
elküldött a király egy férfiat maga előtt. Mielőtt azonban hozzá jutott
volna a követ, monda Elizeus a véneknek: Látjátok-é, hogy az a gyilkos
hogyan küld ide, hogy a fejemet vétesse? Vigyázzatok, hogy mikor ide ér
a követ, zárjátok be az ajtót és szorítsátok meg őt az ajtóban: Ímé az ő
ura + lábainak dobogása követi őt.

És mikor még így beszélne velök, már a követ leérkezett hozzá és
nyomában a király, és monda: Ímé ilyen veszedelem származott az Úrtól;
várjak-é még tovább az Úrra?

7. Fejezet

És monda Elizeus: Halljátok meg az Úr beszédét. Ezt mondja az Úr: Holnap
ilyenkor egy köböl zsemlyelisztet egy sikluson, és két köböl árpát egy
sikluson vesznek Samaria kapujában.

És felelvén egy főember, a kinek kezére támaszkodott a király, az Isten
emberének, monda: Hacsak az Úr ablakokat nem csinál az égen; akkor
meglehet? És monda Elizeus: Ímé, te szemeiddel meg fogod látni, de nem
eszel belőle.

A kapu előtt pedig volt négy bélpoklos férfi, a kik mondák egymásnak:
Miért maradunk itt, hogy meghaljunk éhen?

Ha azt határozzuk is, hogy bemegyünk a városba, ott is inség van, és
akkor ott halunk meg; ha pedig itt maradunk, akkor itt halunk meg;
jertek el azért, szökjünk el a Siriabeliek táborába, ha meghagyják
életünket, élünk, ha megölnek, meghalunk.

És felkeltek alkonyatkor, hogy a Siriabeliek táborába menjenek; és mikor
odaértek a Siriabeliek táborának széléhez, ímé már nem volt ott senki.

Mert az Úr azt cselekedte volt, hogy a Siriabeliek tábora szekerek
zörgését és lovak dobogását, és nagy sereg robogását hallotta, és
mondának egymásnak: Ímé az Izráel királya bérbe fogadta meg ellenünk
a Hitteusok királyit és az Égyiptombeliek királyit, hogy ellenünk
jőjjenek.

És felkelvén elfutának alkonyatkor, és elhagyák mind sátoraikat, mind
lovaikat, mind szamaraikat, a mint a tábor volt, és elfutának, csakhogy
életöket megmenthessék.

Mikor azért e bélpoklosok a tábor széléhez értek, bemenvén egy sátorba
evének és ivának, és elvivének onnét ezüstöt, aranyat és ruhákat, és
elmenvén elrejték azokat; és megtérvén más sátorba menének be, és abból
is hozának és elmenvén, elrejték.

És monda egyik a másiknak: Nem igazán cselekszünk: ez a mai nap
örömmondás napja, ha mi hallgatunk, és a virradatot megvárjuk, büntetés
ér bennünket; most azért jertek és menjünk el, és mondjuk meg a király
házának.

És elmenének, és kiáltának a város kapuján állónak, és elbeszélék nékik,
mondván: Odamentünk volt a Siriabeliek táborába, és ímé már nem volt ott
senki; emberek szava nem hallatszott, csak a lovak és szamarak vannak
kikötve, és a sátorok úgy, a mint voltak.

Kiáltának azért a kapunállók, és hírré tevék ott benn a király házában.

És felkele éjszaka a király, és monda az ő szolgáinak: Megmondom néktek,
mit csinálnak velünk a Siriabeliek. Tudják, hogy éhen vagyunk, és csak
azért mentek ki a táborból, hogy elrejtőzzenek a mezőn, mondván: Mikor
kijönnek a városból, megfogjuk őket elevenen, és bemegyünk a városba.

Akkor felele egy az ő szolgái közül, és monda: Ki kell választani a
megmaradt lovak közül, a melyek a városban megmaradtak, ötöt, - ímé
épen olyanok ezek, mint Izráelnek egész sokasága, a mely megmaradt; ímé
épen olyanok ezek, mint Izráel egész sokasága, a mely elpusztult, - és
küldjük ki, hadd lássuk meg.

És vevének két szekeret lovakkal, és kiküldé a király a siriaiak
táborába, mondván: Menjetek el és nézzétek meg.

És mikor utánuk mentek egész a Jordánig, ímé az egész út rakva volt
ruhákkal és edényekkel, a melyeket a siriaiak a sietségben elhánytak. És
mikor visszajöttek a követek, és elmondák ezt a királynak:

Kiment a nép, és kirabolta a Siriabeliek táborát, és egy köböl
zsemlyelisztet egy sikluson, és két köböl árpát egy sikluson vettek, az
Úrnak beszéde szerint.

A király pedig azt a főembert, a kinek kezére szokott támaszkodni, oda
rendelte a kapuhoz. És a nép eltapodá őt a kapuban, és meghala, a mint
az Isten embere megmondotta, a ki megjövendölte ezt, mikor a király
lement hozzá.

Úgy történt, a mint az Isten embere a királynak jövendölte: Két köböl
árpát egy sikluson és egy köböl zsemlyelisztet egy sikluson adnak holnap
ilyenkor Samaria kapujában.

És ezt felelte volt a főember az Isten emberének, mondván: Hacsak az Úr
ablakokat nem csinál az égen; akkor meglehet? és ő azt mondotta rá: Ímé
te szemeiddel meg fogod látni; de nem eszel belőle.

És teljesen így történt vele, mert eltapodá őt a nép a kapuban és
meghalt.

8. Fejezet

És Elizeus szólott volt annak az asszonynak, a kinek a fiát
feltámasztotta volt, mondván: Kelj fel, és menj el a te házadnépével
együtt, és tartózkodjál, a hol tartózkodhatol; mert az Úr éhséget hívott
elő, és el is jött a földre hét esztendeig.

És felkelt az asszony, és az Isten emberének beszéde szerint cselekedék,
és elment ő és az ő háznépe, és lakék a Filiszteusok földében hét
esztendeig.

Mikor pedig elmult a hét esztendő, visszatért az asszony a Filiszteusok
földéből, és elment, hogy panaszolkodjék a királynak az ő házáért és
szántóföldeiért.

A király pedig beszélt Géházival, az Isten emberének szolgájával,
mondván: Beszéld el, kérlek, nékem mindazokat a csudálatos dolgokat, a
melyeket Elizeus cselekedett.

És mikor elbeszélé a királynak, mimódon támasztotta fel a halottat,
ímé az asszony, a kinek a gyermekét feltámasztotta volt, éppen akkor
kiáltott a királyhoz az ő házáért és szántóföldeiért; és monda Géházi:
Uram király, ez az az asszony és ez az ő fia, a kit feltámasztott
Elizeus.

És kikérdezé a király az asszonyt és az elbeszélé néki; és ada a király
ő mellé egy udvari szolgát, mondván: Adasd vissza néki minden jószágát,
és a szántóföldnek minden hasznát attól az időtől fogva, a mióta
elhagyta a földet egész mostanig.

És Elizeus elment Damaskusba, Benhadád pedig, Siria királya beteg volt,
és hírül adák néki, mondván: Az Isten embere ide jött.

És monda a király Hazáelnek: Végy ajándékot kezedbe, és menj eleibe
az Isten emberének, és kérj tanácsot az Úrtól ő általa, mondván:
Meggyógyulok-é ebből a betegségből?

És eleibe ment Hazáel, és ajándékokat vitt kezében mindenféle drága
damaskusi jószágból negyven teve terhét; és elment, és megállott előtte,
és így szólt: A te fiad, Benhadád, Siria királya, az küldött engem
hozzád, mondván: Vajjon meggyógyulok-é ebből a betegségből?

Felele néki Elizeus: Menj el, mondd meg néki: Nem maradsz életben, mert
megjelentette nékem az Úr, hogy halált hal.

És mereven ránézett Hazáelre, mígnem zavarba jött; végre sírni kezdett
az Isten embere.

És monda Hazáel: Miért sír az én uram? És felele: Mert tudom a
veszedelmet, a melyet az Izráel fiaira hozol; az ő erős városait
megégeted, az ő ifjait fegyverrel levágatod, és kis gyermekeit a földhöz
vered, és terhes asszonyait ketté vágod.

És monda Hazáel: Kicsoda a te szolgád, ez az eb, hogy ilyen nagy
dolgokat cselekednék? És felele Elizeus: Megjelentette nékem az Úr, hogy
te leszel Siria királya.

És elméne Elizeustól, és beméne az ő urához, és az monda néki: Mit
mondott Elizeus? és monda: Azt mondta, hogy meggyógyulsz.

Másnap azonban elővett egy takarót és bemártván azt vízbe, ráteríté az ő
arczára, és meghalt: és uralkodék Hazáel ő helyette.

És Jórámnak, az Akháb fiának, az Izráel királyának ötödik esztendejében,
mikor még Josafát vala Júda királya, uralkodni kezdett Jórám, a Josafát
fia, Júda királya.

Harminczkét esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és nyolcz
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben.

És járt az Izráel királyainak útján, a miképen cselekedtek volt az
Akháb házából valók; mert az Akháb leánya volt a felesége, és gonoszul
cselekedék az Úr szemei előtt.

De az Úr még sem akarta elveszteni Júdát Dávidért, az ő szolgájáért;
a mint megigérte volt néki, hogy szövétneket ad néki és az ő fiainak
mindörökké.

Az ő idejében szakadt el Edom a Júda birodalmától, és választott királyt
magának.

És átment Jórám Seirbe és minden harczi szekere ő vele, s mikor éjjel
felkelt és megtámadta az Edomitákat, a kik körülzárták őt, és a szekerek
fejedelmeit, megfutott a nép, kiki az ő hajlékába.

És elszakadt Edom a Júda birodalmától mind e mai napig; ugyanebben az
időben szakadt el Libna is.

Jórámnak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Jórám az ő atyáival, és eltemetteték az ő atyáival a Dávid
városában, és uralkodék Akházia, az ő fia, ő helyette.

Jórámnak az Akháb, az Izráel királya fiának tizenkettedik esztendejében
kezdett uralkodni Akházia, Jórámnak, a Júdabeli királynak fia.

Huszonkét esztendős volt Akházia, mikor uralkodni kezdett, és egy
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Athália volt,
Omrinak, az Izráel királyának leánya.

És járt az Akháb házának útján, és gonoszul cselekedék az Úr szemei
előtt, mint az Akháb háza; mert az Akháb házának veje vala.

És hadba ment Jórámmal, az Akháb fiával, Siria királya, Hazáel ellen,
Rámóth Gileádba; de a Siriabeliek megverték Jórámot.

Akkor visszatért Jórám király, hogy meggyógyíttassa magát Jezréelben
a sebekből, a melyeket rajta a Siriabeliek Ráma alatt ütöttek, mikor
Hazáel, Siria királya ellen harczolt. Akházia pedig, a Jórám fia, Júda
királya aláméne, hogy meglátogassa Jórámot, az Akháb fiát Jezréelben, a
hol az betegen feküdt.

9. Fejezet

Elizeus próféta pedig szólíta egyet a próféták fiai közül, és monda
néki: Övezd fel derekadat, és vedd kezedbe e korsócska olajat, és menj
el Rámóth Gileádba.

És menj be oda, és nézd meg, hol van Jéhu, Josafátnak, a Nimsi fiának
fia. Mikor pedig oda érsz, költsd fel őt az ő atyjafiai közül, és vidd
be a belső kamarába,

És vedd elő e korsócska olajat, és töltsd az ő fejére, ezt mondván: Azt
mondja az Úr: Téged kentelek királylyá Izráelen! És az ajtót kinyitván,
fuss el, és + semmit ott ne időzz.

És elment az ifjú, a próféta tanítványa, Rámóth Gileádba.

És mikor bement, ímé a seregek fejedelmei ott ültek együtt, és ő monda:
Beszédem volna veled, fejedelem! És monda Jéhu: Kivel volna beszéded
ennyiőnk közül? És monda: Te veled, fejedelem!

Felkele azért, és bement a házba, és fejére tölté az olajat, és monda
néki: Azt mondja az Úr, Izráel Istene: Királylyá kentelek téged az Úrnak
népén, az Izráelen,

Hogy elveszítsed Akhábnak, a te uradnak háznépét; mert bosszút állok
az én szolgáimnak, a + prófétáknak véréért, és mind az Úr szolgáinak
véréért Jézabelen.

És kivész egészen az Akháb háza, és kigyomlálom mind az Akhábhoz
tartozókat, még az ebet is, mind a berekesztettet, mind az elhagyottat
Izráelben;

És olyanná teszem az Akháb házát, mint Jeroboámnak, a Nébát fiának
házát, és mint Baasának, az Ahija fiának házát.

Jézabelt pedig az ebek eszik meg Jezréel mezején, és nem lesz, a ki
eltemesse őt. És kinyitván az ajtót, elfutott.

És mikor Jéhu kiment az ő urának szolgáihoz, mondának néki: Békességes-é
a dolog? Miért jött e bolond hozzád? És felele nékik: Hiszen ismeritek
ez embert és az ő beszédét!

És mondának: Hazugság! Mondd meg az igazat. És monda: Így s így szóla
nékem, mondván: Azt mondja az Úr: Királylyá kentelek téged Izráelen.

Akkor nagy sietséggel kiki mind vevé az ő ruháját, és alája terítették
a grádics felső részére és megfuvaták a harsonákat, és kikiálták: Jéhu
uralkodik!

Így ütött pártot Jéhu, Josafátnak, a Nimsi fiának fia, Jórám ellen.
Jórám pedig ott táborozott volt Rámóth Gileád alatt az egész Izráellel,
Hazáel, Siria királya ellen.

De visszatért volt Jórám király, hogy magát Jezréelben gyógyíttassa a
sebekből, a melyeket a Siriabeliek ütöttek rajta, mikor Hazáel, Siria
királya ellen harczolt. És monda Jéhu: Ha néktek is úgy tetszik, ne
engedjetek senkit kimenni a városból, a ki elmenjen és hírül vigye ezt
Jezréelbe.

És befogatott Jéhu, és elment Jezréelbe, a hol Jórám feküdt, és a hova
Akházia is, a Júda királya lement volt, hogy meglátogassa Jórámot.

Mikor pedig az őrálló, a ki Jezréelben a tornyon állott, meglátta Jéhu
seregét, hogy jő, monda: Valami sereget látok. Akkor monda Jórám:
Válaszsz egy lovast és küldj eléjök, és mondja ezt: Békességes-é a
dolog?

És oda lovagolt a lovas eléjük, és monda: Azt kérdi a király:
Békességes-é a dolog? Felele Jéhu: Mi gondod van a békességgel? Kerülj a
hátam mögé. Megjelenté pedig ezt az őrálló, mondván: Hozzájok ment ugyan
a követ; de nem tért vissza.

Akkor elküldött egy másik lovast, a ki hozzájok ment, és monda: Azt
kérdi a király: Békességes-é a dolog? Felele Jéhu: Mi gondod van a
békességgel? Kerülj a hátam mögé.

Hírül adá ezt is az őrálló, mondván: Hozzájok ment ugyan, de nem jött
vissza. De a hajtás olyan, mint Jéhunak, a Nimsi fiának hajtása; mert
mint egy őrült, úgy hajt.

Akkor monda Jórám: Fogjatok be! És befogván az ő szekerét, kiméne Jórám,
az Izráel királya, és Akházia, a Júda királya, mindenik a maga szekerén,
Jéhu eleibe, és a Jezréelbeli Nábót mezején találkoztak vele.

És mikor meglátta Jórám Jéhut, monda: Békességes-é a dolog, Jéhu?
Felele ő: Mit békesség?! Mikor Jézabelnek, a te anyádnak paráznasága és
varázslása mindig nagyobb lesz!

Akkor megfordítá Jórám az ő kezét és futni kezde, és monda Akháziának:
Árulás ez, Akházia?

Jéhu pedig meghúzván az ívét, Jórámot hátba lövé a lapoczkák között úgy,
hogy a szívén ment át a nyíl, és lerogyott a szekérben.

És monda Bidkárnak, az ő hadnagyának: Fogd meg és vesd a Jezréelbeli
Nábót mezejére; mert emlékezz csak vissza, mikor mi, én és te, ketten
az ő atyja, Akháb után lovagoltunk, és az Úr ő felőle ezt a fenyegetést
mondotta:

Bizonyára megkeresem a Nábót vérét és az ő fiainak vérét, a melyet
tegnap láttam, azt mondja az Úr: Azért megfizetek néked ezen a
szántóföldön, azt mondja az Úr: Most azért fogjad őt, és vesd a
szántóföldre, az Úr beszéde szerint.

Akházia pedig, a Júda királya, mikor látta ezt, futni kezde a kert
házának útján; de Jéhu utána menvén, monda: Ezt is vágjátok le a
szekérben és megsebesíték őt a Gúr hágójánál, a mely Jibleám mellett
van; és ő Megiddóba + menekülvén, ott meghalt.

És az ő szolgái elvitték őt szekéren Jeruzsálembe, és eltemették az ő
sirboltjába az ő atyáival a Dávid városában.

Akházia pedig uralkodni kezdett Júdában Jórámnak, az Akháb fiának
tizenegyedik esztendejében.

És mikor Jéhu Jezréelbe ment és Jézabel ezt meghallotta, arczát
megékesíté kenettel, felékesítette fejét, és kitámaszkodott az ablakon.

És mikor Jéhu bevonult a kapun, monda: Békesség van-é, óh Zimri! uradnak
gyilkosa?

Ő pedig feltekintve az ablakra, monda: Ki van ott velem? Ki? És
alátekintett két vagy három főember.

És monda azoknak: Vessétek alá őt. És aláveték, és az ő vére
szétfrecskendezett a falra és a lovakra, és eltapodtatá őt.

Bemenvén pedig oda, evett és ivott, és monda: Nézzetek utána annak az
átkozottnak és temessétek el; hiszen mégis csak + király leánya.

De mikor kimentek, hogy eltemetnék őt, már semmit sem találtak belőle,
csak a koponyáját, a lábait és a keze fejeit.

És visszamenvén, megmondák néki, és ő monda: Ez az Úr beszéde, a melyet
szólott az ő szolgája, Thesbites Illés által, mondván: Az ebek eszik meg
Jézabel testét a Jezréel földén,

És olyan lesz Jezréel földjén a Jézabel teste, mint a mezőn a ganéj,
úgy, hogy senki meg nem mondhatja: Ez Jézabel!

10. Fejezet

Akhábnak pedig hetven fia volt Samariában. És levelet írt Jéhu, és
elküldé azt Samariába Jezréel fejedelmeihez, a vénekhez, és az Akháb
fiainak tútoraihoz, ilyen parancsolattal:

Mihelyt e levél hozzátok jut, a kiknél vannak a ti uraitok fiai a
szekerekkel, lovakkal, az erős városokkal és fegyverekkel együtt,

Nézzétek meg, melyik a legjobb és a legigazabb a ti uratok fiai közül,
azt ültessétek az ő atyjának királyi székébe, és harczoljatok a ti
uratok házáért.

És megrettenének felette igen, és mondának; Ímé már két király nem
maradhatott meg ő előtte, mimódon maradhatnánk hát mi meg?

És elküldének mind a király házának, mind a városnak fejedelmei, és a
vének és a tútorok Jéhuhoz, mondván: A te szolgáid vagyunk mi, valamit
parancsolsz nékünk, azt cselekeszszük; mi senkit királylyá nem teszünk,
a mi néked tetszik, azt cselekedjed!

És írt nékik levelet másodszor is, mondván: Ha velem tartotok és az
én beszédemre hallgattok, vegyétek fejöket a férfiaknak, a ti uratok
fiainak, és jőjjetek hozzám holnap ilyenkor Jezréelbe. És a király fiai:
hetven férfiú, és a város nagyjaival tartottak, a kik nevelték őket.

És mikor a levél hozzájok jutott, vevék a király fiait, és megölték
a hetven férfiút, és fejeiket kosarakba rakták, és ő hozzá küldték
Jezréelbe.

És mikor odaérkezett a követ, és bejelenté néki, mondván: Elhozták a
király fiainak fejeit, monda: Rakjátok két rakásba azokat a kapu előtt
reggelig.

És mikor reggel kiment, megállott, és monda az egész népnek: Ti igazak
vagytok. Ímé az én uram ellen én ütöttem pártot és én öltem meg őt; de
ki ölte meg mind ezeket?

Azért vegyétek eszetekbe ebből, hogy az Úrnak beszédéből egyetlen egy
sem esik a földre, a mit az Úr az Akháb háza ellen szólott, és az Úr
véghezvitte, a mit az ő szolgája, Illés által mondott.

Azután levágá Jéhu mindazokat, a kik megmaradtak volt az Akháb házából
Jezréelben, és minden főemberét, egész rokoságát és minden papját, míg
csak ki nem irtotta a maradékát is.

És felkelvén, elindult és elment Samariába. De útközben volt a pásztorok
juhnyíró háza.

És itt Akháziának, a Júda királyának atyjafiaira talált Jéhu, és
monda: Kik vagytok? És felelének azok: Akházia atyjafiai vagyunk, és
alájöttünk, hogy köszöntsük a király gyermekeit és a királyné fiait.

Ő pedig monda: Fogjátok meg őket elevenen. És megfogták őket elevenen,
és megölték őket a juhnyíróház kútja mellett, negyvenkét férfiút; és
egyetlen egyet sem hagyott meg közülük.

És mikor elment onnét, Jonadábbal, a Rekháb fiával találkozott, a ki
elébe jött, és köszönté őt, és monda néki: Vajjon olyan igaz-é a te
szíved, mint az én szívem a te szívedhez? És felele Jonadáb: Olyan. Ha
így van, nyújts kezet. És ő kezet nyújta, és felülteté őt maga mellé a
szekérbe.

És monda: Jer velem és lásd meg, mint állok bosszút az Úrért. És vele
együtt vitték őt az ő szekerén.

És megérkezett Samariába, és levágta mindazokat, a kik az Akháb
nemzetségéből megmaradtak volt Samariában, míg ki nem veszté azt az Úr
beszéde szerint, a melyet szólott Illésnek.

És Jéhu összegyűjté az egész népet, és monda néki: Akháb kevéssé
szolgálta Baált; Jéhu sokkal jobban akarja szolgálni.

Most azért hívjátok hozzám a Baál minden prófétáit, minden papját és
minden szolgáját; senki el ne maradjon; mert nagy áldozatot akarok
tenni a Baálnak; valaki elmarad, meg kell halni annak. Jéhu pedig ezt
álnokságból cselekedte, hogy elveszítse a Baál tisztelőit.

És monda Jéhu: Szenteljetek ünnepet Baálnak. És kikiálták.

És szétküldött Jéhu egész Izráelbe, és eljövének mind a Baál tisztelői,
és senki el nem maradt a ki el nem jött volna, és bemenének a Baál
templomába, és megtelék a Baál temploma minden zugában.

Akkor monda a ruhatárnoknak: Hozz ruhákat ki a Baál minden tisztelőinek.
És hozott nékik ruhákat.

És bement Jéhu és Jonadáb, a Rekháb fia a Baál templomába, és monda a
Baál tisztelőinek: Tudakozzátok meg és lássátok meg, hogy valamiképen
ne legyen itt veletek az Úr szolgái közül valaki, hanem csak a Baál
tisztelői.

És mikor bementek, hogy ajándékokkal és égőáldozatokkal áldozzanak, Jéhu
oda állított kivül nyolczvan embert, a kiknek azt mondta: A ki egyet
elszalaszt azok közül, a kiket én kezetekbe adok, annak meg kell érette
halni.

Mikor pedig elvégezték az égőáldozatot, monda Jéhu a vitézeknek és
hadnagyoknak: Menjetek be, vágjátok le őket, csak egy is közülök
meg ne meneküljön! És levágták őket fegyver élével, és elhányták
az ő holttestöket a vitézek és a hadnagyok. Azután elmentek a Baál
templomának városába.

És kihordván a Baál templomának bálványait, megégeték azokat.

És lerontották a Baál képét is templomostól együtt, és azt árnyékszékké
tették mind e mai napig.

Így veszté ki Jéhu a Baált Izráelből.

De Jeroboámnak, a Nébát fiának bűneitől, a ki vétekbe ejté az Izráelt,
nem szakadt el Jéhu, az arany borjúktól, melyek Béthelben és Dánban
valának.

És monda az Úr Jéhunak: A miért szorgalmatosan megcselekedted azt, a mi
nékem tetszett, és az én szívem kívánsága szerint cselekedtél az Akháb
házával: azért a te fiaid negyedízig ülnek az Izráel királyi székiben.

De Jéhu még sem igyekezett azon, hogy az Úrnak, Izráel Istenének
törvényében járjon teljes szívéből, mert nem szakadt el a Jeroboám
bűneitől, a ki bűnbe ejtette az Izráelt.

Abban az időben kezdett az Úr pusztítani Izráelben, és megveré őket
Hazáel, Izráel minden határában.

A Jordántól egész napkeletig, a Gileádbelieknek, a Gád nemzetségének,
a Rúben nemzetségének, Manasse nemzetségének egész földjét. Aroertől
fogva; mely az Arnon patak mellett van, mind Gileádot, mind Básánt.

Jéhunak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, és minden erőssége,
vajjon nincsenek-é megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Jéhu az ő atyáival, és eltemeték őt Samariában. És uralkodék
Joakház, az ő fia, helyette.

A napok pedig, a melyekben uralkodott Jéhu Izráelen Samariában,
huszonnyolcz esztendő.

11. Fejezet

És Athália, Akházia anyja, mikor látta, hogy fia meghalt, felkelt + és
az egész királyi magot megölette.

De Jóseba, Jórám király leánya, Akházia huga, fogá Joást, Akházia fiát,
és ellopván őt a király fiai közül, a kik megölettettek vala, elrejté
az ő dajkájával együtt az ágyasházban; és elrejték őt Athália elől úgy,
hogy ez nem öletteték meg.

És elrejtve vala Joás ő vele együtt az Úr házában hat esztendeig, és
Athália uralkodott az országban.

A hetedik esztendőben azonban elküldött Jójada, és magához hivatta a
Káriánusok és a testőrök csapatainak vezéreit, és bevitte őket magával
az Úr házába, és szövetséget kötött velök, és megesküdteté őket az Úr
házában, és megmutatta nékik a király fiát.

És megparancsolta nékik, mondván: Ezt kell cselekednetek: közületek
a harmadrész, a kik szombaton jőnek őrségre, tartsa a király házának
őrizetét;

A harmadrésze legyen a Súr kapuban, és a harmadrésze a testőrök háta
mögött való kapuban, és nagy szorgalmatossággal őrizzétek e házat, hogy
senki reánk ne üthessen.

Az a két rész pedig közületek, az egész, a mely szombaton az
őrszolgálatból kilép, vigyázzon az Úr házának megőrzésére a királyhoz
vezető részen.

És vegyétek körül a királyt, mindenki kezében fegyverével, és a
ki a sorokba benyomul, ölettessék meg, és a király körül legyetek
kijövetelekor és bemenetelekor.

És a csapatok vezérei úgy cselekedtek, a mint meghagyta volt nékik
Jójada pap; és mindenik maga mellé vette az ő embereit, azokat, a kik
bementek szombaton az őrségre, azokkal együtt, a kiket felváltottak
szombaton, és Jójada paphoz mentek.

És a pap a csapatok vezéreinek azokat a kopjákat és paizsokat adta oda,
a melyek Dávid királyéi voltak, és az Úr házában voltak.

És a testőrök ott állottak a király körül, mindenik fegyverrel kezében,
a ház jobb szárnyától a bal szárnyáig, az oltár és a szenthely felé.

És kivezeté Jójada a király fiát, és fejébe tevé a koronát, és kezébe
adá a bizonyságtételt, és királylyá tevék őt és felkenék; és kezeikkel
tapsolván, kiáltanak: Éljen a király!

Mikor pedig Athália meghallotta a testőröknek és a községnek kiáltását,
bement a néphez az Úr házába.

És mikor szétnézett, ímé a király ott állott az emelvényen, a mint
szokás, és a király előtt állottak a fejedelmek és a trombitások, és az
egész föld népe ujjongott, és trombitáltak. Akkor megszaggatá Athália az
ő ruháit, és kiáltván, monda: Összeesküvés! Összeesküvés!

De parancsola Jójada pap a csapatok vezéreinek, a sereg hadnagyainak, és
monda nékik: Vezessétek ki őt a sorok között, és ha valaki őt követné,
öljétek meg fegyverrel. Mert azt mondta a pap: Ne ölettessék meg az Úr
házában.

És útat nyitottak néki, és ő arra az útra ment, a merre a lovakat
vezetik be a király házába, és ott megölték.

És kötést tőn Jójada az Úr, a király és a nép között, hogy ők az Úrnak
népe lesznek; és külön a király és a nép között.

És elment az egész föld népe a Baál templomába, és azt lerombolta,
és oltárait és bálványait teljesen összetörte, és Matthánt, a Baál +
papját az oltárok előtt ölték meg. És a pap gondviselőket rendele az Úr
házában.

És maga mellé vévén a csapatok vezéreit, a Káriánusokat és a testőröket
és az egész föld népét, elvivék a királyt az Úrnak házából, és menének
a testőrök kapujának útján a király házához. És Joás üle a királyok
székébe.

És örvendezett mind az egész föld népe, és megnyugovék a város, miután
megölték Atháliát fegyverrel a király háza mellett.

Joás hét esztendős volt, mikor uralkodni kezdett.

12. Fejezet

Jéhunak hetedik esztendejében tették Joást királylyá, és negyven
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának pedig Sibja vala
neve, a ki Beersebából való volt.

És cselekedék Joás kedves dolgot az Úr szemei előtt mindaddig, a míg
Jójada pap oktatá őt;

Azonban a magaslatok oltárai nem rontattak le, a nép még mindig ott
áldozott és tömjénezett a magaslatok oltárain.

És megparancsolá Joás a papoknak, hogy minden pénzt, a mely Istennek
szenteltetik és az Úr házába bevitetik, mind a megszámlálás pénzét és a
személyek váltságának pénzét, mind pedig, a melyet kiki szabad akaratja
szerint az Úr + házához bevisz.

Vegyék magokhoz a papok, mindenik a maga ismerősétől, és építsék meg az
Úr házának romlásait mindenütt, a hol romlást látnak rajta.

De mikor Joás király huszonharmadik esztendejéig sem építették meg a
papok az Úr házának romlásait,

Előhivattatá Joás király Jójada papot a többi papokkal együtt, és
monda nékik: Miért nem építitek meg az Úr házának romlásait? Ezután
ne vegyétek a pénzt magatokhoz a ti ismerőseitektől, hanem az Úr háza
romlásainak építésére adjátok azt.

És a papok beleegyeztek, hogy többé semmi pénzt nem vesznek el a néptől,
és nem javítják ki a ház romlásait.

És Jójada pap vett egy ládát, és annak a fedelén csinált egy nyílást,
és helyhezteté azt az oltár mellé jobbfelől, a mely felől az Úr házába
bemennek, hogy abba töltsenek a papok, a templom küszöbinek őrizői
minden pénzt, a melyet az Úr házába hoznak.

És mikor látták, hogy sok pénz van a ládában, felment a király íródeákja
a főpappal együtt, csomóba kötötték és megszámlálták a pénzt, a mely az
Úr házában találtatott.

És a megmért pénzt a munka vezetőinek kezeibe adták, a kik az Úr házához
voltak rendelve, és ezek kiadták azt az ácsoknak és építőknek, a kik a
házon dolgoztak,

És a kőmíveseknek és a kőfaragóknak, fa és faragott kő vásárlására, az
Úrnak háza romlásainak kijavítására, és mindarra, a mi a ház javítására
szükséges volt.

De abból a pénzből, a melyet bevittek az Úr házába, nem csináltattak
az Úr házához sem ezüst poharakat, sem késeket, sem medenczéket, sem
trombitákat, sem valami egyéb arany vagy ezüst edényt.

Hanem a munkásoknak adták azt, és csak az Úr házát javították ki abból.

Számot sem vettek azoktól az emberektől, a kiknek keze által kiadták a
pénzt a munkásoknak, mert híven jártak el.

De a vétekért és a bűnért való pénzt nem vitték az Úr házába; az a
papoké lett.

Ebben az időben jött fel Hazáel, Siria királya, és megszállotta Gáthot,
és be is vette azt; azután megfordult Hazáel, hogy Jeruzsálem ellen
menjen.

De Joás, Júda királya, vevé mind a megszentelt ajándékokat, a melyeket
az ő atyái, Josafát, Jórám és Akházia, Júda királyai az Úrnak szenteltek
volt, és a melyeket ő maga szentelt néki, és minden aranyat, a mely
találtaték mind az Úr házának, mind pedig a király házának kincsei
között, és elküldé Hazáelnek, Siria királyának, és az elment Jeruzsálem
alól.

Joásnak egyéb dolgai és minden cselekedetei pedig, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

Fellázadván pedig az ő szolgái, pártot ütének ellene, és megölték Joást
Beth-Millóban, a merre Sillába megy az ember.

Jozakhár, a Simeáth fia, és Jozadáb, a Sómer fia, az ő szolgái ölték meg
őt, és meghalt és eltemették őt az ő atyáival, a Dávid városában. És
Amásia, az ő fia lett a király ő helyette.

13. Fejezet

Joásnak, az Akházia fiának, Júda királyának huszonharmadik esztendejében
lett király Joákház, a Jéhu fia Izráelen Samariában tizenhét esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, és követé Jeroboámnak, a
Nébát fiának bűneit, a ki bűnbe ejté az Izráelt, és nem szakadt el
azoktól.

És felgerjedt az Úr haragja Izráel ellen, és adá őket Hazáelnek, a Siria
királyának kezébe, és Benhadádnak, a Hazáel fiának kezébe, az ő életének
minden idejében.

De könyörgött Joákház az Úrnak, és meghallgatá őt az Úr; mert
megtekintette az Izráel nyomorúságát, hogy mikép nyomorgatja őket Siria
királya.

És az Isten szabadítót küldött Izráelnek, a ki megmentette őket
a Siriabeliek hatalmától, hogy az Izráel fiai lakhassanak az ő
sátoraikban, mint azelőtt.

De még sem távoztak el a Jeroboám házának bűneitől, a ki bűnbe ejté az
Izráelt, hanem azokban jártak; sőt az Asera is helyén maradt Samariában;

Pedig nem hagyattatott meg Joákháznak több nép, mint ötven lovag, tíz
szekér és tízezer gyalogos; a többit mind megölte Siria királya, és
olyanná tette, mint a cséplő pora.

Joákház egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei és az ő ereje, vajjon
nincsenek-é megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Joákház az ő atyáival, és eltemették őt Samariában; és az ő
fia, Joás, uralkodék ő helyette.

Joásnak, a Júda királyának harminczhetedik esztendejében lett a király
Joás, a Joákház fia, Izráelen Samariában, tizenhat esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, és nem távozék el
Jeroboámnak, a Nébát fiának semmi bűnétől, a ki az Izráelt bűnbe ejté,
hanem azokban járt.

Joásnak egyéb dolgai pedig és valamit cselekedett és az ő erőssége,
a melylyel Amásia, a Júda királya ellen harczolt, vajjon nincsenek-é
megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Joás, az ő atyáival, és Jeroboám ült az ő királyi székibe;
és eltemetteték Joás Samariában, az Izráel királyai mellé.

És megbetegedett Elizeus olyan betegséggel, a melybe bele is halt, és
lement hozzá Joás, az Izráel királya, és arczára borulván sírt és monda:
Édes atyám, édes atyám! Izráel szekerei és lovagjai!

És monda néki Elizeus: Végy kézívet és nyilakat. És ő kézívet és
nyilakat vett kezébe.

Akkor monda az Izráel királyának: Fogd meg kezeddel a kézívet. És ő
megfogván azt kezével, Elizeus is rátette kezeit a király kezeire;

És monda: Nyisd ki az ablakot napkelet felől. És mikor kinyitotta, monda
Elizeus: Lőjj! És lőtt. Akkor monda: Az Úrnak győzedelmes nyíla ez,
győzedelmes nyíl a Siriabeliek ellen; mert megvered a Siriabelieket
Afekben a megsemmisülésig.

Monda azután: Vedd fel a nyilakat. És felvette. Ő pedig monda az Izráel
királyának: Lőjj a földbe, és bele lőtt a földbe háromszor; azután
abbahagyta.

Akkor megharaguvék reá az Isten embere, és monda: Ötször vagy
hatszor kellett volna lőnöd, akkor megverted volna a Siriabelieket a
megsemmisülésig; de így már csak háromszor vered meg a Siriabelieket.

Azután meghalt Elizeus, és eltemették. A moábita portyázó csapatok pedig
az országba törtek a következő esztendőben.

És történt, hogy egy embert temettek, és mikor meglátták a csapatokat,
gyorsan odatették azt az embert az Elizeus sírjába; de a mint odajutott
és hozzáért az Elizeus tetemeihez, megelevenedett és lábaira állott.

Hazáel pedig, Siria királya nyomorgatá az Izráelt Joákház minden
napjaiban.

De megkegyelmezett az Úr nékik, és megkönyörült rajtok, és hozzájok
tért az ő szövetségéért, a melyet kötött volt Ábrahámmal, Izsákkal és
Jákóbbal, és nem akarta őket elveszíteni, sem el nem vetette őket az ő
orczája elől mind ez ideig.

És meghalt Hazáel, Siria királya, és az ő fia, Benhadád lett helyette a
király.

És visszavevé Joás, a Joákház fia Benhadádnak, a Hazáel fiának kezéből
a városokat, a melyeket erővel elvett volt Joákháznak, az ő atyjának
kezéből. Háromszor veré meg őt Joás, és visszaszerezte Izráel városait.

14. Fejezet

Joásnak, a Joákház fiának, Izráel királyának második esztendejében
kezdett uralkodni Amásia, Joásnak, a Júda királyának fia.

Huszonöt esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és huszonkilencz
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben. Az ő anyjának pedig Joáddán volt a
neve, Jeruzsálemből való.

És kedves dolgot cselekedett az Úr szemei előtt, de még sem annyira,
mint Dávid, az ő atyja, hanem csak úgy tett mindent, mint az ő atyja,
Joás.

Mert a magaslatokat nem rontották le, hanem a nép még mindig ott
áldozott és ott tömjénezett a magaslatokon.

Mikor azután a birodalom kezében megerősödött, megölte az ő szolgáit, a
kik a királyt, az ő atyját megölték volt.

De a gyilkosok fiait nem ölte meg, a mint meg van írva a Mózes
törvénykönyvében, a melyben az Úr megparancsolta és megmondotta: Meg
ne ölettessenek az atyák a fiakért, se a fiak meg ne ölettessenek az
atyákért; kiki az ő bűnéért haljon meg.

Ugyanő megvert az Edomiták közül tízezeret a sós völgyben; és bevette
Sélát ostrommal, és ezt nevezé Joktéelnek mind e mai napig.

Akkor követeket küldött Amásia Joáshoz, a Joákház fiához, a ki Jéhunak,
az Izráel királyának volt a fia, ezt izenvén: Jere, nézzünk egymás
szemébe!

És elkülde Joás, Izráel királya Amásiához, Júda királyához, ezt
válaszolván: A bogácskóró, mely a Libánonon van, elküldött a Libánon
czédrusfájához, ezt izenvén: Add a te leányodat az én fiamnak feleségül;
de a mező vadja, a mely a Libánonon van, átszaladt a bogácskórón és
eltapodta azt.

Megverted az Edomitákat, azért fuvalkodtál fel szívedben. Elégedjél
meg a dicsőséggel és maradj otthon; miért akarsz a szerencsétlenséggel
harczra kelni, hogy elessél magad is és Júda is veled együtt?

De Amásia nem hallgatott reá, és felvonult Joás, Izráel királya, és
szembe-szállottak egymással, ő és Amásia, Júda királya Bethsemesnél,
amely Júdában van.

De megveretett Júda Izráeltől, és kiki elfutott az ő sátorába.

És Amásiát, Júda királyát, Joásnak, az Akházia fiának fiát is
elfogta Joás, Izráel királya Bethsemesnél; és Jeruzsálem ellen ment,
és lerontotta Jeruzsálem kerítését, az Efraim kapujától egész a
szegletkapuig, négyszáz singre.

És elvitt minden aranyat, minden ezüstöt és minden edényt, a mely
találtatott az Úr házában és a király házának kincsei között, és
kezeseket is vévén, visszatért Samariába.

Joás egyéb dolgai pedig, a melyeket cselekedett, és az ő erőssége, és
miképen hadakozott Amásia, a Júda királya ellen, vajjon nincsenek-é
megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Joás az ő atyáival, és eltemetteték Samariában az Izráel
királyaival együtt; és az ő fia, Jeroboám uralkodék ő helyette.

Amásia pedig, Joásnak, a Júda királyának fia, Joásnak, a Joákház fiának,
az Izráel királyának halála után még tizenöt esztendeig élt.

És Amásiának egyéb dolgai vajjon nincsenek-é megírva a Júda királyainak
krónika-könyvében?

És pártot ütöttek ő ellene Jeruzsálemben, és ő Lákisba menekült; de
utána küldtek Lákisba, és megölték ott.

És visszahozták őt lovakon, és eltemetteték Jeruzsálemben, a Dávid
városában az ő atyáival.

És az egész Júda népe vevé Azáriát, a ki tizenhat esztendős volt, és őt
tette királylyá, az ő atyja, Amásia helyett.

Ő építé meg Elátot, a melyet visszavett Júdának azután, hogy a király
elaludt az ő atyáival.

Amásiának, Joásnak, a Júda királya fiának tizenötödik esztendejétől
fogva uralkodott Jeroboám, Joásnak, az Izráel királyának fia Samariában,
negyven esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, mert Jeroboámnak, a Nébát
fiának semmi bűnétől el nem távozott, a ki bűnbe ejtette az Izráelt.

Ő szerezte vissza az Izráel határát Emáthtól fogva a pusztasági
tengerig, az Úrnak, Izráel Istenének beszéde szerint, a melyet
szólott volt az ő szolgája, Jónás próféta, az Amittai fia által, a ki
Gáth-Kéferből való volt.

Mert megtekintette az Úr az Izráel igen nagy nyomorúságát, hogy a
berekesztetett és az elhagyatott is semmi és nincs senki, a ki az
Izráelt megszabadítaná.

És nem mondta azt az Úr, hogy az Izráel nevét eltörli az ég alól;
annakokáért megszabadította őket Jeroboám, a Joás fia által.

Jeroboám egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei és az ő erőssége,
hogy miképen hadakozott, és mi módon nyerte vissza Damaskust és a
Júdához tartozó Hámátot az Izráelnek, vajjon nincsenek-é megírva az
Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Jeroboám az ő atyáival, Izráel királyaival, és uralkodék az
ő fia, Zakariás, ő helyette.

15. Fejezet

Jeroboámnak, az Izráel királyának huszonhetedik esztendejében kezdett
uralkodni Azária, Amásiának, a Júda királyának fia.

Tizenhat esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és ötvenkét esztendeig
uralkodott Jeruzsálemben, és az ő anyjának neve Jekólia, Jeruzsálemből
való.

És kedves dolgot cselekedék az Úr szemei előtt mind a szerint, a mint az
ő atyja Amásia cselekedett;

Csakhogy a magaslatok nem rontattak le, a nép még ott áldozott és
tömjénezett a magaslatokon.

És megverte az Úr a királyt, mert bélpoklos lett egész halála napjáig,
és külön házban lakott, és Jótám, a király fia kormányozta a házat, és ő
szolgáltatott törvényt a föld népének.

Azáriának egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Azária az ő atyáival, és eltemeték őt az ő atyáival a Dávid
városában, és az ő fia, + Jótám, uralkodék ő helyette.

Azáriának, a Júda királyának harmincznyolczadik esztendejében kezdett
uralkodni Zakariás, a Jeroboám fia Izráelen, Samariában hat hónapig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, miképen az ő atyái
cselekedtek volt. Nem hagyta el Jeroboámnak, a Nébát fiának bűneit, a ki
vétekbe ejtette az Izráelt.

És összeesküdött ellene Sallum, a Jábes fia, és megölte őt a nép szeme
láttára, és megölvén őt, ő uralkodott helyette.

Zakariásnak egyéb dolgai pedig, ímé meg vannak írva az Izráel
királyainak krónika-könyvében.

Ez az Úr beszéde, a mit Jéhu felől szólott, mondván: A te fiaid
negyedízig ülnek Izráel trónján. És így történt.

Sallum, a Jábes fia lett a király Uzziának, Júda királyának
harminczkilenczedik esztendejében, de csak egy hónapig uralkodott
Samariában;

Mert Menáhem, a Thirsabeli Gádi fia feljött, és Samariába ment, és
megölte Sallumot, a Jábes fiát Samariában, és megölvén őt, ő uralkodott
helyette.

Sallumnak egyéb dolgai pedig és összeesküvése, a melyet csinált, ímé meg
vannak írva az Izráel királyainak krónika-könyvében.

Akkor verte le Menáhem Tifsáhot és mindazokat, a kik benne voltak, és
egész határát Thirsától fogva, mert nem bocsátották be, azért veré le,
és még a terhes asszonyokat is mind felhasogatá benne.

Azáriának, Júda királyának harminczkilenczedik esztendejétől fogva
uralkodott Menáhem, a Gádi fia Izráelen tíz esztendeig Samariában.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt; nem hagyta el Jeroboámnak, a
Nébát fiának bűneit teljes életében, a ki vétekbe ejtette az Izráelt.

És rátört Púl, Assiria királya az országra, és Menáhem Púlnak ezer
tálentom ezüstöt adott azért, hogy legyen néki segítséggel az ő
birodalmának megerősítésében.

És Menáhem adót vetett Izráelben a gazdagokra, ötven ezüst siklust
minden egyes emberre, hogy azt Assiria királyának adja, és visszatért
Assiria királya, és nem maradt ott az országban.

Menáhemnek egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva az Izráel királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Menáhem az ő atyáival, és uralkodék az ő fia, Pekája ő
helyette.

És Azáriának, Júda királyának ötvenedik esztendejében kezdett uralkodni
Pekája, a Menáhem fia, Izráelen Samariában két esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, nem távozék el Jeroboámnak, a
Nébát fiának bűneitől, a ki vétekbe ejtette az Izráelt.

És pártot ütött ellene Péka, a Remália fia, az ő hadnagya, és megölte őt
Samariában, a király házának palotájában, Argóbbal és Arjéval és ötven
emberrel a Gileádbeliek fiai közül, és megölte őt, és ő lett helyébe a
király.

Pekájának egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, ímé meg vannak írva
az Izráel királyainak krónika-könyvében.

Azáriának, Júda királyának ötvenkettedik esztendejében kezdett uralkodni
Péka, a Remália fia, Izráelen Samariában húsz esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, nem távozék el Jeroboámnak, a
Nébát fiának bűneitől, a ki vétekbe ejtette az Izráelt.

Pékának, az Izráel királyának idejében jött el Tiglát-Piléser, Assiria
királya, és foglalta el Hijont, Abélt, Beth-Maakát, Jánoát, Kédest,
Hásort, Gileádot, Galileát és a Nafthali egész földét, és hurczolta el
őket, Assiriába.

De Hósea, az Ela fia, pártot ütött Péka, a Remália fia ellen, és levágta
és megölte őt, és ő lett helyébe a király Jótámnak, az Uzzia fiának
huszadik esztendejében.

Pékának egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, ímé meg vannak írva
az Izráel királyainak krónika-könyvében.

Pékának, a Remália fiának, az Izráel királyának második esztendejében
kezdett uralkodni Jótám, Uzziának, a Júda királyának fia.

Huszonöt esztendős volt, a mikor uralkodni kezdett, és tizenhat
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben. Az ő anyjának Jérusa volt a neve, a
Sádók leánya.

És kedves dolgot cselekedék az Úr szemei előtt, mind a szerint, a mint
az ő atyja, Uzzia cselekedék;

Csak a magaslatokat nem rontották le; még ott áldozott és tömjénezett a
nép a magaslatokon. Ő építette meg az Úr házának felső kapuját.

Jótámnak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

Ebben az időben kezdte az Úr ráküldeni Júdára Réczint, Siria királyát,
és Pékát, a Remália fiát.

És elaluvék Jótám az ő atyáival, és eltemetteték az ő atyáival,
Dávidnak, az ő atyjának városában, és Akház, az ő fia, uralkodék ő
helyette.

16. Fejezet

Pékának, a Remália fiának tizenhetedik esztendejében kezdett uralkodni
Akház, Jótámnak, a Júda királyának fia.

Húsz esztendős volt Akház, mikor uralkodni kezdett, és tizenhat
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; de nem azt cselekedé, a mi az
Úrnak, az ő Istenének tetszett volna, a mint Dávid, az ő atyja,

Hanem az Izráel királyainak útjokon járt, még az ő fiát is átvitte a
tűzön, a pogányok útálatosságai szerint, a kiket az Úr az Izráel fiai
előtt kiűzött volt.

És ott áldozott és tömjénezett a magaslatokon és a halmokon és minden
zöld fa alatt.

Abban az időben jött fel Réczin, Siria királya, és Péka, a Remália fia,
az Izráel királya, Jeruzsálemet vívatni, és körülzárták Akházt, de nem
tudták + legyőzni.

Akkor nyerte vissza Réczin, Siria királya Elátot a Siriabelieknek, és
irtotta ki a zsidókat Elátból; és Siriabeliek jövének Elátba, és ott
laknak mind e mai napig.

És követeket küldött Akház Tiglát-Piléserhez, Assiria királyához, ezt
izenvén: Te szolgád és a te fiad vagyok; jőjj fel és szabadíts meg engem
Siria + királyának kezéből és az Izráel királyának kezéből, a kik reám
támadtak.

És vevé Akház az ezüstöt és aranyat, és a mely találtaték az Úr
házában és a király házának kincsei között, és ajándékba küldé Assiria
királyának.

És engedett néki Assiria királya, és feljövén Assiria királya Damaskus
ellen, bevette azt, és a benne levőket Kirbe hurczolta; Réczint pedig
megölte.

És eleibe ment Akház Tiglát-Pilésernek, Assiria királyának Damaskusba,
és mikor meglátta Akház király azt az oltárt, a mely Damaskusban volt,
elküldte Akház király annak az oltárnak hasonlatosságát és képét minden
felszerelésével Uriás paphoz.

És megépítette Uriás pap az oltárt arra a formára, a melyet Akház király
Damaskusból küldött, és elkészíté azt Uriás pap, mire Akház király
visszajött Damaskusból.

És mikor megjött a király Damaskusból és meglátta a király az oltárt: az
oltárhoz ment a király és áldozott rajta,

És meggyújtotta az ő égőáldozatját és ételáldozatját, és áldozott
italáldozattal is, és az ő hálaáldozatainak vérét elhintette az oltár
körül.

És a rézoltárt, a mely az Úr előtt állott, elviteté a ház elől, hogy ne
álljon az ő oltára és az Úr háza között, és helyhezteté azt az oltár
szegletéhez észak felől.

És megparancsolta Akház király Uriás papnak, mondván: E nagy oltáron
gyújtsd meg a reggeli égőáldozatot és az esteli ételáldozatot, a király
égőáldozatját is az ő ételáldozatával együtt, az egész föld népének
is mind égőáldozatát, mind ételáldozatját, mind italáldozatját, és az
égőáldozat minden vérét és egyéb áldozatnak minden vérét a körül hintsed
el; a rézoltár felől pedig még majd gondolkozom.

És Uriás pap mind a szerint cselekedék, a mint Akház király
megparancsolta.

És letörte Akház király a talpak oldalait, és lehányta azokról a
mosdómedenczéket; a tengert is ledobta a rézökrökről, a melyeken állott,
és kőtalapzatra tette.

És áthelyezte a szombati hajlékot, a melyet a házban építettek, és a
király külső bejáró helyét az Úr házában, Assiria királya miatt.

Akháznak egyéb dolgai pedig, a melyeket cselekedett, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Akház az ő atyáival, és eltemetteték az ő atyáival a Dávid
városában, és uralkodék ő helyette az ő fia, + Ezékiás.

17. Fejezet

Akháznak, a Júda királyának tizenkettedik esztendejében kezdett
uralkodni Hóseás, az Ela fia, Samariában Izráelen, kilencz esztendeig.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt; de nem annyira, mint Izráel
ama királyai, a kik előtte éltek.

Ez ellen jött Salmanassár, Assiria királya, és szolgájává lett Hóseás,
és adót fizetett néki.

De mikor Assiria királya megtudta, hogy Hóseás pártot ütött ellene és
követeket küldött Suához, Égyiptom királyához, az évenkénti adót pedig
nem küldötte meg Assiria királyának: elfogatta őt Assiria királya és
börtönbe vetette.

És felméne az assiriai király az egész ország ellen, és feljövén Samaria
ellen, azt három esztendeig ostromolta.

És Hóseásnak kilenczedik esztendejében bevette Assiria királya Samariát,
és elhurczolta az Izráelt Assiriába; és Halában és Háborban a Gózán
folyó mellett, és a Médek városaiban telepítette le őket.

Ez pedig azért történt, mert az Izráel fiai vétkeztek az Úr ellen, az
ő Istenök ellen, a ki őket kihozta Égyiptom földéből, a Faraónak, az
égyiptomi királynak kezéből, és idegen isteneket tiszteltek.

És jártak a pogányok szerzésekben, a kiket az Úr kiűzött volt az Izráel
fiai elől, és úgy cselekedtek, mint az Izráel királyai.

És alattomban oly dolgokat cselekedtek az Izráel fiai, a melyek ellenére
voltak az Úrnak, az ő Istenöknek, és építettek magoknak magaslatokat
minden városaikban, az őrtornyoktól a kerített városokig.

És emeltek magoknak faragott képeket és Aserákat minden magas halmokon
és minden zöld fa alatt.

És ott tömjéneztek minden magaslaton, mint a pogányok, a kiket az Úr
kiűzött volt előlök, és gonosz dolgokat cselekedtek, a melyekkel az Urat
haragra indították.

És a bálványoknak szolgáltak, a kik felől az Úr azt parancsolta volt
nékik: Ezt ne cselekedjétek.

És mikor bizonyságot tett az Úr Izráelben és Júdában minden prófétája
és minden látnoka által, ezt mondván: Térjetek meg + a ti gonosz
útaitokról, és őrizzétek meg az én parancsolataimat és rendeléseimet,
az egész törvény szerint, a melyet parancsoltam a ti atyáitoknak; és a
melyet ti hozzátok küldöttem az én szolgáim, a próféták által:

Akkor nem engedelmeskedtek, hanem megkeményítették az ő nyakokat atyáik
makacssága szerint, a kik nem hittek az Úrban, az ő Istenökben.

Sőt megvetették az ő rendeléseit és szövetségét, a melyet atyáikkal
kötött, és az ő bizonyságtételeit, a melyekkel meghintette őket, és
hiábavalóságot követvén, magok is hiábavalókká lettek, és a körültök
való pogányok után indultak, a kik felől pedig azt parancsolta nékik az
Úr, hogy azokat ne utánozzák.

És elhagyták az Úrnak, az ő Istenöknek minden parancsolatját, és öntött
képeket csináltak magoknak, két borjút és készítettek Aserát, és
meghajlottak az ég minden seregei előtt, és a Baált tisztelték.

És átvitték fiaikat és leányaikat a tűzön, jövendőket mondtak és
varázslást űztek, és magokat + teljesen eladták a bűnnek az Úr
bosszantására.

Azért igen megharaguvék az Úr Izráelre, és elveté őt színe elől; és
semmi nem maradt meg, hanem csak a Júda + nemzetsége egyedül.

Sőt még a Júda sem őrizte meg az Úrnak, az ő Istenének parancsolatait,
hanem az Izráel szerzésiben jártak, úgy cselekedvén, mint azok.

Elidegenült azért az Úr az egész Izráel magvától, és megsanyargatta
őket, és a kóborlók kezébe adta őket, mígnem mind elvetette az ő szemei
elől;

Mert elszakasztotta Izráelt a Dávid házától, és királylyá tevék
Jeroboámot, a Nébát fiát. És Jeroboám elcsalta az Izráelt az Úrtól, és
igen nagy vétekbe ejtette őket.

És az Izráel fiai követték Jeroboám minden bűnét, a melyeket elkövetett,
és nem távoztak el azoktól;

Míglen elveté az Úr az ő színe elől az Izráelt, a mint megmondotta
minden ő szolgái, a próféták által. Így hurczoltatott el fogságra az
Izráel az ő földéből Assiriába mind e mai napig.

És más népet telepített be Assiria királya Babilóniából, Kutából,
Avából, Hámátból és Sefárvaimból, és beszállítá őket Samaria városaiba
az Izráel fiai helyett, a kik birtokba vették Samariát, és annak
városaiban laktak.

És történt ott lakásuk kezdetén, hogy nem az Urat félték, és az Úr
oroszlánokat bocsátott reájok, a melyek többet megöltek közülök.

Mondának azért Assiria királyának: A pogányok, a kiket ide hoztál és
Samaria városaiba telepítettél, nem tudják e föld Istene tiszteletének
módját, azért oroszlánokat bocsátott az rájok, a melyek megölik őket,
mert nem tudják e föld Istene tiszteletének módját.

Parancsola azért Assiria királya, mondván: Vigyetek oda egyet a papok
közül, a kiket onnét elhoztatok, a ki menjen el és lakjék ott, és
tanítsa meg őket ama föld Istene tiszteletének módjára.

És elméne egy a papok közül, a kiket Samariából elvittek volt, és lakék
Béthelben, és megtanította őket, hogy mikép tiszteljék az Urat.

De azért mindenik nép külön isteneket csinált magának, és behelyezték
azokat a magaslatok házaiba, a melyeket a Samaritánusok építettek,
mindenik nemzetség a maga városában, a melyben lakott.

A Babilonból való férfiak csinálták a Sukkót-Benótot, a Kutból való
férfiak csinálták a Nérgelt, és a Hámátból való férfiak az Asimát
csinálták;

A Háveusok pedig a Nibeházt és a Tartákot csinálták, míg a
Sefárvaimbeliek tűzzel égették meg az ő magzatjaikat az Adraméleknek és
Anaméleknek, a Sefárvaimbeliek isteneinek.

De miután az Urat is tisztelték, a magaslatokra papokat állítottak a
maguk tömegéből, a kik ő érettök áldoztak a magaslatok házaiban.

Így tisztelték az Urat és szolgálták az ő isteneiket is, ama népek
szokása szerint, a kik közül elhozták volt őket.

És mind e mai napig az ő régi szokásuk szerint cselekesznek; nem
tisztelik igazán az Urat, és nem cselekesznek az ő rendeléseik és
szokásuk szerint,sem pedig ama törvény és parancsolat szerint, a melyet
az Úr parancsolt a Jákób fiainak, a kiknek az Izráel nevet adta.

És a kikkel az Úr szövetséget kötött, és megparancsolta nékik,
mondván: Ne tiszteljetek idegen isteneket, és ne imádjátok őket, és ne
szolgáljatok és ne áldozzatok nékik;

Hanem csak az Urat tiszteljétek, őt imádjátok és néki áldozzatok, a ki
titeket kihozott az Égyiptom földéből nagy erővel és kinyújtott karral.

És őrizzétek meg az ő rendeléseit, ítéleteit, törvényét és
parancsolatját, a melyeket megírt néktek, azokat cselekedvén minden
időben, és idegen isteneket ne tiszteljetek;

És el ne felejtkezzetek a kötésről, a melyet veletek tettem, és ne
tiszteljetek idegen isteneket;

Hanem az Urat tiszteljétek, a ti Isteneteket, és ő megszabadít titeket
minden ellenségetek kezéből.

De ezek nem engedelmeskedtek, hanem előbbi szokásaik szerint
cselekedtek.

Így tisztelték ezek a pogányok az Urat és szolgálták az ő bálványaikat,
és így cselekedtek az ő fiaik és unokáik is, a mint az ő eleik
cselekedtek, mind e mai napig.

18. Fejezet

És Hóseásnak, az Ela fiának, az Izráel királyának harmadik esztendejében
kezdett uralkodni Ezékiás, Akháznak, a Júda királyának fia.

Huszonöt esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és huszonkilencz
esztendeig urakodott Jeruzsálemben; anyjának neve Abi, a Zakariás
leánya.

És kedves dolgokat cselekedék az Úr szemei előtt, a mint az ő atyja,
Dávid cselekedett volt.

Ő rontotta le a magaslatokat, törte el az oszlopokat, és vágta ki az
Aserát, és törte össze az érczkígyót is, a melyet Mózes + csinált; mert
mind az ideig az Izráel fiai jóillatot tettek annak, és nevezék azt
Nékhustánnak.

Egyedül az Úrban, Izráel Istenében bízott, és ő utána nem volt hozzá
hasonló Júda minden királyai között sem azok között, a kik ő + előtte
voltak.

Mert az Úrhoz ragaszkodott, és el nem hajlott ő tőle, és megőrizte az ő
parancsolatait, a melyeket az Úr Mózesnek parancsolt vala.

És vele volt az Úr mindenütt és a hova csak ment, előmenetele volt. És
elszakadt Assiria királyától, és nem szolgált néki.

Megverte a Filiszteusokat is egész Gázáig és határukat, az őrtornyoktól
a kerített városokig.

Ezékiás királynak negyedik esztendejében - amely Hóseásnak, az Ela
fiának, az Izráel királyának hetedik esztendeje - feljött Salmanassár,
Assiria királya Samaria ellen, és megszállotta azt;

És elfoglalta három esztendő mulva, Ezékiás hatodik esztendejében - ez
Hóseásnak, az Izráel királyának kilenczedik esztendeje - ekkor vették be
Samariát.

És elhurczolta Assiria királya az Izráelt Assiriába, és letelepíté
Halába, Háborba, a Gózán folyó mellé, és a Médeusok városaiba;

Azért, mert nem hallgattak az Úrnak, az ő Istenöknek szavára, hanem
megszegték az ő szövetségét, mindazokat, a melyeket Mózes, az Úr
szolgája parancsolt vala; sem nem hallgattak rájok, sem nem cselekedték
azokat.

Ezékiás királynak pedig tizennegyedik esztendejében feljött Sénakhérib,
Assiria királya Júdának minden kerített városa ellen, és elfoglalta
azokat.

Akkor elküldött Ezékiás, Júda királya Assiria királyához Lákisba, ezt
izenvén: Vétkeztem, térj el én rólam; a mit rám vetsz, elviselem! És
Assiria királya Ezékiásra, Júda királyára háromszáz tálentom ezüstöt és
harmincz tálentom aranyat vetett ki.

És Ezékiás oda adott minden ezüstöt, a mely találtatott az Úr házában és
a király házának kincsei között.

Ugyanebben az időben fosztotta meg Ezékiás az Úr templomának ajtajait és
az ajtók félfáit, a melyeket Ezékiás, Júda királya maga boríttatott be,
és oda adta azokat Assiria királyának.

És Assiria királya mégis oda küldte Thartánt, Rabsárist és Rabsakét
Lákisból Ezékiás királyhoz igen nagy haddal Jeruzsálembe, és felmenének
és jutának Jeruzsálembe, és feljövén és oda érvén, megállának a felső
halastó zsilipjénél, a mely a ruhafestő útja mellett van.

És kihívaták a királyt. És kiméne hozzájok Eliákim, a Hilkia fia, ki a
király házának gondviselője volt, és Sebna, az íródeák, és Joákh, az
Asáf fia, az emlékíró.

És monda nékik Rabsaké: Mondjátok meg Ezékiásnak: Ezt monda a király,
Assiria nagy királya: Micsoda bizodalom ez, a melyben te bizakodtál?

Azt mondád: csak szóbeszéd; tanács és erő kell a hadakozáshoz; vajjon
kihez bíztál, hogy fellázadtál ellenem?

Ímé, ebben a törött nádszálban bizakodol, Égyiptomban, melyhez ha ki
támaszkodik, bemegy az ő kezébe és általlikasztja? Ilyen a Faraó,
Égyiptom királya mindenekhez, a kik ő hozzá bíznak!

Vagy azt akarjátok nékem mondani: Mi az Úrban, a mi Istenünkben bízunk;
hát nem ez-é az, a kinek magaslatait és oltárait lerontotta Ezékiás,
és mind Júdának, mind Jeruzsálemnek megparancsolta: Ez oltár előtt
imádkozzatok Jeruzsálemben?

Nosza, fogadj hát az én urammal, Assiria királyával: Én néked kétezer
lovat adok, ha tudsz reájok adni annyi lovast.

Hogy verhetnél hát vissza az én uram legkisebb hadnagyai közül csak
egyet is, és hogyan bízhatol Égyiptomhoz a szekerek és a lovagok miatt?

Vajjon az Úr tudta nélkül jöttem-é fel e hely ellen, hogy ezt
elveszessem? Az Úr mondotta nékem: Menj fel e föld ellen, és veszesd el
azt!

És monda Eliákim, a Hiklia fia, és Sebna és Joákh Rabsakénak: Beszélj,
kérlek, a te szolgáiddal siriai nyelven, mert jól értjük; és ne beszélj
velünk zsidóul e nép füle hallatára, a mely a kőfalon van.

És felele nékik Rabsaké: Vajjon a te uradhoz, vagy te hozzád küldött-é
engem az én uram, hogy elmondjam e dolgokat, avagy nem inkább e
férfiakhoz-é, akik a kőfalon ülnek, hogy azután veletek együtt egyék meg
a saját ganéjokat, és igyák meg a saját vizeletöket?

És oda állott Rabsaké, és hangosan kezdett zsidóul beszélni, mondván:
Halljátok meg a királynak, Assiria nagy királyának beszédit!

Azt mondja a király: Meg ne csaljon titeket Ezékiás; mert nem
szabadíthat meg titeket az ő kezéből.

És ne biztasson titeket Ezékiás az Úrral, ezt mondván: Kétség nélkül
megszabadít minket az Úr, és nem adatik e város az assiria király
kezébe.

Ne hallgassatok Ezékiásra; mert így szól Assiria királya: Békéljetek
meg velem, és jőjjetek ki hozzám, és kiki egyék az ő szőlőjéből és
fügefájáról, és igyék az ő kútjának vizéből;

Míg eljövök és elviszlek titeket a ti földetekhez hasonló földre,
gabonás és boros földre, kenyeres és szőlős földre, olajfás, és mézes
földre, hogy élhessetek és meg ne halljatok. Ne higyjetek Ezékiásnak,
mert félrevezet benneteket, mikor azt mondja: Az Úr megszabadít minket!

Vajjon megszabadították-é a pogányok istenei, mindenik a maga földjét
Assiria királyának kezéből?

Hol vannak Hámáthnak és Arphádnak istenei? Hol Sefárvaimnak, Hénának és
Hivvának istenei? És Samariát is megszabadították-é az én kezemből?

Kicsoda a földön való minden istenek közül, a ki megszabadíthatta volna
az ő földjét az én kezemből, hogy az Úr is kiszabadíthatná Jeruzsálemet
az én kezemből?

De a nép csak hallgatott, és nem felelt néki csak egy igét sem; mert a
király megparancsolta volt, mondván: Ne feleljetek néki.

És elment Eliákim, a Hiklia fia, a király házának gondviselője, és
Sebna, az íródeák, és Joákh, az Asáf fia, az emlékíró, Ezékiáshoz
megszaggatott ruhában, és elmondák néki Rabsaké beszédit.

19. Fejezet

Mikor pedig ezeket hallotta Ezékiás király, megszaggatta az ő ruháit, és
zsákba öltözék, és bement az Úr házába.

És elküldte Eliákimot, a király házának gondviselőjét, és Sebnát,
az íródeákot, és a papoknak véneit, a kik zsákba öltöztek, Ésaiás
prófétához, az Ámós fiához.

És mondának néki: Ezt mondja Ezékiás: E nap nyomorúságnak,
szidalmazásnak és káromlásnak napja; mert a fiak a szülésre jutottak, de
nincs erő szüléshez.

Netalán az Úr, a te Istened meghallotta Rabsakénak minden beszédit,
a kit elküldött az ő ura, Assiria királya, hogy szidalommal illesse
az élő Istent és káromló beszédekkel, a melyeket az Úr, a te Istened
meghallott: könyörögj azért azokért, a kik még megmaradtak.

És elmenének az Ezékiás király szolgái Ésaiáshoz.

És monda nékik Ésaiás: Ezt mondjátok a ti uratoknak: Ezt mondja az Úr:
Ne félj a beszédektől, a melyeket hallottál, a melyekkel szidalmaztak
engem Assiria királyának szolgái.

Ímé én oly lelket adok belé, hogy hírt hallván, visszatér az ő földjére
és fegyverrel + vágatom le őt az ő földjében.

És mikor visszatért Rabsaké, Assiria királyát Libna ellen harczolva
találta, mert meghallotta volt, hogy Lákisból elment.

És hallván Tirháka felől, a szerecsen király felől, ezt mondván: Ímé
kijött, hogy hadakozzék te ellened; visszafordult és követeket küldött
Ezékiáshoz, ezt izenvén:

Így szóljatok Ezékiásnak, a Júda királyának, mondván: Meg ne csaljon
téged a te Istened, a kiben bízol, ezt mondván: Nem adatik Assiria
királyának kezébe Jeruzsálem.

Ímé hallottad, mit cselekedtek Assiria királyai minden országokkal,
elvesztvén azokat; és te megszabadulhatsz-é?

Vajjon megszabadították-é a pogányok istenei azokat, a kiket
elvesztettek az én atyáim: Gózánt, Aránt, Résefet és az Eden fiait, a
kik Thelasárban voltak?

Hol van Hámát királya, Arphád királya és Sefárvaim város királya? Héna
és Hivva?

És elvevé Ezékiás a levelet a követek kezéből, és elolvasá azt, és
felment az Úr házába, és kiterjeszté azt Ezékiás az Úr előtt;

És imádkozék Ezékiás az Úr előtt, és monda: Uram, Izráel Istene! a ki a
Kérubok között lakol, te vagy egyedül e föld minden országainak Istene,
te teremtetted a mennyet és a földet;

Hajtsd hozzám, Uram, a te füledet és halld meg; nyisd fel Uram, a te
szemeidet és lásd meg: és halld meg a Sénakhérib beszédét, a ki ide
küldött, hogy szidalommal illesse az élő Istent.

Igaz, Uram, Assiria királyai elpusztították a pogányokat és azok
országait.

És az ő isteneiket a tűzbe hányták; de azok nem voltak istenek, hanem
csak emberi kéz alkotásai, fa és kő, azért vesztették el őket.

Most azonban, mi Urunk, Istenünk, szabadíts meg, kérlek, minket az ő
kezéből, hogy megismerje e föld minden országa, hogy te, az Úr, vagy az
egyetlen Isten!

Akkor elküldött Ésaiás, az Ámós fia, Ezékiáshoz, ezt mondván: Azt mondja
az Úr, Izráel Istene: A te könyörgésedet, Assiria királya, Sénakhérib
felől, meghallgattam.

Ez az, a mit az Úr ő felőle mondott: Megutál téged és megcsúfol téged
Sionnak szűz leánya, utánad fejét hajtogatja Jeruzsálem leánya.

Kit szidalmaztál és kit gyaláztál? És ki ellen emelted fel a te szódat,
vagy ki ellen emelted fel a te szemeidet a magasságba? Az Izráel szentje
ellen!

Követeid által gúnyoltad az Urat, és mondád: Szekereim sokaságával
meghágom a hegyek magasságait, a Libánon oldalait, és levágom magas
czédrusait, legfelségesebb cziprusfáit, és bemegyek csúcsának
lakóhelyébe, kertes erdejébe.

Ástam és ittam idegen vizeket, és kiszárítom lábaim talpával Égyiptom
minden folyóvizét.

Avagy nem hallottad? Régen megcsináltam, ős időktől elvégeztem ezt!
Most csak véghezvittem, hogy puszta kőhalmokká döntsd össze az erős
városokat;

És hogy a benne lakók erejökben megfogyatkozzanak, megrontassanak és
megszégyenüljenek, és olyanok legyenek mint a mező füve, fiatal paréj, a
háztető füve és mint a kalászhajtás előtt elszáradt gabona.

És ismerem a te ülésedet, és járásodat kelésedet, és ellenem való
tombolásodat;

A te ellenem való tombolásodért és a te elbizakodásodért, a mely
felhatott füleimbe, + az én karikámat orrodba vetem, és zabolámat
szádba, és visszaviszlek azon az úton, a melyen eljöttél.

Te néked pedig, Ezékiás, legyen ez jeled: Ez esztendőben táplál a
hulladék termése, a második esztendőben, a mi magától terem; de a
harmadik esztendőben már vettek és arattok, szőlőket plántáltok és azok
gyümölcsét eszitek.

És a Júda házából a kiszabadult és a megmaradt gyökeret ver alól, és
gyümölcsöt terem felül.

Mert Jeruzsálemből fog származni a maradék, és a megszabadult a Sion
hegyéről; a Seregek Urának buzgó szerelme cselekszi ezt!

Azért azt mondja az Úr Assiria királya felől: Be nem jő e városba, és
nyilat sem lő bele, sem paizs nem ostromolja azt, sem sánczot nem ás
mellette.

Azon az úton, a melyen jött, tér vissza, de e városba be nem jő, azt
mondja az Úr.

És megoltalmazom e várost, hogy megtartsam azt, én érettem és Dávidért,
az én szolgámért.

És azon az éjszakán kijött az Úr angyala, és levágott az Assiriabeli
táborban száznyolczvanötezeret, és mikor jó reggel felkeltek, ímé
mindenütt holttestek hevertek.

És elindult, és elment, és visszafordult Sénakhérib, Assiria királya, és
Ninivében maradt.

És lőn, mikor ő a Nisróknak, az ő Istenének templomában imádkozék,
Adramélek és Sarézer, az ő fiai, levágták őt fegyverrel: magok pedig
elszaladtak az Ararát földébe, és az ő fia Esárhaddon uralkodék
helyette.

20. Fejezet

Ebben az időben halálosan megbetegedett Ezékiás, és hozzá menvén Ésaiás
próféta, az Ámós fia, monda néki: Azt mondja az Úr: Rendeld el házadat,
mert meghalsz és nem élsz.

Akkor arczczal a falhoz fordult, és könyörgött az Úrnak, mondván:

Óh Uram, emlékezzél meg róla, hogy te előtted hűséggel és tökéletes
szívvel jártam, és hogy azt cselekedtem, a mi jó volt a te szemeid
előtt. És sírt Ezékiás nagy sírással.

Azonban Ésaiás még alig ért a város közepére, mikor az Úr beszéde lőn ő
hozzá, mondván:

Menj vissza és mondd meg Ezékiásnak, az népem fejedelmének: Azt mondja
az Úr, Dávidnak, a te atyádnak Istene: Meghallgattam a te imádságodat,
láttam a te könyhullatásidat, ímé én meggyógyítlak téged, harmadnapra
felmégy az Úr házába;

És a te idődet tizenöt esztendővel meghosszabbítom, és megszabadítlak
téged és e várost Assiria királyának kezéből, és megoltalmazom e várost
én érettem és Dávidért, az én szolgámért.

És monda Ésaiás: Hozzatok egy kötés száraz fügét ide. És hozának, és azt
a kelevényre kötötték, és meggyógyult.

És mikor azt kérdezé Ezékiás Ésaiástól: Mi lesz a jele, hogy meggyógyít
engem az Úr, és hogy harmadnapra felmehetek az Úr házába?

Felele Ésaiás: Ez legyen jeled az Úrtól, hogy ő megcselekeszi ezt
a dolgot, a melyről szólott néked: Előremenjen-é az árnyék tíz
grádicscsal, vagy visszatérjen-é tíz grádicscsal?

És felele Ezékiás: Könnyű az árnyéknak tíz grádicscsal alábbszállani. Ne
úgy, hanem menjen hátra az árnyék tíz grádicscsal.

És könyörgött Ésaiás próféta az Úrhoz, és visszatéríté az árnyékot
Akház napóráján, azokon a grádicsokon, a melyeken már aláment volt, tíz
grádicscsal.

Ebben az időben küldött Berodákh Baladán, Baladánnak, a babilóniai
királynak fia levelet és ajándékot Ezékiásnak; mert meghallotta, hogy
Ezékiás beteg volt.

És meghallgatá őket Ezékiás, és megmutatta nékik az ő egész
kincsesházát, az ezüstöt, az aranyat, a fűszerszámokat, a drága
kenetet és az ő fegyveres házát és mindent, a mi csak találtatott az ő
kicstáraiban, és nem volt semmi az ő házában és egész birodalmában, a
mit meg nem mutatott volna Ezékiás.

Ekkor jött Ésaiás próféta Ezékiás királyhoz, és monda néki: Mit mondtak
ezek a férfiak, és honnét jöttek hozzád? És felele Ezékiás: Messze
földről jöttek, Babilóniából.

És monda: Mit láttak a te házadban? Felele Ezékiás: Mindent láttak, a
mi csak van az én házamban, és nem volt semmi az én tárházamban, a mit
nékik meg ne mutattam volna.

Akkor monda Ésaiás Ezékiásnak: Halld meg az Úrnak beszédét:

Ímé eljő az idő, a mikor mindaz, a mi a te házadban van, és a mit
eltettek a te atyáid e mai napig, elvitetik Babilóniába, és semmi sem
marad meg, azt mondja az Úr.

És a te fiaid közül is, a kik tőled származnak és születnek,
elhurczoltatnak és udvariszolgák lesznek a babilóniai király udvarában.

Ezékiás pedig monda Ésaiásnak: Jó az Úr beszéde, a melyet szólál: És
monda: Nem merő jóság-é, ha békesség és hűség lesz az én napjaimban?

Ezékiásnak egyéb dolgai pedig és minden erőssége, és hogy miképen
csinálta a tavat és vízcsöveket, a melyekkel a vizet a városba vezette,
vajjon nincsenek-é megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Ezékiás az ő atyáival, és az ő fia, Manasse uralkodék
helyette.

21. Fejezet

Manasse tizenkét esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és ötvenöt
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben, és az ő anyjának Hefsiba volt a
neve.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, a pogányok útálatossága
szerint, a kiket az Úr kiűzött volt az Izráel fiai elől:

Mert újra megépítette a magaslatokat, a melyeket Ezékiás, az ő atyja
lerontott, és oltárokat emelt a Baálnak, és állított Aserát, + mint a
hogy Akháb, az Izráel királya cselekedett volt, és imádta az összes
mennyei seregeket és azoknak szolgált.

És oltárokat is épített az Úr házában, a mely felől azt mondotta volt az
Úr: Jeruzsálemben helyheztetem az én nevemet!

Oltárokat épített az egész mennyei seregnek, az Úr házának mind a két
pitvarában.

És átvivé a fiát a tűzön, és igézést és jegymagyarázást űzött és
ördöngösöket és titokfejtőket + tartott; sok gonosz dolgot cselekedék az
Úr szemei előtt, hogy őt haragra ingerelje.

És az Asera-bálványt, a melyet készített, bevitte abba a házba, a mely
felől azt mondotta volt az Úr Dávidnak és az ő fiának, Salamonnak: Ebben
a házban és Jeruzsálemben, a melyet magamnak választottam Izráelnek
minden nemzetségei közül, helyheztetem az én nevemet mindörökké

És ki nem mozdítom többé Izráel lábát erről a földről, a melyet adtam az
ő eleiknek, ha szorgalmatosan az én parancsolatim szerint cselekesznek,
és az egész törvény szerint, a melyet nékik Mózes, az én szolgám
parancsolt.

Ők azonban nem engedelmeskedtek, mert tévelygésbe ejté őket Manasse,
hogy még gonoszabbul viseljék magokat azoknál a pogányoknál, a kiket az
Úr kivesztett az Izráel fiai elől.

Akkor szóla az Úr az ő szolgái, a próféták által, mondván:

Mivelhogy Manasse, Júda királya ezeket az útálatosságokat cselekedte,
gonoszabb dolgokat cselekedvén mindazoknál, a melyeket az ő előtte való
Emoreusok cselekedtek vala, a Júdát is vétekbe ejtette az ő bálványai
által:

Azért ezt mondja az Úr, Izráel Istene: Íme, én oly veszedelmet hozok
Jeruzsálemre és Júdára, hogy mindenkinek, a ki azt hallja, megcsendül
bele mind a két füle.

És kiterjesztem Jeruzsálemre a Samaria mérő-zsinórját és az Akháb
házának mértékét; + és kitörlöm Jeruzsálemet, mint kitörlik a tálat, és
kitörölve leborítják azt,

És elhagyom az én örökségem maradékát, és adom őt ellenségei kezébe, és
zsákmánya és ragadománya lesz minden ellenségeinek;

Azért, mert gonoszul cselekedtek én előttem, és engem haragra
ingerlettek az ő atyáiknak Égyiptomból való kijövetelök napjától fogva,
mind e mai napig.

És Manasse nagyon sok ártatlan vért is ontott ki, úgy hogy Jeruzsálem
minden felől megtelt vele, azon a vétkén + kivül, a melylyel vétekbe
ejtette Júdát, gonoszul cselekedvén az Úr szemei előtt.

Manassénak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei és az ő vétke,
a melyet cselekedett, vajjon nincsenek-é megírva a Júda királyainak
krónika-könyvében?

És elaluvék Manasse az ő atyáival, és eltemetteték az ő háza mellett
lévő kertben, az Uzza kertjében, és az ő fia, Amon uralkodék helyette.

Amon huszonkét esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és két
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Mésullémet volt,
a Jóthabeli Hárus leánya.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, a mint cselekedett Manasse,
az ő atyja.

És tökéletesen azon az úton járt, a melyen járt volt az ő atyja, és
szolgált a bálványoknak, a kiknek szolgált volt atyja, és azokat imádta.

És elhagyta az Urat, atyái Istenét, és nem járt az Úrnak útában.

És pártot ütöttek Amon ellen a maga szolgái, és megölték a királyt az ő
házában.

De a föld népe levágta mindazokat, a kik pártot ütöttek volt Amon király
ellen, és a föld népe királylyá tevé az ő fiát, Jósiást, helyette.

Amonnak egyéb dolgai pedig, a melyeket cselekedett, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És eltemeték őt az ő sírjába, Uzza kertjében, és fia, Jósiás lett a
király ő helyette.

22. Fejezet

Nyolcz esztendős volt Jósiás, mikor uralkodni kezdett, és harminczegy
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Jédida, a
Boskátból való Adaja leánya.

És kedves dolgot cselekedék az Úr szemei előtt, és járt az ő atyjának,
Dávidnak minden útaiban, és nem tért el sem jobbra, sem balra.

És történt Jósiás király tizennyolczadik esztendejében, elküldte a
király Sáfánt, Asaliának, a Messullám fiának fiát, az íródeákot, az Úr
házához, mondván:

Menj fel Hilkiához, a főpaphoz, és számlálják meg az Úr házába begyült
pénzt, a melyet gyűjtöttek az ajtóőrizők a néptől.

És adják azt az Úr házában való mívesek pallérainak kezébe, hogy adják
a munkásoknak, a kik az Úrnak házán dolgoznak, hogy a háznak romlásait
kijavítsák;

Az ácsoknak, az építőknek és a kőmíveseknek, hogy fákat és faragott
köveket vásároljanak a ház kijavítására.

De számadást nem kell tőlök venni a pénzről, a mely kezökbe adatik, mert
ők azt becsülettel végzik.

És monda Hilkia, a főpap, Sáfánnak, az íródeáknak: Megtaláltam a
törvénykönyvet az Úr házában. És Hilkia oda adta a könyvet Sáfánnak,
hogy olvassa el azt.

És elméne Sáfán, az íródeák, a királyhoz, és megvivé a királynak a
választ, és monda: A te szolgáid egybeszedék a pénzt, a mely a házban
találtatott, és oda adták azt az Úr házában munkálkodók pallérainak
kezébe.

És megmondá Sáfán, az íródeák, a királynak, mondván: Egy könyvet adott
nékem Hilkia pap. És felolvasá azt Sáfán a király előtt.

Mikor pedig hallotta a király a törvény könyvének beszédit, megszaggatá
az ő ruháit.

És megparancsolta a király Hilkia papnak és Ahikámnak, a Sáfán fiának,
és Akbórnak, a Mikája fiának, és Sáfánnak, az íródeáknak, és Asájának, a
király szolgájának, mondván:

Menjetek el, kérdezzétek meg az Urat én érettem és a népért és az
egész Júdáért, e könyvnek beszédei felől, a mely megtaláltatott; mert
nagy az Úr haragja, mely felgerjedett ellenünk, mivel a mi atyáink nem
engedelmeskedtek e könyv beszédeinek, hogy cselekedtek volna mindent
úgy, a mint megíratott nékünk.

És elméne Hilkia pap és Ahikám, Akbór, Sáfán és Asája Hulda próféta
asszonyhoz, Sallumnak, a Tikva fiának - a ki Harhásnak, a ruhák
őrizőjének fia volt - feleségéhez, a ki Jeruzsálem más részében lakott,
és beszéltek vele.

És monda nékik: Azt mondja az Úr, Izráel Istene: Mondjátok meg a
férfiúnak, a ki titeket hozzám küldött;

Ezt mondja az Úr: Ímé én veszedelmet hozok e helyre és e helyen
lakozókra a könyv minden beszédei szerint, a melyet olvasott a Júda
királya;

Mert elhagytak engem, és idegen isteneknek áldoztak jóillattal, hogy
engem haragra indítsanak az ő kezöknek minden csinálmányával: azért
felgerjed az én haragom e hely ellen, és meg sem oltatik.

A Júda királyának pedig, a ki elküldött titeket, hogy megkérdezzétek
az Urat, ezt mondjátok: Azt mondja az Úr, Izráel Istene: Mivelhogy e
beszédekre, a melyeket hallottál,

Meglágyult a te szíved, és magadat megaláztad az Úr előtt, hallván
azokat, a miket e hely és az ezen helyen lakók ellen szólottam, hogy
pusztulássá és átokká lesznek, és megszaggattad a te ruháidat, és sírtál
előttem; azért én is meghallgattalak, azt mondja az Úr.

Azért ímé én téged a te atyáidhoz gyűjtelek, és a te sírodba békességgel
visznek téged, és meg nem látják a te szemeid azt a nagy veszedelmet, a
melyet én e helyre hozok. És megvitték a királynak a választ.

23. Fejezet

És elküldött a király, és hozzá gyűltek Júdának és Jeruzsálemnek minden
vénei.

És felment a király az Úr házába, és Júdából minden férfi és Jeruzsálem
minden lakosa vele volt; a papok, a próféták és az egész nép kicsinytől
fogva nagyig. És minden beszédét elolvasá előttök a szövetség könyvének,
a mely megtaláltatott az Úr házában.

És oda állott a király az emelvényre, és kötést tőn az Úr előtt, hogy
ők az Urat akarják követni, és az ő parancsolatait, bizonyságtételeit
és rendeléseit teljes szívből és lélekből megőrizni, és beteljesíteni
e szövetség beszédeit, a melyek meg vannak írva abban a könyvben; és
ráállott az egész nép a kötésre.

És megparancsolá a király Hilkiának, a főpapnak és a másod rendbeli
papoknak és az ajtóőrizőknek, hogy az Úr templomából hordjanak ki minden
edényt, a melyet a Baálnak, az Aserának és az egész mennyei seregnek
csináltak, és megégeté azokat Jeruzsálemen kivül és Kidron völgyében, és
azok hamvait + Béthelbe vivé.

És kiirtá a bálvány papokat is, a kiket Júda királyai állítottak be,
hogy a magaslatokon tömjénezzenek Júda városaiban és Jeruzsálem körül,
és mindazokat is, a kik a Baálnak, a napnak, holdnak, égi jeleknek és az
egész mennyei + seregnek tömjéneztek.

Kivivé az Úr házából az Aserát is Jeruzsálemen kivül a Kidron patakja
mellé, és megégeté azt a Kidron völgyében, és porrá zúzta, és annak
porát a község temetőhelyére hinté.

És lerontá a férfi paráznák házait, a melyek az Úr háza mellett voltak,
és a melyekben az asszonyok kárpitokat szőttek az Aserának.

És behozatta az összes papokat Júda városaiból, és megfertéztette a
magaslatokat, a melyeken a papok tömjéneztek, Gebától egész Beersebáig,
és lerontotta a kapuk mellett levő magaslatokat is, a melyek Józsuénak,
a város fejedelmének kapuja előtt voltak balkéz felől, a város
kapujában.

De a magaslatok papjai soha sem áldoztak az Úr oltárán Jeruzsálemben,
hanem a kovásztalan kenyeret az ő atyjokfiai között ették.

Megfertőztette a Tófetet, a Hinnom fiainak völgyében, hogy senki az ő
fiát, vagy leányát át ne vihesse a tűzön Moloknak.

És eltávolította a lovakat, a melyeket Júda királyai a napnak szenteltek
az Úr házának bemenetelénél, a Nátán-Mélek udvari szolga háza mellett, a
mely a Pharvarimban volt, és a nap szekereit tűzzel elégette.

És az oltárokat, a melyek az Akház palotájának tetején voltak, a
melyeket a Júda királyai csináltak, és azokat az oltárokat is, a
melyeket Manasse csinált volt az Úr házának mindkét pitvarában,
lerontotta a király, és lehányván, porukat a Kidron patakjába szóratta.

Azokat a magaslatokat is megfertőztette a király, a melyek Jeruzsálem
előtt voltak az Olajfák hegyének jobbfelől levő oldalán, a melyeket
még Salamon, az Izráel királya épített volt Astóretnek, a Sídonbeliek
útálatosságának, és Kámósnak, a Moábiták útálatosságának, és Milkómnak,
az Ammon fiai útálatosságának.

És összetörte az oszlopokat és kivágatta az Aserákat, és azok helyeit
embercsontokkal töltötte meg.

Még az oltárt is, a mely Béthelben volt, a magaslatot, a melyet
Jeroboám, a Nébát fia csinált, a ki vétekbe ejté az Izráelt, - azt az
oltárt is és azt a magaslatot is letörte, és a magaslatot felégette,
porrá tette, és az Aserát megégette.

És körültekintett Jósiás, és meglátta a sírokat, a melyek ott a hegyen
voltak, és elküldött és elhozatta a csontokat a sírokból, és megégette
az oltáron, és megfertőztette azt az Úr beszéde szerint, a melyet
mondott volt az Isten embere, a ki e dolgot megjövendölte volt.

És monda: Miféle síremlék ez, a melyet látok? És felelének néki a
város férfiai: Az Isten emberének sírja ez, a ki Júdából jött volt
és mindezeket megjövendölte a Béthelbeli oltár felől, a miket most
cselekedtél.

És monda: Hagyjatok békét néki, és senki meg ne mozdítsa az ő tetemeit.
És megmentették az ő tetemeit annak a prófétának a tetemeivel együtt, a
ki Samariából jött volt.

És lerontotta Jósiás a magaslatok minden házát is, a melyek Samária
városaiban voltak, a melyeket az Izráel királyai csináltak volt, hogy az
Urat haragra ingereljék, és épen úgy cselekedett azokkal mindenekben, a
mint Béthelben cselekedett.

És megáldozta a magaslatok összes papjait, a kik ott voltak, az
oltárokon, és emberi csontokat égetett + meg azokon, és úgy tért vissza
Jeruzsálembe.

És parancsolt a király az egész népnek, és monda: Ünnepeljetek páskhát
az Úrnak, a ti Istenteknek, a mint meg van írva e szövetség könyvében;

Mert nem szereztetett olyan páskha a birák idejétől fogva, a kik az
Izráelt ítélték, sem pedig az Izráel és a Júda királyainak minden
idejében,

Hanem csak Jósiás király tizennyolczadik esztendejében szereztetett
ilyen páskha az Úrnak Jeruzsálemben.

És kivesztette Jósiás király az ördöngösöket és a titokfejtőket, a
teráfokat és a bálványokat, és mindazokat az útálatosságokat, a melyek
láttattak Júda földjén és Jeruzsálemben, hogy helyreállítsa a törvény
beszédit, a melyek meg valának írva a könyvben, a melyet + Hilkia pap
talált meg az Úr házában.

Nem is volt ő hozzá hasonló király ő előtte, a ki úgy megtért volna az
Úrhoz teljes szívéből és teljes lelkéből és teljes erejéből, Mózesnek
minden törvénye szerint; de utána sem támadott hozzá hasonló.

De az Úr még sem szünt meg az ő megbúsult nagy haragjától, a melylyel
megharagudott volt Júdára mindazokért a bosszantásokért, a melyekkel
bosszantotta őt Manasse.

Mert azt mondá az Úr: Júdát is elvetem szemem elől, mint ahogy az
Izráelt elvetettem, és megútálom ezt a várost, a melyet választottam,
Jeruzsálemet, és ezt a házat is, + a melyről azt mondottam volt: Ott
legyen az én nevem!

Jósiásnak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

Az ő idejében jött fel Faraó-Nékó, az égyiptomi király Assiria királya
ellen az Eufrátes folyóvize mellé. És Jósiás király eleibe ment, de az
megölte őt Megiddóban, a mint meglátta őt.

És az ő szolgái szekérre tévén őt, halva vitték el Megiddóból és
Jeruzsálembe hozván, eltemeték őt az ő sírboltjába. A föld népe pedig
vevé Joákházt, + a Jósiás fiát, és felkenvén őt, királylyá tevé az ő
atyja helyett.

Huszonhárom esztendős volt Joákház, mikor uralkodni kezdett, és három
hónapig uralkodott Jeruzsálemben, és az ő anyjának neve Hamutál, a
Libnabeli Jeremiás leánya.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt mind a szerint, a mint az ő
atyái cselekedtek volt.

De Faraó-Nékó bilincsekbe verte őt Riblában, Hámát földjén, a mikor
Jeruzsálemben királylyá lett; és az országra adót vetett, száz tálentom
ezüstöt és egy tálentom aranyat.

És Faraó-Nékó Eliákimot, a Jósiás fiát tette királylyá, az ő atyja,
Jósiás helyett, és nevét Joákimra változtatta; Joákházt pedig magával
vivé, és az Égyiptomba megérkezvén, ott hala meg.

Az ezüstöt és az aranyat megadta ugyan Joákim a Faraónak, de az országot
sarczoltatta meg, hogy megadhassa az ezüstöt a Faraó parancsolata
szerint; a föld népe közül mindenkitől az ő értéke szerint hajtott be
ezüstöt és aranyat, hogy Faraó-Nékónak adja.

Joákim huszonöt esztendős volt, mikor uralkodni kezdett, és tizenegy
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Zébuda, a
Rúmabeli Pedája leánya.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt mind a szerint, a mint az ő
atyái cselekedtek.

24. Fejezet

Joákim idejében jött fel Nabukodonozor, Babilónia királya, és Joákim
szolgája lett három esztendeig; de azután elfordult és elpártolt tőle.

És ráküldé az Úr a Káldeusok seregeit, a Siriabeliek seregeit, a
Moábiták seregeit és az Ammon fiainak seregeit, és ráküldte őket Júdára,
hogy elveszessék őt az Úr beszéde szerint, a melyet szólott szolgái, a
próféták által.

Csak az Úr beszéde szerint történt ez Júdán, hogy elvesse őt a maga
orczája elől Manasse bűneiért, mind a szerint, a mint cselekedett vala;

És az ártatlan vérért is, a melyet kiontott, és hogy betöltötte volt
Jeruzsálemet ártatlan vérrel; ezért nem akart az Úr megbocsátani néki.

Joákimnak egyéb dolgai pedig és minden cselekedetei, vajjon nincsenek-é
megírva a Júda királyainak krónika-könyvében?

És elaluvék Joákim az ő atyáival, és az ő fia, Joákin uralkodék
helyette,

És Égyiptom királya többé nem jött ki az ő földéből; mert Babilónia
királya mindent elvett, a mi csak az égyiptomi királyé volt, Égyiptom
folyóvizétől az Eufrátes folyóvizéig.

Tizennyolcz esztendős volt Joákin, mikor királylyá lett, és három
hónapig uralkodott Jeruzsálemben. Az ő anyjának neve Nékhusta, a
Jeruzsálembeli Elnatán leánya.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt mind a szerint, a mint az ő
atyja cselekedett volt.

Ebben az időben jöttek fel Nabukodonozornak, Babilónia királyának
szolgái Jeruzsálem ellen, és szállották meg a várost.

Maga Nabukodonozor, Babilónia királya is feljött a város ellen, a melyet
már az ő szolgái megszállottak volt.

És kiment Joákin, a Júda királya Babilónia királyához az ő anyjával,
szolgáival, hadnagyaival és udvariszolgáival együtt, de fogságra vetette
őt Babilónia királya az ő uralkodásának nyolczadik esztendejében.

És elvitte onnét az Úr házának minden kincsét és a király házának
kincsét, és összevagdalt minden arany edényt, a melyet Salamon, az
Izráel királya csináltatott volt az Úr templomában, a mint az Úr
megmondotta volt.

És elhurczolta az egész Jeruzsálemet, összes fejedelmeit és minden
vitézeit, tízezer foglyot, az összes mesterembereket és lakatosokat, úgy
hogy a föld szegény népén kivül senki sem maradt ott.

És elhurczolta Joákint is Babilóniába, és a király anyját, és a király
feleségeit és udvariszolgáit, és az ország erős vitézeit fogságba
hurczolta Jeruzsálemből Babilóniába;

És az összes előkelő férfiakat, hétezeret, és a mesterembereket és a
lakatosokat, ezeret, és az összes erős, harczra termett férfiakat fogva
vitte Babilóniába Babilónia királya.

És Babilónia királya Mattaniát, nagybátyját, tette ő helyette királylyá,
és nevét Sédékiásra változtatta.

Huszonegy esztendős volt Sédékiás, mikor uralkodni kezdett, és tizenegy
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Hamutál, a
Libnából való Jeremiás leánya.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt mind a szerint, a mint Joákim
cselekedett volt;

Mert az Úr haragja miatt történt ez így Jeruzsálemmel és Júdával, míg
csak el nem vetette őket az ő orczája elől. Sédékiás azonban elpártolt
Babilónia királyától.

25. Fejezet

És történt az ő uralkodásának kilenczedik esztendejében, a tizedik
hónapban, és annak tizedik napján, hogy feljött Nabukodonozor, Babilónia
királya minden ő seregével Jeruzsálem ellen, és táborba szállott ellene,
és köröskörül ostromtornyokat építettek ellene.

És megszállva tartatott a város Sédékiás király tizenegyedik
esztendejéig;

De a negyedik hónap kilenczedik napján akkora inség lett a városban,
hogy nem volt mit enni a föld népének.

És betöretett a város, és a harczosok mind futni kezdtek éjjel a kettős
kőfal között levő kapu útján, a mely a király kertje mellett van; a
Káldeusok pedig ott táboroztak a város körül. És a király is elfutott a
puszta útján.

De a Káldeusok hada űzőbe vette a királyt, és utólérték őt Jerikhó
mezején, és egész serege szétszóródott mellőle.

És elfogták a királyt, és elvitték őt Babilónia királyához Riblába, a
hol ítéletet tartottak fölötte.

És Sédékiás fiait saját szeme láttára vágták le; Sédékiás szemeit pedig
megvakították, és lánczokba verve vitték el őt Babilóniába.

És az ötödik hónap hetedik napján - ez a Nabukodonozor, babilóniai
király uralkodásának tizenkilenczedik esztendeje - feljött Nabuzár-Adán,
a vitézek hadnagya, Babilónia királyának szolgája Jeruzsálembe;

És felgyújtotta az Úr házát és a király házát, és Jeruzsálem összes
házait és mind a nagy palotákat felégette tűzzel.

És Jeruzsálem kőfalait köröskörül lerombolta a Káldeusok serege, a mely
a vitézek hadnagyával volt.

A többi népet pedig, a mely a városban még megmaradt volt, és azokat, a
kik Babilónia királyához hajlottak, és a többi népet mind elhurczolta
Nabuzár-Adán, a vitézek hadnagya.

A föld népének csak a szegényéből hagyott ott a vitézek hadnagya
szőlőmíveseket és szántó-vető embereket.

És a rézoszlopokat, a melyek az Úr házában voltak, és a mosdómedenczék
talpait és a réztengert, a mely az Úr házában volt, összetörték a
Káldeusok, és azok rezét Babilóniába vitték.

Elvitték a fazekakat is, a lapátokat, a késeket, temjénezőket, és
minden, szolgálatra rendelt, egyéb rézedényeket.

És elvitte a vitézek hadnagya a serpenyőket, a medenczéket, a melyek
közül némelyek aranyból, némelyek pedig ezüstből voltak,

A két rézoszlopot, a réztengert és a mosdómedenczék talpait, a melyeket
Salamon csinált volt az Úr házában; megmérhetetlen volt mindezeknek az
edényeknek a reze.

Az egyik oszlop magassága tizennyolcz sing volt, és egy rézgömb volt
rajta és a gömb három sing magas volt, a gömbön köröskörül hálózat
és gránátalmák mind érczből, és ugyanilyen volt a másik oszlop is a
hálózattal együtt.

És elhurczolta a vitézek hadnagya Serája papot is, az első rendből és
Sofóniás papot, a második rendből és a három ajtónállót,

És a városból elvitt egy főembert, ki a hadakozó férfiak előljáró
hadnagya volt, és öt férfiút, a kik a király körül forgolódtak volt,
a kik találtattak a városban, és a sereg hadnagyának íródeákját, a ki
sereget gyűjt vala a föld népe közül, és hatvan férfiakat a föld népe
közül, a kik ott találtattak a városban.

És vevé őket Nabuzár-Adán, a vitézek hadnagya, és elvitte Babilónia
királyához Riblába,

És levágta őket Babilóna királya, és megölte Riblában a Hámát földjén.
És így viteték el Júda az ő földjéről.

A Júda földjén megmaradt népnek pedig, a melyet meghagyott
Nabukodonozor, Babilónia királya, Gedáliát, Ahikámnak, a Sáfán fiának
fiát, rendelte tiszttartóul.

Mikor pedig meghallották a seregek hadnagyai mind, és az ő embereik,
hogy Babilónia királya Gedáliát tette tiszttartóvá, elmentek Gedáliához
Mispába, Izmáel, a Nétánia fia, és Johanán, a Kareáh fia, és Serája, a
nétofáti Tánhumet fia, és Jahazánia, Maakáti fia, ők és az ő embereik;

És megesküdött nékik Gedália és az ő embereiknek, és monda nékik: Ne
féljetek a Káldeusoknak való szolgálattól. Maradjatok az országban, és
szolgáljatok Babilónia királyának, és jó dolgotok lesz.

A hetedik hónapban azonban elment Izmáel, Nétániának, az Elisáma
fiának fia, a ki királyi magból volt, és vele tíz férfiú, és megölték
Gedáliát és meghalt; és a Zsidókat és a Káldeusokat, a kik ő vele voltak
Mispában.

És felkelt az egész nép kicsinytől nagyig és a seregek hadnagyai, és
elmentek Égyiptomba; mert féltek a Káldeusoktól.

És lőn a harminczhetedik esztendőben, Joákinnak, a Júda királyának
fogságba hurczoltatása után, a tizenkettedik hónap huszonhetedik napján,
kivette Evil-Merodák, Babilónia királya, az ő uralkodásának első
esztendejében Joákint, Júda királyát a fogházból;

És kegyesen beszélt vele, és feljebb tette az ő székét a többi királyok
székeinél, a kik nála voltak Babilóniában;

És kicserélte fogsága ruháit, és mindenkor nála volt étele életének
minden idejében.

És mindenkor kijárt az ő része, a melyet a király adott néki
napról-napra életének minden idejében.

KRÓNIKA I. KÖNYVE

1. Fejezet

Ádám, Séth, Énós.

Kénán, Mahalálél, Járed.

Énókh, Methuséláh, Lámekh.

Noé, Sém, Khám és Jáfet.

Jáfetnek fiai: Gómer, Mágog, Madai, Jáván, Thubál, Mésekh és Thirász.

A Gómer fiai pedig: Askhenáz, Rifáth és Tógármah.

Jávánnak pedig fiai: Elisah, Thársis, Kitthim és Dodánim.

Khámnak fiai: Khús, Miczráim, Pút és Kanaán.

Khúsnak fiai: Széba, Hávilah, Szábthah, Rahmáh és Szabthékah; Rahmáhnak
pedig fiai: Séba és Dédán.

Khús nemzé Nimródot is; ez kezde hatalmassá lenni a földön.

Miczráim pedig nemzé Lúdimot, Anámimot, Lehábimot és Naftukhimot.

Pathruszimot és Kaszlukhimot, a kiktől a Filiszteusok származtak, és
Kafthorimot.

Kanaán pedig nemzé Czídont, az ő elsőszülöttét és Khétet,

És Jebuzeust, Emorreust és Girgazeust.

Khivveust, Harkeust és Szineust.

Arvadeust, Czemareust és Hamatheust.

Sémnek fiai: Élám és Assur, Arpaksád, Lúd, Arám, Úcz, Húl, Gether és
Mesek.

Arpaksád pedig nemzé Séláht és Séláh nemzé Hébert.

Hébernek is lett két fia, az egyiknek neve Péleg, mivelhogy az ő
idejében osztatott el a föld; testvérének neve pedig Joktán.

Joktán pedig nemzé Almodádot és Sélefet, Haczarmávethet és Jerákhot,

Hadórámot, Úzált és Diklát,

És Ebált, Abimáelt és Sébát,

Ofirt, Havilát és Jóbábot. Ezek mind Joktán fiai.

Sém, Arpaksád, Séláh.

Héber, Péleg, Réu.

Sérug, Nákhor, Tháré.

Abrám, ez az Ábrahám.

Ábrahám fiai: Izsák és Ismáel.

Ezeknek nemzetségei pedig ezek: Ismáel elsőszülötte Nebájót és Kédar,
Adbeél és Mibszám.

Misma és Dúmah, Massza, Hadad és Théma.

Jétur, Náfis és Kedmah; ezek az Ismáel fiai.

Keturának pedig, az Ábrahám ágyasának fiai, kiket szüle, ezek: Zimrán,
Joksán, Médán, Midián, Isbák és Suakh. És a Joksán fiai: Séba és Dédán.

És a Midián fiai: Éfah, Héfer, Hánok, Abida és Eldáh. Mindezek a Keturáh
fiai.

Ábrahám pedig nemzé Izsákot; Izsák fiai pedig ezek: Ézsau és Izráel.

Ézsaunak fiai: Elifáz, Réhuél, Jéhus, Jahlám és Korakh.

Elifáz fiai: Thémán, Omár, Czefi, Gahtám, Kenáz és Timna és Amálek.

Réhuél fiai: Nakhath, Zérakh, Samma és Mizza.

Széir fiai: Lótán és Sóbál, Czibhón, Haná, Disón, Eczer és Disán.

Lótán fiai pedig: Hóri és Hómám: Lótánnak huga pedig Timna.

Sóbál fiai: Alján és Mánakháth, Hébál, Sefi és Onám; Czibhón fiai pedig:
Aja és Haná.

Haná fia: Disón, Disón fiai pedig: Hamrán és Esbán, Ithrán és Kherán.

Eczer fiai: Bilhán és Zahaván, Jakán. Disán fiai: Húcz és Arán.

Ezek pedig a királyok, a kik uralkodának Edom földén, mielőtt az Izráel
fiai között király uralkodott volna: Bela, Behor fia, az ő városának
neve Dinhába vala.

Bela meghalván, uralkodék helyette Jóbáb, a Boczrából való Zerakh fia.

És hogy Jóbáb meghala, uralkodék helyette a Témán földéből való Khusám.

Meghala Khusám is, és uralkodék helyette Hadád, a Bédád fia, ki megveré
a Midiánitákat a Moáb mezején; és az ő városának neve Hávit vala.

Hadád is, hogy meghala, uralkodék helyette a Masrekából való Szamlá.

Szamlá holta után uralkodék helyette Saul, a folyóvíz mellett való
Rékhobóthból.

Saul is meghala, és uralkodék helyette Báhál-Khanán, az Akhbór fia.

Báhál-Khanán holta után uralkodék helyette Hadád; és az ő városának neve
Páhi, feleségének pedig neve Mehetábéel, ki Mézaháb leányának Matrédnak
volt a leánya.

Hadád halála után Edom fejedelmei valának: Timná fejedelem, Halvá
fejedelem, Jetéth fejedelem,

Ohólibámá fejedelem, Éla fejedelem és Pinon fejedelem,

Kenáz fejedelem, Témán fejedelem és Mibczár fejedelem,

Magdiél fejedelem és Hirám fejedelem. Ezek voltak Edom fejedelmei.

2. Fejezet

Ezek az Izráel fiai: Rúben, Simeon, Lévi, Júda, Issakhár és Zebulon;

Dán, József, Benjámin, Nafthali, Gád és Áser.

Júdának fiai: Hér, Ónán és Séla; e három születék néki a Kanaánita
Súahnak leányától. De Hér, Júdának elsőszülött fia gonosz vala az Úr
szemei előtt, és megölé őt az Úr.

Thámár pedig, az ő menye szülé néki Péreczet és Zerákhot. Júdának fiai
mindnyájan öten valának.

Pérecz fiai: Kheczrón és Khámul.

Zerákh fiai pedig: Zimri és Ethán, Hémán, Kálkól és Dára; mindenestől
öten.

Kármi fiai; Ákán, Izráelnek megrontója, mivel lopott a zsákmányból.

Ethán fia: Azária.

Kheczrón fiai, kik születtenek néki: Jérakhméel, Rám és Kélubai.

Rám nemzé Amminádábot, Amminádáb pedig nemzé Nakhsont, a Júda fiainak
fejedelmét.

Nakhson nemzé Szálmát, Szálma pedig nemzé Boázt;

Boáz nemzé Obedet; Obed nemzé Isait;

Isai pedig nemzé Eliábot, az ő elsőszülöttét, és Abinádábot, másodikat,
Simeát, + harmadikat.

Netanéelt, negyediket, és Raddait, ötödiket.

Osemet, hatodikat és Dávidot, a hetedik fiát;

És nővéreiket, Séruját és Abigáilt. Sérujának pedig fiai voltak: Absai,
Joáb + és Asáel, e három.

Abigáil szülé Amasát; Amasának atyja pedig az Ismáel nemzetségéből való
Jéter vala.

Káleb pedig, a Kheczrón fia nemzett vala az ő Azuba nevű feleségétől és
Jérióttól; és ezek az ő fiai: Jéser, Sobáb és Ardon.

Azuba meghala, és Káleb vevé magának feleségül Efratát, és ez szülé néki
Húrt.

Húr nemzé Urit, Uri pedig nemzé Bésaléelt.

Azután beméne Kheczrón Mákirnak, Gileád atyjának leányához; mert ő ezt
elvette vala hatvan esztendős korában, és szülé néki Ségubot.

Ségub pedig nemzé Jáirt, kinek huszonhárom városa vala a Gileád földén.

De Gesur és Árám elvették tőlük Jáir falvait, Kenáthot és mezővárosait,
hatvan várost. Mindezek Mákirnak, a Gileád atyjának fiaié.

Minekutána pedig meghala Kheczrón Káleb-Efratában, akkor szülé néki
Abija, a Kheczrón felesége, Ashúrt, Tékoa atyját.

Jérakhméelnek, a Kheczrón elsőszülöttének fiai voltak: Rám, az
elsőszülött, Búna, Orem, Osem és Akhija.

Volt más felesége Jérakhméelnek, Atára nevű ez az Onám anyja.

Rámnak, Jérakhméel elsőszülöttének pedig fiai voltak: Maás, Jámin és
Héker.

Onám fiai voltak: Sammai és Jáda; és Sammai fiai: Nádáb és Abisúr.

Abisúr feleségének neve Abihail, a ki szülé néki Akhbánt és Mólidot.

Nádáb fiai: Széled és Appaim: Széled magtalanul halt meg.

Appaim fia: Isi; Isi fia: Sésán; Sésán fia: Ahálai.

Jáda fiai, a ki Sammai testvére volt: Jéter és Jonathán; Jéter
magtalanul halt meg.

Jonathán fiai: Pélet és Záza. Ezek voltak a Jérakhméel fiai.

Sésánnak nem voltak fiai, hanem csak leányai; de volt Sésánnak egy
Égyiptombeli szolgája, Járha nevű.

És adá Sésán e Járha nevű szolgájának az ő leányát feleségül, a ki szülé
néki Athait.

Athai pedig nemzé Nátánt; Nátán nemzé Zabádot;

Zabád nemzé Eflált; Eflál nemzé Obedet;

Obed nemzé Jéhut; Jéhu nemzé Azáriát.

Azária nemzé Hélest; Héles nemzé Elását;

Elása nemzé Sisémait; Sisémai nemzé Sallumot;

Sallum nemzé Jékámiát; Jékámia pedig nemzé Elisámát.

A Káleb fiai pedig, a ki Jérakhméel testvére vala: elsőszülötte Mésa; ez
volt Zifnek és Marésa fiainak atyjok, Hebronnak atyja.

Hebron fiai: Kórah, Tappuah, Rékem és Séma.

Séma pedig nemzé Rahámot, a Jorkeám atyját; és Rékem nemzé Sammait,

A Sammai fia pedig: Máon; ez a Máon volt a Bethsúr atyja.

Efa pedig, a Káleb ágyastársa, szülé Háránt és Mósát és Gázezt; és Hárán
nemzé Gázezt.

Jaddai fiai pedig: Régem, Jotám, Gésán, Pelet, Héfa és Saáf.

A Káleb ágyasa Maaka szülé Sébert és Tirhánát.

És szülé Saáfot, Madmanna atyját, Sevát, a Makbéna atyját és Gibea
atyját; és Aksza a Káleb leánya vala.

Ezek voltak Káleb fiai, a ki Húrnak, az Efrata elsőszülöttének fia volt:
Sobál, Kirját-Jeárim atyja.

Szálma, Bethlehem atyja; Háref, Bethgáder atyja.

Voltak pedig Sobálnak is, a Kirját-Jeárim atyjának fiai: Haroé, a fél
Menuhót ura.

A Kirját-Jeárim háznépei: Jitreusok, Puteusok, Sumateusok, Misraiteusok;
ezektől származának a Sorateusok és az Estaoliteusok.

Szálma fiai, Bethlehem és a Netofátbeliek, Atróth, Beht-Joáb, a
Czórabeli Manahateusok fele.

És a Jábesben lakozó tudós emberek háznépei: a Tirateusok, Simateusok,
Sukateusok. Ezek a Kineusok, a kik Hámáttól, a Rékáb házának atyjától
származtak.

3. Fejezet

Ezek a Dávid fiai, a kik Hebronban születének néki: elsőszülötte vala
Amnon, a Jezréelből való Ahinoámtól; második vala Dániel, a Kármelből
való Abigailtól.

Harmadik Absolon, a ki Maakának, a Gessurbeli Talmai király leányának
volt a fia; negyedik Adónia, Haggittól való.

Ötödik Sefátia, Abitáltól való hatodik Jitreám, az ő feleségétől,
Eglától való.

E hat fia születék néki Hebronban, a hol hét esztendeig és hat hónapig
uralkodott; Jeruzsálemben pedig harminczhárom esztendeig uralkodék.

Jeruzsálemben pedig ezek születének néki: Simea, Sóbáb, Nátán és
Salamon, négyen, Bathsuától, az Ammiel leányától.

És Ibhár, Elisáma és Elifélet.

Nógah, Néfeg és Jáfia.

És Elisáma, Eljada és Elifélet, kilenczen.

Mindezek a Dávid fiai, az ő ágyastársainak fiain kivül; és ezeknek a
huga, Támár.

Salamonnak pedig fia volt Roboám; ennek fia Abija, ennek fia Asa, ennek
fia Josafát.

Ennek fia Jórám, ennek fia Akházia, ennek fia Joás.

Ennek fia Amásia, ennek fia Azária; ennek fia Jótám.

Ennek fia Akház, ennek + fia Ezékiás, ennek fia Manasse.

Ennek fia Amon, ennek fia Jósiás.

Jósiásnak pedig fiai: elsőszülötte Johanán, második Jójákim, harmadik
Sédékiás, Sallum negyedik.

Jójákim fiai: az ő fia Jékoniás, ennek fia Sédékiás.

Jékóniásnak fiai: Assir, ennek fia Saálthiel.

És Málkirám, Pedája, Sénasár, Jékámia, Hosáma és Nédábia.

Pedája fiai: Zerubábel és Simei. Zerubábel fiai: Mesullám, Hanánia; és
az ő hugok vala Selómit.

És Hásuba, Ohel, Berekia, Hasádia és Jusáb-Hésed, ezek öten.

Hanánia fiai: Pelátia és Jésaia; és Refája fiai és Arnám fiai, Obádia
fiai, Sekánia fiai.

És Sekánia fiai: Semája. Semája fiai: Hattus, Jigeál, Báriah, Neárja és
Sáfát, ezek hatan.

Neárja fiai: Eljohénai, Ezékiás és Azrikám, ezek hárman.

Eljohénai fiai: Hódajéva, Eliásib, Pelája, Akkub, Johanán, Delája és
Anáni; ezek heten.

4. Fejezet

Júda fiai ezek: Pérecz, Kheczrón, Kármi, Húr és Sobál.

Reája pedig, a Sobál fia nemzé Jáhátot; Jáhát nemzé Ahumáit és Lahádot;
ezek a Sorateusok háznépei.

Ezek Etám atyjától valók: Jezréel, Jisma, Jidbás; és az ő hugoknak neve
Haslelponi.

Pénuel pedig Gedor atyja, és Ezer Húsa atyja. Ezek Efrata
elsőszülöttének, Húrnak fiai, a ki Bethlehem atyja vala.

Ashúrnak pedig, a Tékoa atyjának volt két felesége, Heléa és Naára.

És Naára szülé néki Ahuzámot, Héfert, Teménit és Ahastárit. Ezek a Naára
fiai.

Heléa fiai: Séret, Jésohár, Etnán és Kócz.

Kócz pedig nemzé Hánubot, Hásobébát és Ahárhel háznépét, a ki Hárumnak
fia vala.

Jábes pedig testvéreinél tiszteletreméltóbb vala, és azért nevezé őt az
ő anyja Jábesnek, mondván: Mivelhogy fájdalommal szülém őt.

És Jábes az Izráel Istenét hívá segítségül, mondván: Ha engem megáldanál
és az én határomat megszélesítenéd, és a te kezed én velem lenne, és
engem minden veszedelemtől megoltalmaznál, hogy bút ne lássak! És megadá
Isten néki, a mit kért vala.

Kélub pedig, a Súkha testvére, nemzé Méhirt; ez az Eston atyja.

Eston nemzé Béth-Rafát, Paseákhot, Tehinnát, Ir-Náhás atyját. Ezek a
Rékától való férfiak.

Kénáz fiai: Othniel és Serája; Othniel fia: Hatát.

Meonótai nemzé Ofrát; Serája pedig nemzé Joábot, a Gé-Harasimbeliek
atyját, mert mesteremberek valának.

Káleb fiai, ki Jefunné fia vala: Iru, Ela és Naám; és Ela fiai; és
Kénáz.

Jéhalélel fiai: Zif, Zifa, Tirja és Asárel.

Ezra fiai: Jéter, Méred, Efer és Jálon; és szülé Mirjámot, Sammait és
Isbát, Estemóa atyját.

Ennek felesége pedig, Jehudéja szülé Jéredet, a Gedor atyját és Hébert,
a Szókó atyját, Jékuthielt, a Zánoah atyját; ezek Bithiának, a Faraó
leányának fiai, a kit Méred elvett vala.

Hódia nevű feleségének pedig fiai, ki Nahamnak, Keila atyjának nővére
vala: Hagármi és a Maakátbeli Estemóa.

Simon fiai: Amnon, Rinna, Benhanán és Thilon. Isi fiai: Zohét és
Benzohét.

Júda fiának, Sélának fiai: Er, Léka atyja, és Laáda, Marésa atyja, és a
gyapotszövők háznépe Béth-Asbeában;

És Jókim és Kozeba lakosai, és Joás és Saráf, a kik Moáb urai voltak, és
Jásubi, Léhem. De ezek már régi dolgok.

Ezek voltak a fazekasok, és Netaimban és Gederában laktak. A királylyal
laktak ott, az ő dolgáért.

Simeon fiai: Némuel, Jámin, Járib, Zérah, Saul;

Kinek fia, Sallum, kinek fia Mibsám, kinek fia Misma.

Misma fiai: Hammúel az ő fia, Zakkur az ő fia, Simi az ő fia;

Siminek tizenhat fia és hat leánya volt; de testvéreinek nem volt sok
fia, s általában háznépök nem volt oly népes, mint Júda fiaié.

Lakoznak vala pedig Beersebában és Móladában és Haczar-Suálban.

Bilhában, Eczemben és Toládban,

Bétuelben, Hormában és Cziklágban,

Beth-Markabótban, Haczar-Szuszimban, Beth-Biriben és Saáraimban; ezek
valának az ő városaik mindaddig, míg Dávid királylyá lett.

Faluik pedig ezek: Etám, Ain, Rimmon, Tóken és Asán, öt város;

És mindazok a falvaik, a melyek e városok körül voltak Bálig; ezek
valának lakóhelyeik és nemzetségeik:

Mesobáb, Jámlek és Jósa, Amásia fia.

És Jóel és Jéhu, a Jósibia fia, ki Serája fia, ki Asiel fia vala;

És Eljoénai, Jaákoba, Jésohája, Asája, Adiel, Jesiméel és Benája.

Ziza, a Sifi fia, ki Alon fia, ki Jedája fia, ki Simri fia, ki Semája
fia.

Ezek a névszerint felsoroltak voltak a főemberek nemzetségökben, a kik
igen elszaporodtak volt atyjok házában,

Azért elindulának Gedor felé, hogy a völgy keleti részére menjenek és
ott barmaiknak legelőt keressenek.

Találának is zsíros és jó legeltető helyet (az a föld pedig tágas,
nyugodalmas és békességes), mert Khámból valók laktak ott azelőtt.

Elmenvén pedig e névszerint megnevezettek Ezékiásnak, a Júda királyának
idejében, lerombolták sátoraikat, és a Maonitákat, a kiket ott találtak,
kiirtották mind e mai napig, s helyökbe letelepedének, mivel ott barmaik
számára legelőhelyeket találtak.

És közülök, a Simeon fiai közül, némelyek elmenének a Seir hegyére,
úgymint ötszázan, a kiknek előljáróik az Isi fiai, Pelátja, Nehárja,
Refája és Uzriel voltak.

És valakik az Amálek nemzetségéből megmaradtak vala, mind levágák
azokat, és ott letelepedének mind e mai napig.

5. Fejezet

Rúbennek, Izráel elsőszülöttének fiai (mert ő volt az elsőszülött; mikor
pedig megfertőztette az ő atyjának ágyasházát, az ő elsőszülöttségi joga
a József fiainak adaték, a ki Izráel fia vala, mindazáltal nem úgy hogy
ők neveztessenek származás szerint elsőszülötteknek,

Mert Júda tekintélyesebb vala az ő testvérei között, és ő belőle való
volt a fejedelem, hanem az elsőszülöttségnek haszna lőn Józsefé):

Ezek Rúbennek, Izráel elsőszülöttének fiai: Khánokh, Pallu, Kheczrón és
Kármi.

Jóel fiai: Semája ennek fia, Góg ennek fia, Simei ennek fia.

Mika ennek fia, Reája ennek fia, Baál ennek fia.

Beéra ennek fia, a kit fogságba vitt Tiglát-Piléser, az Assiriabeli
király; ő a Rúbeniták fejedelme vala.

Testvérei pedig, családjaik, nemzetségük megszámlálása szerint ezek
valának: a fő Jéhiel és Zakariás,

Bela, Azáz fia, ki Séma fia, ki Jóel fia vala, ki Aróerben lakott Nébóig
és Baál-Meonig.

Napkelet felé is lakik vala a pusztában való bemenetelig, az Eufrátes
folyóvíztől fogva; mert az ő barmai Gileád földén igen elszaporodtak.

Saul királynak idejében pedig támasztának hadat a Hágárénusok ellen,
és elhullának azok az ő kezeik által, és lakának azoknak sátoraikban,
Gileádnak napkelet felé való egész részében.

A Gád fiai pedig velök szemben a Básán földén laktak Szalkáig.

Jóel vala előljárójok, Sáfám második az után; Johánai és Sáfát Básánban.

És testvéreik, családjaik szerint ezek: Mikáel, Mésullám, Séba, Jórai,
Jaékán, Zia és Éber, heten.

Ezek az Abihail fiai, ki Húri fia, ki Jároáh fia, ki Gileád fia, ki
Mikáel fia, ki Jésisai fia, ki Jahadó fia, ki Búz fia.

És Ahi, a Gúni fiának, Abdielnek a fia volt a család feje.

Ezek Gileádban, Básánban és az ezekhez tartozó mezővárosokban laktak, és
Sáronnak minden legelőjén, határaikig.

Kik mindnyájan megszámláltatának Jótámnak, a Júda királyának idejében,
és Jeroboámnak, + az Izráel királyának idejében.

A Rúben fiai közül és a Gáditák közül és a Manasse félnemzetsége közül
erős paizs- és fegyverhordozó férfiak, kézívesek és a hadakozásban
jártasok, negyvennégyezerhétszázhatvanan harczra kész férfiak;

Hadakozának a Hágárénusok ellen, Jétúr, Náfis és Nódáb ellen.

És győzedelmesek levének azokon, és kezekbe adatának a Hágárénusok
és mindazok, a kik ezekkel valának; mert az Istenhez kiáltának harcz
közben, és ő meghallgatá őket, mert ő benne bíztak.

És elvivék az ő barmaikat, ötvenezer tevét, kétszázötvenezer juhot,
kétezer szamarat és százezer embert.

A seb miatt pedig sokan elhullának; mert Istentől vala az a harcz; és
azok helyén lakának a fogságig.

A Manasse nemzetsége felének fiai pedig azon a földön laktak, a mely
Básántól Baál-Hermonig, Szenirig és Hermon hegyéig terjedt, mert igen
megsokasodtak vala.

És ezek voltak az ő atyjok háznépének fejedelmei: Efer, Isi, Eliel,
Azriel, Irméja, Hodávia és Jahdiel, igen erős férfiak, híres férfiak, a
kik az ő atyjok háznépe között fők voltak.

Vétkezének pedig az ő atyjoknak Istene ellen; mert a föld lakóinak
bálványisteneivel paráználkodának, a kiket az Isten szemök elől
elpusztított.

Felindítá azért az Izráel Istene Pulnak, az Assiriabeli királynak szívét
és Tiglát-Pilésernek, az assiriai királynak szívét, és fogva elvivé
őket, a Rúbenitákat, a Gáditákat és a Manasse félnemzetségét is; és
elvivé őket Haláhba és Háborba, Hárába és a Gózán folyóvizéhez mind e
mai napig.

6. Fejezet

Lévi fiai: Gerson, Kéhát és Mérári.

Kéhát fiai pedig: Amrám, Ishár, Hebron és Uzziel.

Amrám gyermekei: Áron, Mózes és Miriám; Áron fiai pedig: Nádáb, + Abihu,
Eleázár és Ithamár.

Eleázár nemzé Fineást, Fineás nemzé Abisuát;

Abisua pedig nemzé Bukkit, Bukki nemzé Uzzit;

Uzzi nemzé Zeráhiát, Zeráhia nemzé Mérajótot;

Mérajót nemzé Amáriát, Amária nemzé Ahitúbot;

Ahitúb nemzé Sádókot; + Sádók nemzé Ahimáhást;

Ahimáhás nemzé Azáriát, Azária nemzé Jóhanánt;

Jóhanán nemzé Azáriát, ez volt a pap abban a házban, a melyet Salamon
Jeruzsálemben épített vala.

Azária nemzé Amáriát; Amária nemzé Ahitúbot;

Ahitúb nemzé Sádókot, Sádók nemzé Sallumot;

Sallum nemzé Hilkiát; Hilkia nemzé Azáriát;

Azária nemzé Séráját, Sérája nemzé Jéhozadákot;

Jéhozadák pedig fogságba méne, mikor az Úr Júdát és Jeruzsálemet
fogságba viteté Nabukodonozor által.

Lévi fiai: Gerson, Kéhát és Mérári.

Ezek Gerson fiainak nevei: Libni és Simhi.

Kéhát fiai: Amrám, Jiczhár, Khebron és Huzziel.

Mérári fiai: Makhli és Musi. Ezek a Lévi háznépei az ő nemzetségeik
szerint.

Gersonnak fiai: Ligni az ő fia, Jáhát ennek fia, Zima ennek fia.

Jóah ennek fia, Iddó ennek fia, Zérah ennek fia és Jéathérai ennek fia.

Kéhát fiai: Amminádáb az ő fia, Kórákh ennek fia és Asszir ennek fia;

Elkána ennek fia, Ebiásáf ennek fia és Asszir ennek fia.

Tákhát ennek fia, Uriel ennek fia, Uzzia ennek fia és Saul ennek fia.

Elkána fiai: Amásai és Ahimót,

Elkána. Elkána fia: Sófai az ő fia és Náhát ennek fia.

Eliáb ennek fia, Jérohám ennek fia, Elkána ennek fia.

Sámuel fiai pedig: az elsőszülött Vásni, a második Abija.

Mérári fiai: Mahli, Libni ennek fia; Simhi ennek fia és Uzza ennek fia.

Simea ennek fia, Haggija ennek fia és Asája ennek fia.

Ezek azok, a kiket Dávid állított be az Úr házában az énekléshez, mikor
az Isten ládája elhelyeztetett.

És a míg Salamon felépíté az Úr házát Jeruzsálemben, addig a gyülekezet
sátora előtt szolgáltak énekléssel és állottak szolgálatban, kiki az ő
rendje szerint.

Ezek pedig a kik szolgáltak, és az ő fiaik: a Kéhátiták fiai közül Hémán
főéneklő, Jóel fia, ki Sámuel fia.

Ki Elkána fia, ki Jérohám fia, ki Eliél fia, ki Thóa fia.

Ki Czúf fia, ki Elkána fia, ki Mahát fia, ki Amásai fia.

Ki Elkána fia, ki Jóél fia, ki Azárja fia, ki Séfánia fia.

Ki Tákhát fia, ki Asszir fia, ki Ebiásáf fia, ki Kórákh fia.

Ki Jiczár fia, ki Kéhát fia, ki Lévi fia, ki Izráel fia.

És ennek testvére, Asáf, a ki jobbkeze felől áll vala; Asáf, a Berekiás
fia, ki Simea fia vala.

Ki Mikáel fia, ki Bahásia fia, ki Melkija fia.

Ki Ethni fia, ki Zérah fia, ki Adája fia.

Ki Etán fia, ki Zimma fia, ki Simhi fia.

Ki Jáhát fia, ki Gerson fia, ki Lévi fia.

Továbbá a Mérári fiai, a kik azokkal atyafiak valának, balkéz felől
állnak vala; Etán, Kisi fia, ki Abdi fia, ki Malluk fia.

Ki Kasábja fia, ki Amásia fia, ki Hilkia fia.

Ki Amsi fia, ki Báni fia, ki Sémer fia.

Ki Makhli fia, ki Musi fia, ki Mérári fia, ki Lévi fia.

És testvéreik, a Léviták rendeltetnek az Isten háza hajlékának egyéb
szolgálatjára.

Áron pedig és az ő fiai az egészen megégetendő áldozatnak oltára mellé,
és a füstölő oltár mellé, a szentek-szentjének szolgálatja mellé, és az
Izráel megszentelésére rendeltetének mind a szerint, a mint Mózes, az
Isten szolgája megparancsolta volt.

Áron fiai pedig ezek: Eleázár, az ő fia, ennek fia Fineás, ennek fia
Abisua.

Ennek fia Bukki, ennek fia Uzzi, ennek fia Zerája.

Ennek fia Merájót, ennek fia Amárja, ennek fia Akhitúb.

Ennek fia Sádók, ennek fia Akhimás.

És az Áron fiainak, a Kéhátiták nemzetségéből, ezek a lakhelyeik,
letelepedésük szerint az ő vidékükön, mert ez jutott volt nékik sors
által.

Ők kapták Hebront, a Júda földében és a körülte való legelőket.

De e város földjeit és annak faluit Kálebnek, a Jefunné fiának adák.

Az Áron fiainak azért a Júda városai közül adák a menedékvárosokat,
Hebront, Libnát és legelőit, Jatthirt és Esthemoát és ezeknek legelőit,

És Hilent és annak legelőit, és Débirt és annak legelőit,

Asánt és annak legelőit, és Béth-Semest és annak legelőit.

A Benjámin nemzetségéből: Gébát és annak legelőit, Allémetet és annak
legelőit, Anatót várost is és annak legelőit. Ezeknek az ő nemzetségek
szerint tizenhárom városuk volt.

A Kéhát többi fiainak pedig az egy nemzetségnek családjaitól, és a
félnemzetségből, a Manasse nemzetségének felétől, sors által tíz várost
adtak.

Míg a Gerson fiainak meg az ő nemzetségök szerint az Izsakhár
nemzetségéből, az Áser nemzetségéből, a Nafthali nemzetségéből és a
Manasse nemzetségéből Básánban adtak tizenhárom várost.

A Mérári fiainak az ő nemzetségök szerint a Rúben nemzetségéből, a Gád
nemzetségéből és a Zebulon nemzetségéből sors által tizenkét várost.

Adának tehát az Izráel fiai a Lévitáknak városokat, azoknak legelőivel
együtt.

Sors által adták a Júda nemzetségéből, a Simeon nemzetségéből és a
Benjámin nemzetségéből ezeket a névszerint megnevezett városokat.

Azoknak, a kik a Kéhát fiainak családjaiból valók voltak, és a
határukban levő városok az Efraim nemzetségéből valának:

Azoknak adák a menedékvárosokat, Sikemet és annak legelőit az Efraim
hegyén, Gézert és annak legelőit.

És Jokmeámot és annak legelőit, Bethoront és annak legelőit.

Ajalont és annak legelőit; Gáthrimmont is és annak legelőit.

A Manasse nemzetségének feléből Anert és annak legelőit, Bileámot és
annak legelőit, a Kéhát többi fiainak családjai részére.

A Gerson fiainak pedig a Manasse félnemzetségéből Gólánt Básánban és
annak legelőit, és Astarótot és annak legelőit:

Az Izsakhár nemzetségéből adák Kédest és annak legelőit; Dobrátot és
annak legelőit.

Rámótot és annak legelőit, Anémet és annak legelőit.

Az Áser nemzetségéből Másált és annak legelőit, és Abdont és annak
legelőit.

Hukókot és annak legelőit; Réhobot és annak legelőit.

A Nafthali nemzetségéből Kédest Galileában és annak legelőit; Hammont és
annak legelőit; és Kirjáthaimot és annak legelőit.

A Mérári többi fiainak a Zebulon nemzetségéből Rimmont és annak
legelőit, és Thábort és annak legelőit.

A Jordánon túl Jérikhó ellenében a Jordánnak napkelet felől való
részében a Rúben nemzetségéből Bésert a pusztában és annak legelőit;
Jahását és annak legelőit.

Kedemótot és annak legelőit; Mefaátot és annak legelőit.

A Gád nemzetségéből Rámótot Gileádban és annak legelőit; Mahanaimot és
annak legelőit.

Hesbont és annak legelőit; Jaázert és annak legelőit.

7. Fejezet

Izsakhár fiai: Thóla, Pua, Jásub és Simron, négyen.

Thóla fiai pedig: Uzzi, Réfája, Jériel, Jakhmai, Jibsám és Sámuel, kik
fejedelmek valának az ő atyjaiknak családjaiban. A Thóla fiai erős
hadakozók voltak nemzetségökben, kiknek száma Dávid király idejében
huszonkétezerhatszáz vala.

Uzzi fiai: Izráhja; és az Izráhja fiai: Mikáel, Obádia, Joel, Issia,
öten, a kik mind főemberek valának.

És közöttük nemzetségeik és családjaik szerint harminczhatezer hadakozó
férfi volt, mert sok feleségök volt és sok fiuk is.

Ezeknek testvéreik is, Izsakhárnak egész nemzetsége szerint erős
hadakozó férfiak valának, nyolczvanhétezeren szám szerint mindenestől.

Benjámin fiai: Bela, Béker és Jediáel, hárman.

Bela fiai: Esbon, Uzzi, Uzziel, Jérimót és Hiri, öt főember az ő
nemzetségökben, erős hadakozó férfiak, a kik megszámláltatván,
huszonkétezerharmincznégyen valának.

Béker fiai: Zémira, Joás, Eliézer, Eljoénai, Omri, Jeremót, Abija,
Anatót és Alémet; ezek mindnyájan Béker fiai.

Azok megszámláltatván nemzetségeik szerint, családjuk fejei és az erős
hadakozó férfiak húszezerkétszázan valának.

Továbbá Jédiáel fia: Bilhán; Bilhán fiai: Jéus, Benjámin, Éhud, Kénaána,
Zetán, Társis és Ahisahár.

Ezek mind Jédiáel fiai, családfők, erős hadakozó férfiak, a kik
tizenhétezerkétszázan mehetnek vala ki a viadalra.

Ir fiai: Suppim és Khuppim; Húsim Ahernek fia.

Nafthali fiai: Jakhcziel, Gúni, Jéczer, Sallum, a Bilha fiai.

Manasse fiai: Aszriel, kit szüle az ő felesége. Az ő ágyastársa pedig, a
Siriabeli asszony szülé Mákirt, a Gileád atyját.

Mákir pedig vevé feleségül Khuppimnak és Suppimnak hugát, kinek neve
Maáka. A másiknak neve Czélofhád. Czélofhádnak leányai voltak.

Maáka, a Mákir felesége szüle fiat, a kit neveze Péresnek: annak pedig
öcscsét Séresnek. Ennek fiai: Ulám és Rékem.

Ulám fia: Bédán. Ezek a Gileád fiai, ki Mákir fia volt, ki Manasse fia
volt.

Az ő huga, Moléket pedig szülé Ishodot, Abiézert és Makhlát.

Semidának fiai voltak: Ahián, Sekem, Likhi és Aniám.

Efraim fiai pedig: Sútelákh, kinek fia Béred, ennek fia Táhát, ennek fia
Elhada, ennek fia Táhát.

Ennek fia Zábád, ennek fia Sútelákh, Ezer és Elhád. És megölék ezeket
a Gáthbeliek, a földnek lakosai; mert alámentek vala, hogy barmaikat
elhajtsák.

Efraim azért, az ő atyjok sokáig siratá őket, a kihez elmennek vala az ő
atyjafiai, és őt vigasztalják vala.

Beméne azért az ő feleségéhez, ki fogada méhében, és szüle fiat, és
nevezé Bériának, mivelhogy szerencsétlenség történt az ő házában.

Leánya pedig Seéra vala, a ki alsó és felső Bethoront és Uzen-Seérát
építé.

Réfah is az ő fia és Resef; ennek fia Théla, ennek fia Táhán.

Ennek fia Laadán, ennek fia Ammihud, ennek fia Elisáma.

Ennek fia Nún, ennek fia Józsué.

Ezeknek birtokuk és lakóhelyük vala: Béthel és annak mezővárosai;
napkeletre Naarán, napenyészetre Gézer és ennek mezővárosai, Sikem és
ennek mezővárosai, szinte Gázáig és az ehhez tartozó mezővárosokig;

És a Manasse fiai mellett: Béth-Seán és ennek mezővárosai, Thaanák
és ennek mezővárosai, Megiddó és ennek mezővárosai, Dór és ennek
mezővárosai. Ezekben laktak az Izráel fiának, Józsefnek fiai.

Áser fiai: Jimnah, Jisvah, Jisvi, Beriha és Szerakh, az ő hugok.

Beriha fiai: Khéber és Malkhiel, a ki Birzávit atyja volt.

Khéber pedig nemzé Jaflétet, Sómert, Hótámot és Suát, az ő hugokat.

Jaflét fiai: Pásák, Bimhál, Asvát; ezek Jaflét fiai.

Sómer fiai: Ahi és Róhega, Jehubba és Arám.

Testvérének, Hélemnek fia vala: Sófákh, Jimna, Séles és Amál.

Sófákh fiai: Suákh, Harnéfer, Suál, Béri és Imra.

Béser, Hód, Samma, Silsa, Itrán és Beéra.

Jéter fiai: Jéfunné, Pispa és Ara.

Ulla fiai: Ara, Hanniel és Risja.

Ezek mind Áser fiai, családfők, válogatott harczosok, a fejedelmek
fejei; és megszámláltatván az ő nemzetségök rendje szerint,
huszonhatezer harczra képes férfi volt.

8. Fejezet

Benjámin pedig nemzé Belát, az ő elsőszülöttét, másodikat Asbélt,
harmadikat Akhráhot,

Negyediket Nóhát, és Ráját ötödiket.

(Belának fiai voltak: Adár, Géra és Abihúd,

Abisua, Naamán, Ahóah.)

Gérát, Sefufánt és Hurámot.

Ezek az Ehud fiai: (Ezek voltak főemberek a Géba városában lakó
nemzetség között, kiket fogságba vittek Manahátba.

Nevezetesen Naamánt és Ahiját és Gérát vitték fogságba): nemzé pedig
Uzzát és Akhihúdot.

Saharáim pedig nemzé a Moáb mezején, minekutána eltaszítá feleségeit,
Husimot és Baarát;

Nemzé Hódes nevű feleségétől Jobábot és Sibját, Mésát és Malkámot,

Jéust is, Sokját és Mirmát. Ezek az ő fiai; főemberek az ő
nemzetségökben.

Husimtól nemzé Abitúbot és Elpaált.

Elpaál fiai: Eber, Miseám és Sémer; ez építé Onót és Lódot és ennek
mezővárosait.

Béria, Séma, (ezek voltak fők az Ajalonban lakozó nemzetségek közt, és
ezek űzték vala el Gáthnak lakóit),

Ahio, Sasák, Jeremót,

Zebádia, Arád, Ader.

Mikáel, Ispa, Jóha, Béria fiai.

Zebádia, Mésullám, Hizki, Héber.

Ismérai, Izlia és Jobáb; Elpaál fiai.

Jákim, Zikri, Zabdi,

Eliénai, Silletai, Eliel,

Adája, Berája és Simrát, Simhi fiai.

Jispán, Eber, Eliel,

Abdon, Zikri, Hanán,

Hanánja, Elám, Anatótija,

Ifdéja, Pénuel, Sasák fiai,

Samsérai, Sehárja, Atália.

Jaarésia, Elia, és Zikri, Jérohám fiai.

Ezek voltak a családfők az ő nemzetségök szerint, főemberek és ezek
laktak Jeruzsálemben.

Gibeonban pedig laktak Gibeonnak atyja; az ő feleségének neve Maaka
vala.

És az ő elsőszülötte Abdon, azután Súr, Kis, Baál, Nádáb;

Gedor, Ahio és Zéker,

És Miklót, a ki nemzé Simámot. Ezek is testvéreiknek átellenében,
Jeruzsálemben laktak testvéreikkel.

Nér pedig nemzé Kist; Kis nemzé Sault, Saul nemzé Jonathánt, Malkisuát,
Abinádábot és Esbaált.

Jonathán fia: Méribbaál; Méribbaál nemzé Mikát.

Mika fiai: Pitón, Mélek, Tárea és Akház.

Akház pedig nemzé Jehoádát. Jehoáda pedig nemzé Alémetet és Azmávetet és
Zimrit; Zimri nemzé Mósát;

Mósa pedig Binát; ennek fia Ráfa, ennek fia Elása, ennek fia Asel.

Továbbá Aselnek hat fia volt, kiknek ezek neveik: Azrikám, Bókru,
Ismáel, Seárja, Obádia és Hanán; ezek mind Asel fiai.

Az ő testvérének Eseknek fiai ezek: Ulám az ő elsőszülötte, Jéus második
és Elifélet harmadik.

És az Ulám fiai erős hadakozó férfiak, kézívesek voltak, s gyermekeik és
unokáik százötvenre szaporodtak. Mindezek a Benjámin fiai közül valók
voltak.

9. Fejezet

Az egész Izráel megszámláltatván nemzetségeik szerint, beirattak az
Izráel és Júda királyainak könyvébe, a kik gonoszságukért Babilóniába
vitetének.

A legelső lakosok az ő jószágaikon s városaikban, ezek: Izráeliták,
papok, Léviták és Nétineusok.

Mert Jeruzsálemben laktak a Júda fiai közül s Benjámin fiai közül,
Efraim és Manasse fiai közül valók:

Utái, Ammihud fia, ki Omri fia, ki Imri fia, ki Báni fia, a Pérecz fiai
közül való, ki Júda fia vala.

A Silóniták közül, Asája, ki elsőszülött vala s ennek fiai.

A Zérah fiai közül: Jéluel és az ő atyjafiai, hatszázkilenczvenen.

A Benjámin fiai közül: Sallu, Mésullám fia, ki Hodávia fia, ki Hasénua
fia.

Ibnéja, Jérohám fia, és Ela, Uzzi fia, ki Mikri fia, és Mésullám,
Séfátja fia, ki Reuel fia, ki Ibnija fia vala.

Testvéreik, nemzetségeik szerint, kilenczszázötvenhatan valának; ezek
mind családfők voltak az ő atyjok háznépe szerint.

A papok közül is: Jedája, Jéhojárib és Jákin.

Azária, Hilkia fia, ki Mésullám fia, ki Sádók fia, ki Mérajót fia, ki
Ahitubnak, az Isten háza főgondviselőjének fia vala.

És Adája Jérohám fia, ki Pashúr fia, ki Málkija fia; Maasai, Adiel fia,
ki Jahzéra fia, ki Mésullám fia, ki Mésillémit fia, ki Immer fia.

Ezeknek atyjokfiai az ő családjaiknak fejei, ezerhétszázhatvanan
valának, buzgók az Isten háza dolgának munkájában.

A Léviták közül Semája, Hásub fia, ki Azrikám fia, ki Hasábia fia, a
Mérári fiai közül.

Bakbakkár, Héres és Galál, és Mattánia, a Mika fia, ki Zikri fia, ki
Asáf fia vala.

Obádia, a Semája fia, Galál fia, ki Jédutun fia, és Bérékia, Asa fia, ki
Elkána fia, a ki Nétofáti faluiban lakik vala.

És az ajtónállók: Sallum, Akkúb, Talmon, Ahimán és ezek testvérei;
Sallum pedig fő vala.

(És ennek mindez ideig a királykapun van helye napkelet felől.) Ezek az
ajtónállók a Léviták rendje szerint.

Sallum pedig a Kóré fia, ki Ebiásáf fia, ki Kórákh fia, és ennek
rokonságai a Kórakhiták családjából a szolgálat munkájában a hajlék
ajtajának őrizői valának, mint az ő atyáik az Úr seregében őrizték vala
a bejáratot,

Mikor Fineás, az Eleázár fia volt egykor az ő előljárójok, kivel az Úr
vala.

Zakariás, a Meselémia fia, a gyülekezet sátorába való bejárat őrizője.

Ezek mind választott ajtónállók voltak, kétszáztizenketten; kik az ő
faluikban, nemzetségök szerint, megszámláltattak volt; kiket Dávid
rendelt és Sámuel próféta az ő tisztökbe.

Ők és fiaik őrizik vala renddel az Úr házának, a sátornak kapuit.

Négyfelé valának az őrizők: napkeletre, napnyugotra, északra és délre.

És ezeknek atyjokfiai az ő faluikban valának, de minden hetednap
amazokhoz felmenének Jeruzsálembe bizonyos ideig.

De a kapunállók négy főemberének állandó megbizatásuk volt. Ezek a
Léviták őrizik vala a kamarákat és az Isten házának + kincseit.

És az Úrnak háza körül hálnak vala, mivelhogy az őrzés az ő tisztök
volt, és minden reggel ők nyitják vala meg az ajtókat.

És ő közülök némelyek a szolgálati edényekre viselnek vala gondot; mert
mind a kivitelnél, mind a visszavitelnél számon veszik vala azokat.

Ugyanazok közül választattak vala némelyek másféle edénynek, a
szenthely minden eszközeinek, a lisztnek, bornak, olajnak, tömjénnek és
fűszereknek gondviselésére.

A papok fiai közül valók csinálják vala fűszerekből a drágakenetet is.

Továbbá Mattitja, a Léviták közül való (ki elsőszülötte a Kórakhiták
közül való Sallumnak), a serpenyőkre visel vala gondot.

A Kéhátiták fiai és azok atyjokfiai közül rendeltettek volt a szent
kenyérnek gondviselésére, hogy minden szombaton megkészítsék azt.

Ezek közül valók valának az éneklők is, a Léviták közül a családfők, a
kik szabadosok valának egyéb tiszttől az ő kamarájokban; mert éjjel és
nappal szolgálattal tartoznak vala.

Ezek a Léviták között családfők nemzetségök szerint, főemberek, és ezek
Jeruzsálemben laktak.

Gibeonban pedig laktak a Gibeon atyja, Jéhiel, és az ő feleségének neve
Maaka.

Az ő elsőszülött fia Abdon, azután Súr, Kis, Baál, Nér és Nádáb.

Gedor, Ahió, Zékária és Miklót.

Miklót pedig nemzé Simámot. Ezek is az ő atyjokfiai átellenében laktak
Jeruzsálemben az ő testvéreikkel.

Nér nemzé Kist, Kis nemzé Sault, Saul pedig nemzé Jonathánt, Málkisuát,
Abinádábot és Esbaált.

Jonathán fia Méribbaál; és Méribbaál nemzé Mikát.

Mika fiai: Piton, Mélek és Táréa.

Akház pedig nemzé Jahrát, Jahra nemzé Alémetet, Azmávetet, Zimrit, Zimri
pedig nemzé Mósát.

Mósa nemzé Bineát, ennek fia Réfája, ennek fia Elása, ennek fia Ásel.

Áselnek hat fia volt, kiknek neveik; Azrikám, Bókru, Ismáel, Seárja,
Obádia és Hanán; ezek Ásel fiai.

10. Fejezet

A Filiszteusok pedig hadakoznak vala az Izráellel, és megfutamodék
Izráel népe a Filiszteusok előtt, és néhányan a sebek miatt el is
hullának a Gilboa hegyén.

Elérék pedig a Filiszteusok Sault és az ő fiait, és megölék a
Filiszteusok Jonathánt, Abinádábot és Malkisuát, a Saul fiait.

És a viadal igen heves volt Saul körül, és rátalálván a kézívesek,
nyilakkal megsebesíték őt.

És monda Saul az ő fegyverhordozójának: Vond ki fegyveredet, és
verj által engem vele, mert netalán eljőnek e körülmetéletlenek, és
meggyaláznak engemet. De fegyverhordozója nem akará, mert igen fél vala.
Ragadá azért Saul a fegyvert, és belé bocsátkozék.

Látván pedig az ő fegyverhordozója, hogy Saul immár meghalt, ő is a
fegyverbe bocsátkozék, és meghala.

Meghala azért Saul és az ő három fia, és egész háznépe is egyetemben
meghala.

Mikor pedig meglátták Izráelnek minden férfiai, a kik a völgyben
valának, hogy ők megfutamodtak, és hogy Saul és az ő fiai megholtak:
pusztán hagyák városaikat és elfutának. Akkor eljövének a Filiszteusok,
és azokba beszállának.

Lőn pedig másodnap, eljövének a Filiszteusok, hogy a holtakat
kifoszszák, és megtalálák Sault és az ő fiait, halva feküdvén a Gilboa
hegyén.

És kifoszták őt, és elvevék fejét és az ő fegyvereit, és elküldék
a Filiszteusok minden tartományába köröskörül, hogy hírül adják
bálványaiknak és a népnek.

Az ő fegyvereit isteneik házába helyezék el, fejét pedig Dágon
templomában akasztották fel.

Mikor pedig meghallotta az egész Jábesgileád, hogy mit cselekedtek a
Filiszteusok Saullal:

Feltámadának mindnyájan az erős férfiak, és elvivék Saulnak és az ő
fiainak testét; és Jábesbe vivén, eltemeték azoknak csontjaikat a
tölgyfa alatt Jábesben, és bőjtölének hetednapig.

Meghala azért Saul az ő gonoszsága miatt, mivel vétkezett az Úr ellen,
az Úrnak igéje ellen, melyet nem őrzött meg, sőt az ördöngöst is
megkereste, hogy megkérdezze;

És nem az Urat kérdé. Ezért elveszté őt, és adá az ő országát Dávidnak,
az Isai fiának.

11. Fejezet

És gyűlének az Izráeliták mindnyájan Dávidhoz Hebronba mondván: + Ímé mi
a te csontod és a te tested vagyunk;

Ezelőtt is, még mikor Saul volt a király, te voltál az, aki az Izráelt
ki- és bevezetéd, és ezt mondotta a te Urad Istened néked: Te legelteted
az én népemet, az Izráelt, és te leszel vezér az én népemen, az
Izráelen.

Elmenének azért mindnyájan az Izráel vénei a királyhoz Hebronba, és
szövetséget tőn Dávid velök Hebronban az Úr előtt; és királylyá kenték
Dávidot Izráel felett, az Úrnak Sámuel által való beszéde szerint.

Elméne akkor Dávid és az egész Izráel Jeruzsálembe; ez Jebus (ott a
Jebuzeusok voltak a föld lakosai).

És mondának Jebus lakói Dávidnak: Ide be nem jössz! De megvevé Dávid a
Sion várát; ez a Dávid városa;

Mert ezt megmondotta vala Dávid: A ki legelőször egy Jebuzeust levág,
előljáró és vezér legyen. Felméne azért legelőször Joáb, a Séruja fia;
és lőn előljáróvá.

Azután lakék Dávid a várban, azért nevezék azt Dávid városának.

És megépíté Dávid a várost Millótól fogva egészen körül; Joáb pedig
megépíté a városnak maradékát.

És folytonosan emelkedék Dávid; mert a Seregek Ura vala ő vele.

Ezek pedig a hősök előljárói, a kik Dávid mellett valának, a kik erősen
forgolódának vele az ő királyságáért egész Izráellel, hogy királylyá
válaszszák őt Izráel felett, az Úr beszéde szerint.

Ezek számszerint a hősök, a kik Dávid körül valának: Jásobeám, Hakhmoni
fia, a harmincznak előljárója; ez emelte vala fel az ő kopjáját
háromszáz ellen + a kiket egyszerre megsebesíte.

Ezután Eleázár, az Ahóhita Dódó fia; a ki a három hős közül egy vala.

Ő vala Dáviddal Pasdamimban, a hová összegyűlének a Filiszteusok
viadalra. Egy darab föld árpával vala tele, és a nép elmenekült a
Filiszteusok elől.

De ők megállának ott annak a darab földnek a közepén, és megtartották
azt, és megverék a Filiszteusokat, és az Úr megszabadítá őket nagy
szabadítással.

Továbbá, mikor alámentek hárman a harmincz főember közül Dávidhoz, a
kősziklához, az Adullám barlangjába; a Filiszteusok pedig tábort járának
a Réfaim völgyben.

(Dávid az erősségben vala akkor, a Filiszteusok hada pedig
Bethlehemnél.)

Kivána Dávid vizet, és monda: Óh, ki adhatna nékem innom a Bethlehem
kapuja előtt való forrásnak vizéből!

Akkor keresztülvágták magokat hárman a Filiszteusok táborán, és vizet
merítének a Bethlehem forrásából, mely a kapu előtt vala és felvivék, és
menének Dávidhoz; de Dávid nem akara inni, hanem kitölté azt az Úrnak.

És monda: Távoztassa el tőlem az én Istenem, hogy ezt cselekedném. Avagy
e férfiaknak vérét igyam-é meg, a kik életöket halálra vetették? Mert
ők ezt életök veszedelmével hozták. És semmiképen nem akara inni. Ezt
cselekedé a három hős.

És Abisai, a Joáb testvére vala e háromnak előljárója; ő ragadott vala
dárdát háromszáz + ellen, a kiket megsebesíte; és ő volt a leghíresebb a
három között.

A három közül a kettőnél híresebb vala, azért volt azok előljárója; de
azért egymaga még sem ért föl a hárommal.

Benája, a Jojada fia, vitéz férfiúnak fia Kabséelből, a ki nagy dolgokat
cselekedék; ő ölte meg Moáb két oroszlánját, és ő méne alá a verembe, s
ölte meg az oroszlánt, mikor havas idő volt.

Ugyanez ölé meg az Égyiptombeli férfit, akinek magassága öt sing volt,
és oly dárda vala az Égyiptombeli férfiú kezében, mint a szövő zugoly.
Szembeszálla vele egy pálczával, s kiragadá az Égyiptombeli ember
kezéből a dárdát, és saját dárdájával általveré.

Ezeket cselekedte Benája, a Jojada fia, a ki híres vala a három hős
között.

Híres vala ő a harmincz között, de azzal a hárommal nem ért fel. És
előljáróvá tevé őt Dávid a tanácsosok között.

A seregnek pedig ezek vitézei: Asael, a Joáb testvére; Elhanán, Dódónak
fia, ki Bethlehembeli vala.

Haróritból való Sammót, Pélomból való Héles,

Tékoabeli Hira, Ikkés fia, Anatótbeli Abiézer,

Húsatbeli Sibbékai, Ahóhitbeli Hirai.

Nétofátbeli Maharai, Nétofátbeli Héled, Bahána fia;

Ittai, Ribai fia, a Benjámin fiainak Gibea városából való Pirátonbeli
Benája;

Húrai, a Gaás völgyéből való Arbátbeli Abiel;

Baharumbeli Azmávet, Saálbonitbeli Eliáhba;

Gisonbeli Hásem fiai: Jonathán, Hararitbeli Ságé fia.

Hararitbeli Ahiám, Sákár fia; Elifál, Úr fia,

Mekerátbeli Héfer, Pélonbeli Ahija,

Kármelből való Hésró, Naárai, Ezbái fia,

Jóel, Nátán testvére; Mibhár, Géri fia;

Sélek, Ammon nemzetségéből való Berótbeli Naárai, Joábnak, a ki Séruja
fia vala, fegyverhordozója;

Itrébeli Hira, Itrébeli Gáreb,

Hitteus Uriás, Zabád, Ahlai fia;

Hadina, a Rúben nemzetségéből való Siza fia, ki a Rúbeniták előljárója
vala, és vele harminczan valának.

Hanán, Maaka fia, és Mitnibeli Jósafát,

Asterátbeli Uzzija; Sáma és Jéhiel, Aróerbeli Hótám fiai.

Jidiháel, Simri fia, és az ő testvére, Joha, Tisibeli.

Mihávimbeli Eliel, Jéribai és Jósávia, Elnaám fia, és Jitma, Moáb
nemzetségéből való.

Eliel és Obed és Jaásiel, Mésóbájából valók.

12. Fejezet

Ezek azok, a kik Dávidhoz menének Siklágba, mikor Saul, a Kis fia miatt
még számkivetésben vala, a kik a hősöknek a harczban segítői voltak.

Ívesek, akik mind jobb-, mind balkézre kővel hajítanak és nyíllal lőnek
vala, a kik Saul atyjafiai közül valók valának, Benjámin nemzetségéből.

Előljáró vala Ahiézer és Joás, a Gibeabeli Semáa fiai és Jéziel és
Pélet, Azmávet fiai, Beráka és Jéhu, Anatótból,

És a Gibeonbeli Ismája, a harmincz közül való hős, a kiknek előljárójok
is vala; Irméja, Jaháziel, Johanán és Gederátbeli Józabád,

Elúzai, Jérimót, Behália, Semária és Hárufbeli Sefátja,

Elkána, Isija, Azaréel, Jóézer és a Kóré nemzetéből való Jásobéám.

Joéla és Zebádja, a Gedorból való Jérohám fiai.

A Gáditák közül is menének Dávidhoz, mikor a pusztában vala az
erősségben, erős és hadakozó férfiak, paizsosok, dárdások, a kiknek
orczájok, mint az oroszlánnak orczája és gyorsaságra hasonlók a hegyen
lakozó + vadkecskékhez.

Ézer az első, Obádia második, Eliáb harmadik,

Mismanna negyedik, Jirméja ötödik,

Attai hatodik, Eliel hetedik,

Nyolczadik Johanán, kilenczedik Elzabád,

Tizedik Jirméja, tizenegyedik Makbánnai.

Ezek voltak főemberek a seregben a Gád fiai közül; a legkisebbek egyike
száz ellen, a legnagyobbak egyike ezer ellen!

Ezek azok, a kik a Jordánon átmentek volt az első hónapban, noha az
árvíz a partot felülmúlta, és elűzték mindazokat, a kik a völgyben
valának napkelet felől és napnyugot felől.

Jövének Dávidhoz a Benjámin és a Júda fiai közül is az erősségbe.

És kiméne Dávid elejökbe, és felelvén, monda nékik: Hogyha békesség
okáért jöttök hozzám, hogy segítségemre legyetek, az én szívem egy
lesz ti veletek; ha pedig meg akartok csalni, hogy eláruljatok az én
ellenségeimnek, holott semmi gonoszságot nem követtem el: lássa meg a mi
atyáink Istene és büntessen meg.

A lélek pedig felindítá Amásait, a harmincznak + fejedelmét, s monda: Óh
Dávid, tied vagyunk és te veled leszünk, Isai fia! Békesség, békesség
néked, békesség a te segítőidnek is, mert megsegít téged a te Istened!
Magához fogadá azért őket Dávid, és főemberekké tevé a seregben.

Ennekfelette Manasséból is hajlának Dávidhoz, mikor a Filiszteusokkal
együtt Saul ellen ment volna harczolni; de nem segéllék őket; mert
tanácsot tartván, haza küldék a Filiszteusok fejedelmei, mondván: A mi
fejünk veszésével fog visszamenni az ő urához, Saulhoz.

Mikor visszatére Siklágba, hajlának ő hozzá a Manassé fiai közül Adna,
Józabád, Jediháel, Mikáel, Józabád, Elihu és Sillétai, a kik a Manasse
nemzetségéből való ezerek előljárói voltak.

És ezek Dávidnak segítségül voltak az ellenség seregei ellen; mert
fejenként mind erős vitézek valának, és vezérek a seregben.

Annakfelette minden nap mennek vala Dávidhoz, hogy segítségére legyenek
néki, míg serege nagygyá lőn, mint az Istennek tábora.

Ezek pedig számszerint a viadalhoz készült előljárók, a kik Dávidhoz
mentek vala Hebronban, hogy őt Saul helyett az országban királylyá
válaszszák, az Isten ígérete szerint.

A Júda fiai közül, a kik paizst és kopját viselének hatezernyolczszáz
vala harczra készen.

A Simeon fiai közül vitéz férfiak a viadalra, hétezerszáz.

A Lévi fiai közül négyezerhatszáz vala.

Jojada is, ki az Áron fiai között előljáró vala, és ő vele
háromezerhétszáz.

És az ifjú Sádók, a ki igen erős vala, és az ő atyja házából huszonkét
főember.

A Benjámin fiai közül, a kik Saul atyjafiai valának, háromezer; mert még
azok közül sokan hűségesen őrizik vala a Saul házát.

Az Efraim fiai közül húszezernyolczszáz, igen vitézek, a kik az ő
nemzetségökben híres férfiak valának;

Manassénak félnemzetségéből pedig tizennyolczezer, kik névszerint
kijelöltetének, hogy elmenjenek és Dávidot királylyá válaszszák.

Az Izsakhár fiai közül, a kik felismerék az idő alkalmatos voltát, hogy
tudnák, mit kellene Izráelnek cselekednie, kétszáz főember és az ő
rokonaik mind hallgatnak vala beszédjökre.

A Zebulon fiai közül a harczra kimenők, minden hadiszerszámokkal
felkészülve, ötvenezeren valának, készek a viadalra állhatatos szívvel.

A Nafthali nemzetségéből ezer főember vala; és ő velek paizszsal s
kopjával harminczhétezer vala.

A Dániták közül, a kik a viadalhoz készek valának,
huszonnyolczezerhatszázan voltak.

És az Áser fiai közül a hadakozók és az ütközethez készek negyvenezeren
valának.

A Jordánon túl lakozók közül, azaz a Rúbeniták, Gáditák és a Manasse
nemzetségének fele közül, minden viadalhoz való szerszámokkal
egyetemben, jöttek százhúszezeren.

Mindezek hadakozó férfiak, a viadalra elkészülve, egy értelemmel mentek
vala Hebronba, hogy Dávidot az egész Izráel felett királylyá válaszszák,
sőt ezeken kivül is az egész Izráel egy szívvel azon volt, hogy Dávidot
királylyá válaszszák.

És ott maradának Dáviddal harmadnapig, s esznek és isznak vala; mert az
ő atyjokfiai készítettek vala nékik;

És úgy a szomszédságukban levők, mint mások Izsakhárig, Zebulonig és
Nafthaliig hoznak vala kenyereket szamarakon, tevéken, öszvéreken
és ökrökön, eleséget, lisztet, fügét, aszuszőlőt, bort, olajat,
vágóbarmokat, juhokat számtalan sokat; mert nagy öröm vala Izráelben.

13. Fejezet

Tanácsot tarta pedig Dávid az ezredeknek és századoknak fejeivel és
minden előljárókkal.

És monda Dávid Izráel egész gyülekezetének: Ha néktek tetszik, és ha az
Úrtól, a mi Istenünktől van: küldjünk el mindenfelé a mi atyánkfiaihoz,
a kik otthon maradtak Izráel minden tartományaiban, s velök együtt a
papokhoz és Lévitákhoz, az ő városaik és vidékeik szerint, hogy ők is
gyűljenek hozzánk.

Hogy hozzuk ide a mi Istenünknek ládáját mi hozzánk, mert a Saul
idejében nem törődtünk vele.

És monda az egész gyülekezet, hogy úgy kell cselekedni; mert igaznak
láttaték e dolog az egész nép előtt.

Összegyűjté azért Dávid mind az Izráel népét Égyiptomnak Nilus
folyóvizétől fogva egészen Hámátig, hogy az Istennek ládáját elhozzák
Kirjáth-Jeárimból.

Felméne azért Dávid és vele az egész Izráel Baalába vagy
Kirjáth-Jeárimba, a mely Júdában van, hogy onnan elhozzák az Úr Istennek
ládáját, mely az ő nevéről neveztetik, a ki a + Khérubok közt ül.

És helyhezteték az Isten ládáját az Abinádáb házából egy új szekérre;
Uzza és Ahió vezetik vala a szekeret.

Dávid pedig és az egész Izráel tánczolnak vala az Isten előtt teljes
erővel, énekekkel, cziterákkal, hegedűkkel, dobokkal, czimbalmokkal és
kürtökkel.

Mikor pedig jutottak a Kidon szérűjéhez, Uzza reá tevé kezét a ládára,
hogy megtartsa, mert az ökrök félre tértek vala.

És az Úrnak haragja felgerjede Uzza ellen, és őt megveré, hogy reá tevé
kezét a ládára, s meghala ugyanott az Isten előtt.

Akkor Dávid igen megdöbbene, hogy az Úr ily csapással sujtá Uzzát. Azért
azt a helyet mind e mai napig Péres-Uzzának nevezik.

És félni kezde Dávid azon a napon Istentől, mondván: Miképen merjem
magamhoz bevinni az Isten ládáját?!

És nem vivé be Dávid magához a ládát a Dávid városába, hanem elhelyezé
azt a Gitteus Obed-Edom házában.

És az Isten ládája Obed-Edom házában volt három hónapig; és megáldá az
Úr Obed-Edom házát és mindenét, valamije volt.

14. Fejezet

Külde pedig Hírám, Tírus királya Dávidhoz követeket: czédrusfákat,
kőmíveseket és ácsmestereket, hogy néki házat csináljanak.

És megismeré Dávid, hogy az Úr őt megerősítette a királyságban Izráel
felett, mivelhogy igen felmagasztaltatott vala az ő országa az ő
népéért, az Izráelért.

Vőn pedig Dávid még több feleséget Jeruzsálemben, és nemze Dávid még
több fiakat és leányokat.

És ezek neveik azoknak, a kik születtek néki Jeruzsálemben: Sammua,
Sobáb, + Nátán és Salamon,

Ibhár, Elisua és Elpélet,

Nógah, Néfeg és Jáfia,

Elisáma, Beheljada és Elifélet.

Megértvén pedig a Filiszteusok, hogy Dávid királylyá kenetett fel az
egész Izráel felett, feljövének mind a Filiszteusok, hogy megkeressék
Dávidot. Mely dolgot mikor Dávid meghallott, azonnal ellenök ment.

A Filiszteusok pedig eljövén, elszéledének a Réfaim völgyében.

Akkor Dávid megkérdé az Istent, mondván: Felmenjek-é a Filiszteusok
ellen, és kezembe adod-é őket? És monda néki az Úr: Menj fel, és kezedbe
adom őket.

Felmenének azért Baál-perásimba, és ott Dávid őket megveré, és monda
Dávid: Az Isten eloszlatá az én ellenségeimet az én kezem által, mint a
vizeknek oszlását; azért nevezék azt a helyet Baál-perásimnak.

És ott hagyák az ő bálvány isteneiket, és Dávid megparancsolá, hogy
megégessék azokat.

Ismét feltámadának a Filiszteusok és a völgyben szétterjeszkedtek.

Azért Dávid ismét megkérdé az Istent, és monda az Isten néki: Ne
menj fel utánok, hanem fordulj el tőlök, és menj reájok a szederfák
irányában;

És mikor hallándod a járás dobogását a szederfák tetején, akkor menj
ki a viadalra; mert az Isten te előtted megyen, hogy megverje a
Filiszteusok táborát.

Dávid azért úgy cselekedék, a mint néki Isten meghagyta volt, és vágák a
Filiszteusok táborát Gibeontól fogva szinte Gézerig.

És elterjede Dávid híre az országokban, és az Úr adá a tőle való
félelmet minden pogányokra.

15. Fejezet

Csináltata pedig Dávid magának házakat az ő városában; és helyet
készített az Isten ládájának, és annak sátort állított fel.

Akkor monda Dávid: Nem szabad másnak hordozni az Isten ládáját, hanem
csak a Lévitáknak, mert az Úr őket választotta, hogy hordozzák az Isten
ládáját, és néki szolgáljanak mindörökké.

Összegyűjté azért Dávid Jeruzsálembe az egész Izráel népét, hogy az Úr
ládáját az ő helyére vitesse, melyet számára csináltatott vala.

Összegyűjté Dávid az Áron fiait is és a Lévitákat.

A Kéhát fiai között fő vala Uriel, és az ő atyjafiai százhúszan valának.

A Mérári fiai között Asája volt a fő, és az ő atyjafiai kétszázhúszan
valának.

A Gerson fiai között Jóel volt a fő, és az ő atyjafiai százharminczan
valának.

Az Elisáfán fiai között Semája volt a fő, és az ő atyjafiai kétszázan
valának,

A Hebron fiai között Eliel volt a fő, és az ő atyjafiai nyolczvanan
valának.

Az Uzziel fiai között fő vala Amminádáb, és az ő atyjafiai
száztizenketten.

Hivatá akkor Dávid Sádók és Abjátár papokat, a Léviták közül pedig
Urielt, Asáját, Jóelt, Sémáját, Elielt és Amminádábot.

És monda nékik: Ti vagytok a Léviták családfői. Szenteljétek meg
magatokat s a ti atyátokfiait, és vigyétek az Úrnak, Izráel Istenének
ládáját arra a helyre, a melyet készítettem számára.

Minthogy kezdettől fogva nem mívelték ezt, az Úr, a mi Istenünk csapást
bocsátott reánk, mert nem kerestük őt a rendtartás szerint.

Megszentelék azért magokat a papok és a Léviták, hogy vigyék az Úrnak,
Izráel Istenének ládáját.

És felvevék a Léviták fiai az Isten ládáját, úgy, a mint Mózes meghagyta
volt az Úrnak beszéde szerint, a rudakkal vállaikra.

És monda Dávid a Léviták fejedelmeinek, hogy állítsanak az ő atyjokfiai
közül éneklőket, éneklőszerszámokkal, lantokkal, cziterákkal és
czimbalmokkal, hogy énekeljenek felemelt szóval, nagy örömmel.

Választák azért a Léviták Hémánt a Jóel fiát, és az ő atyjafiai
közül Asáfot, a Berekiás fiát, és a Mérári fiai közül, a kik azoknak
atyjokfiai valának, Etánt, a Kúsája fiát.

És ő velök együtt az ő atyjokfiait másod renden, Zakariást, Bént,
Jeázielt, Semirámótot, Jéhielt, Unnit, Eliábot, Benáját, Maaséját,
Mattithját, Elifélet, Miknéját, Obed-Edomot és Jehielt, a kik ajtónállók
valának.

Éneklők: Hémán, Asáf + és Etán, réz czimbalmokkal, hogy zengedezzenek;

Zakariás, Aziel, Semirámót, Jéhiel, Unni, Eliáb, Maaséja és Benája
lantokkal a szűzek módjára;

Mattithja, Eliféle, Miknéja, Obed-Edom, Jéhiel és Azaziás, hogy
énekeljenek cziterákkal a nyolczhúrú szerint.

És Kénániás volt a Léviták vezére az éneklésben, ő igazgatá az éneklést,
mivel tudós vala.

Berekiás és Elkána a láda előtt való ajtónállók valának:

Sébániás pedig és Jósafát, Nétenéel, Amásai, Zakariás, Benája és Eliézer
papok kürtölnek vala az Isten ládája előtt; Obed-Edom és Jéhija, a kik
kapunállók valának, a láda után mennek vala.

Dávid pedig s az Izráel vénei és az ezredek vezérei, a kik elmenének,
hogy felvigyék az Úr szövetségének ládáját az Obed-Edom házából, nagy
örömben valának.

Lőn pedig, mikor az Isten megsegíté a Lévitákat, akik az Úr
szövetségének ládáját viszik vala, áldozának hét tulokkal és hét kossal.

Dávid pedig bíborból csinált ruhába öltözvén, valamint a Léviták mind,
a kik a ládát viszik vala, az éneklők is és Kénániás, a ki az éneklés
vezére vala, énekelének (Dávidon pedig gyolcsból csinált efód vala).

És az egész Izráel vivé az Úr szövetségének ládáját nagy örömmel,
kürtökkel, trombitákkal, czimbalmokkal, zengedezvén lantokkal és
cziterákkal.

Mikor pedig immár az Úr szövetségének ládája a Dávid városába jutott,
Mikál a Saul leánya kitekinte az ablakon, s látván, hogy Dávid király
tánczol és vígad, szívében megutálá őt.

16. Fejezet

Mikor pedig bevitték az Isten ládáját és elhelyezék azt a sátor közepén,
a melyet Dávid annak számára felállított vala: áldozának egészen égő- és
hálaáldozatokkal az Isten előtt.

És mikor Dávid elvégezte az egészen égőáldozatot és a hálaáldozatot, az
Úr nevében megáldá a népet.

És osztogata minden Izráelitának, férfinak úgy, mint asszonynak egy-egy
kenyeret, és egy-egy darab húst és egy-egy kalácsot.

És rendele az Úr ládája elé a Léviták közül szolgákat, a kik hirdessék,
tiszteljék és dícsérjék az Urat, Izráel Istenét.

Asáf vala a fő, utána másodrenden Zakariás, Jéhiel, Semirámót, Jékhiel,
Mattithja, Eliáb, Benája és Obed-Edom. Jéhiel lantokkal és cziterákkal,
Asáf pedig czimbalmokkal énekel vala;

Továbbá Benája és Jaháziel papok kürtölnek vala szüntelen az Isten
szövetségének ládája előtt.

Azon a napon adott Dávid először éneket az Úrnak dícséretére Asáfnak és
az ő atyjafiainak kezébe.

Dícsérjétek az Urat, hívjátok segítségül az ő nevét, hirdessétek minden
népek között az ő nagy dolgait.

Énekeljetek néki, mondjatok dícséretet néki, beszéljetek minden
csudálatos dolgairól.

Dicsekedjetek az ő szent nevében; örvendezzen szívök azoknak, a kik az
Urat keresik.

Keressétek az Urat és az ő erősségét; keressétek az ő orczáját
szüntelen.

Emlékezzetek meg az ő csudálatos dolgairól, a melyeket cselekedett, az ő
csudáiról és az ő szájának ítéletiről.

Óh Izráelnek, az ő szolgájának magva! Jákóbnak, az ő választottjának
fiai!

Ez az Úr, a mi Istenünk; az egész földön az ő ítéletei!

Emlékezzetek meg örökké az ő szövetségéről, és az ő beszédéről, a melyet
parancsolt, ezer nemzetségig;

A melyet szerzett Ábrahámmal; és az + Izsáknak tett esküjéről.

Amelyet állíta Jákóbnak örök végzésül, Izráelnek örökkévaló szövetségül,

Mondván: A Kanaán földét néked adom, hogy legyen néktek örökségtek.

Midőn ti számszerint kevesen valátok, igen kevesen, és zsellérek azon a
földön;

Mert járnak vala egyik nemzetségtől a másikhoz, és egyik országból más
országba:

Mégsem engedé senkinek őket bántani, sőt még a királyokat is megbünteté
+ érettök.

Ezt mondván: Az én felkentjeimet ne bántsátok, prófétáimnak se ártsatok.

Mind ez egész föld énekeljen az Úrnak, napról-napra hirdessétek az ő
szabadítását.

Beszéljétek a pogányok között az ő dicsőségét, minden népek között az ő
csudálatos dolgait;

Mert nagy az Úr és igen dícsérendő, és rettenetes minden istenek felett;

Mert a pogányoknak minden isteneik csak bálványok, de az Úr teremtette
az egeket.

Dicsőség és tisztesség van ő előtte, erősség és vígasság az ő helyén.

Adjatok az Úrnak, népeknek nemzetségei, adjatok az Úrnak dicsőséget és
erősséget!

Adjatok az Úr nevének dicsőséget, hozzatok ajándékot, és jőjjetek
eleibe, imádjátok az Urat a szentség ékességében.

Rettegjen az egész föld az ő orczájától; a föld kereksége is
megerősíttetik, hogy ne ingadozzék.

Örüljenek az egek, és örvendezzen a föld, és mondják a pogányok között:
az Úr uralkodik!

Zengjen a tenger és az ő teljessége; örvendezzen a mező és minden, a mi
azon van.

Akkor örvendezni kezdenek az erdőnek fái az Úr előtt, mikor eljövend
megítélni a földet.

Tiszteljétek az Urat, mert igen jó, mert örökkévaló az ő irgalmassága.

És mondjátok: Tarts meg minket, mi szabadító Istenünk, gyűjts össze
minket, és szabadíts meg a pogányoktól, hogy a te szent nevedet
tisztelhessük, dicsekedhessünk a te dícséretedben!

Áldott legyen az Úr, Izráel Istene öröktől fogva mindörökké! És monda a
sokaság: Ámen! és dícséré az Urat.

Ott hagyá azért Dávid az Úr szövetségének ládájánál Asáfot és az ő
atyjafiait, hogy a láda előtt szüntelen minden napon szolgáljanak,

Obed-Edomot és az ő hatvannyolcz atyjafiát (Obed-Edom pedig a Jedithun
fia) és Hósát pedig ajtónállóknak.

Sádók papot pedig és az ő pap atyjafiait, az Úr sátora előtt hagyá a
magaslaton, mely Gibeonban + vala;

Hogy áldozzanak az Úrnak szüntelen égőáldozattal az égőáldozatnak
oltárán minden reggel és estve, és hogy mindent a szerint cselekedjenek,
a mint megiratott az Úr törvényében, melyet parancsolt vala az
Izráelnek,

Hémánt is és Jédutunt velök hagyá, és többeket is választott, a kik
nevök szerint megneveztettek, hogy az Urat dícsérjék, mert az ő
irgalmassága örökkévaló.

És ő velök Hémánt és Jédutunt kürtökkel, czimbalmokkal és az Isten
énekének szerszámaival. A Jédutun fiait pedig kapunállókká tevé.

Akkor eltávozék az egész nép, kiki az ő házához. Dávid pedig visszatére,
hogy az ő háznépét is megáldja.

17. Fejezet

Lőn pedig, mikor Dávid az ő házában ülne, monda Nátán prófétának: Ímé én
czédrusfából csinálta házban lakom, az Úr + szövetségének ládája pedig
kárpitok alatt.

Akkor monda Nátán Dávidnak: Valami a te szívedben van, cselekedd meg,
mert az Isten veled leend.

Azon éjjel pedig lőn az Istennek szava Nátánhoz, mondván:

Menj el, és mondd meg az én szolgámnak, Dávidnak: Ezt mondja az Úr: Ne
te építs nékem házat lakásul;

Mert nem laktam én attól fogva házban, mióta az Izráel fiait kihoztam,
mind e mai napig, hanem egy hajlékból más hajlékba mentem és sátorból
sátorba.

A mely helyeken jártam az Izráel egész népével, szólottam-é vagy egyszer
valakinek az Izráel birái közül (a kiknek parancsoltam vala, hogy az én
népemet legeltessék), mondván: Miért nem csináltatok nékem czédrusfából
házat?

Most azért ezt mondjad az én szolgámnak, Dávidnak: Ezt mondja a Seregek
Ura: Én választottalak téged a juhok mellől a pásztorkunyhóból, hogy
légy vezére az én népemnek, az Izráelnek,

És veled voltam mindenütt, valahová mentél, minden ellenségeidet is a
te orczád elől elvesztettem, ennekfelette oly hírt szerzettem néked, a
minemű hírök van a hatalmasoknak, a kik a földön vannak;

Lakóhelyet is adtam az én népemnek, az Izráelnek és elplántálám őt; és
lakik az ő helyén, és ki nem mozdul többé, + s nem fogják az álnokságnak
fiai sanyargatni, mint azelőtt.

És attól az időtől fogva, hogy megparancsoltam volt, hogy birák legyenek
az én népem, az Izráel felett, minden te ellenségeidet megalázám, és azt
is jelentém néked, hogy az Úr házat épít néked.

És lészen, mikor betelnek a te életed napjai, hogy a te atyáidhoz
elmenj, a te magodat feltámasztom te utánad, mely a te fiaid közül való
lesz, és az ő országát megerősítem.

Ő épít nékem házat, és megerősítem az ő királyi székét mindörökké.

Én leszek néki atyja, ő pedig fiam lészen, és az én irgalmasságomat ő
tőle el nem veszem, mint a hogy a te előtted + valótól elvettem;

Hanem megerősítem őt az én házamban és az én országomban mindörökké, és
az ő királyiszéke erős lesz mindörökké.

Mind e beszédek szerint és mind e látás szerint szóla Nátán Dávidnak.

Beméne azért Dávid király, és leüle az Úr előtt, és monda: Ki vagyok én,
óh Uram Isten, s micsoda az én házam is, hogy engemet eddig juttattál?

Sőt még ez is kevés volt előtted, óh Isten! hanem ennekfelette szólál
jövendőt is a te szolgád háza felől, és mint magas rangú embert, úgy
tekintettél engemet, Úr Isten!

És mit kérhetne Dávid többet te tőled, a te szolgádnak tisztességére,
holott te jól ismered a te szolgádat?

Óh Uram, a te szolgádért és a te szíved szerint cselekedéd mind e nagy
dolgokat, hogy kijelentéd mindezeket a csudálatos dolgokat,

(Óh Uram, nincsen senki hasonló hozzád, és nincsen Isten náladnál több),
mind a szerint, a mint füleinkkel hallottuk.

És kicsoda olyan, mint a te néped, az Izráel, egy nemzetség a földön,
a melyért elment volna az Isten, hogy megváltaná magának népül; hogy
magadnak nagy és rettenetes nevet szerezz, kiűzvén a pogányokat a te
néped elől, a melyet Égyiptomból megszabadítál!

És az Izráel népét a te népeddé tevéd mindörökké, és te Uram, nékik
Istenök lettél.

Most azért Uram, a szó, a melyet szólál a te szolgád felől és az ő háza
felől, erősíttessék meg mindörökké, és úgy cselekedjél, a mint szóltál.

Maradjon meg és magasztaltassék fel a te neved mindörökké, hogy
mondhassák: A Seregek Ura az Izráel Istene, Istene Izráelnek; és
Dávidnak, a te szolgádnak háza legyen állandó előtted.

Minthogy te, én Istenem, a te szolgádnak füle hallására megjelentetted,
hogy néki házat csinálsz: ezokáért indula meg a te szolgád, hogy
könyörögne előtted.

Most azért én Uram, te vagy az Isten, és te szólád e jó dolgot a te
szolgád felől.

Most azért tessék néked megáldani a te szolgádnak házát, hogy legyen
állandó mindörökké előtted; mivelhogy te, Uram, megáldottad, legyen
azért áldott mindörökké.

18. Fejezet

Ezek után pedig megveré Dávid a Filiszteusokat, és megalázá őket, és
Gáth városát faluival együtt elvevé a Filiszteusok kezéből.

A Moábitákat is megveré és a Moábiták Dávidnak adófizető szolgái lettek.

Továbbá megveré Dávid Hámátban Hadadézert is, Sóbának királyát, mikor
elindult vala, hogy az Eufrátes folyóvízig vesse birodalmának határát.

Dávid pedig nyere ő tőle ezer szekeret és hétezer lovast és húszezer
gyalogost; és minden szekeres lovaknak inait elvagdaltatá Dávid, és csak
száz szekérbe valót tarta meg azokból.

És mikor eljövének Damaskusból a Siriabeliek, hogy megsegéllenék
Hadadézert, a Sóba királyát: levága Dávid a Siriabeliek közül
huszonkétezer férfit.

És rendele Dávid tiszttartókat Siriában, a hol Damaskus van; és lettek
a Siriabeliek Dávidnak adófizető szolgái. És megsegíté az Úr Dávidot
mindenütt, a merre csak ment.

És vevé Dávid az arany paizsokat, a melyeket a Hadadézer szolgái
viselének, és vivé Jeruzsálembe.

És hoza Dávid Tibhátból és Kúnból, a Hadadézer városaiból igen sok
rezet. Abból csinálá Salamon a + réztengert, az oszlopokat és a
rézedényeket.

Mikor meghallotta volna pedig Tóhu, a Hamáthbeli király, hogy Dávid
megverte Hadadézernek, a Sóba királyának egész hadát:

Küldé Dávid királyhoz az ő fiát, Hadorámot, hogy köszöntené őt és
megáldaná, mivelhogy megharczolt vala Hadadézerrel és megverte vala őt;
mert Tóhu is hadakozik Hadadézer ellen. És külde Dávidnak sok arany,
ezüst és rézedényt.

És Dávid király ezeket is az Úrnak szentelé, az ezüsttel és az aranynyal
együtt, a melyet nyert vala minden pogányoktól, az Edomitáktól, a
Moábitáktól, az Ammon fiaitól, a Filiszteusoktól és Amálekitáktól.

Abisai pedig, a Séruja fia, az Edoniták közül a Sónak völgyében megvere
tizennyolczezeret.

És rendele Edomban Dávid tiszttartókat, és lettek az Edombeliek mind
Dávidnak szolgái. És megsegíté az Úr Dávidot mindenütt, a merre csak
ment.

Így uralkodék Dávid az egész Izráel felett, és ítéletet és igazságot
szolgáltat vala egész népének.

Joáb pedig, Séruja fia, a sereg előljárója volt, Jósafát, az Ahilud fia
pedig emlékíró.

Sádók, az Akhitub fia és Abimélek, az Abjátár fia, voltak a papok; Sausa
az íródeák.

És Benája, a Jójada fia, a Kereteusok és Peleteusok előljárója volt; a
Dávid fiai pedig elsők a király mellett.

19. Fejezet

Történt ezután, hogy meghalt Náhás, az Ammon fiainak királya, és
uralkodék az ő fia helyette.

És monda Dávid: Minden jóval leszek a Náhás fiához, Hánunhoz; mert az ő
atyja is jól tett volt velem. Ezért Dávid követeket külde ő hozzá, a kik
vigasztalnák őt az atyjának halála miatt; és elmenének a Dávid szolgái
az Ammon fiainak földére Hánunhoz, hogy őt vigasztalnák.

Akkor mondának az Ammon fiainak főemberei Hánunnak: Azt hiszed-é, hogy
Dávid atyád iránti tiszteletből küldött hozzád vigasztalókat? Avagy
nem azért jöttek-é az ő szolgái hozzád, hogy a földet megvizsgálják,
elpusztítsák és kikémleljék?

Megfogatá azért Hánun a Dávid szolgáit és azokat megnyiratá, és
ruhájokat félig elmetszeté az ő derekukig, és úgy bocsátá el őket.

Elmenének pedig és értesíték Dávidot, hogy mi történt a férfiakkal. És
külde eléjök (mert azok a férfiak felette nagy gyalázattal illettettek
vala) és ezt izené a király: Maradjatok Jérikhóban, míg szakállatok
megnövénd, akkor jőjjetek hozzám.

Látván pedig az Ammon fiai, hogy tisztességtelen dolgot cselekedtek vala
Dáviddal, küldének Hánun és az Ammon fiai ezer tálentom ezüstöt, hogy
fogadjanak szekereket és lovagokat Mésopotámiából, siriai Maakából és
Sóbából.

Fogadának azért magoknak harminczkétezer szekeret, Maakának királyát is
az ő népével együtt, a kik eljövének és tábort járának Medeba előtt. Az
Ammon fiai is összegyűlének az ő városaikból és jövének az ütközetre.

A mit mikor meghallott Dávid, elküldé Joábot és a vitézek egész seregét.

És az Ammon fiai kimenvén, csatarendbe állának a város kapuja előtt; a
mely királyok pedig segítségre jöttek vala, külön valának a mezőn.

Látván pedig Joáb, hogy mind elől, mind hátul ellenség állana,
kiválaszta az egész Izráel harczosai közül egynéhányat, és a Siriabeliek
ellen rendelé.

A nép többi részét pedig testvérére, Abisaira bízá, és ezek az Ammon
fiaival állának szembe.

És monda: Ha a Siriabeliek rajtam erőt vennének, légy segítségemre; ha
pedig az Ammon fiai rajtad vennének erőt, én is megsegéllek.

Légy erős, sőt legyünk bátrak mindnyájan a mi népünkért és a mi Istenünk
+ városaiért; az Úr pedig cselekedje azt, a mi néki tetszik.

Harczra indula azért Joáb és az ő hada a Siriabeliek ellen, a kik ő
előtte megfutamodának.

Az Ammon fiai pedig mikor látták, hogy megfutamodának a Siriabeliek:
ők is megfutamodának Abisai elől az ő testvére elől, és a városba
menekülének; Joáb pedig visszatért Jeruzsálembe.

Látván pedig a Siriabeliek, hogy az Izráel előtt megverettetének,
követeket küldének és kihozatták a Siriabelieket, a kik a folyóvizen
túl laknak vala, és Sófák, a Hadadézer seregeinek vezére volt az
előljárójuk.

Mikor pedig hírül adák Dávidnak, összegyűjté az egész Izráelt, és
a Jordán vizén átmenvén, hozzájok érkezék és csatarendbe állott
ellenök. És mikor csatarendbe állott Dávid a Siriabeliek ellen, ők is
megütközének ő vele.

De a Siriabeliek megfutamodának Izráel elől, és levága Dávid a
Siriabeliek közül hétezer szekeret és negyvenezer gyalogot; annakfelette
Sófákot, + a sereg vezérét is megölé.

Mikor pedig látták a Hadadézer szolgái, hogy Izráel előtt legyőzetének:
békét kötöttek Dáviddal és szolgálának néki, és nem akarák többször a
Siriabeliek megsegélleni az Ammon fiait.

20. Fejezet

És lőn az esztendőnek fordulásával, mikor a királyok harczba menni
szoktak, elindítá Joáb a hadat, és elpusztítá az + Ammon fiainak
földjét. És elmenvén megszállá Rabbát, (Dávid pedig Jeruzsálemben
marada) és elfoglalá Joáb Rabbát és elrontá azt.

És elvevé Dávid az ő királyuknak fejéről a koronát, mely egy tálentom
arany súlyú vala, s melyben drágakövek valának. És Dávid fejére tette
azt, s a városból is temérdek zsákmányt vitt el.

A város népét pedig kihozatá és fűrészszel vágatá, és vasboronákkal és
fejszékkel. Így cselekedék Dávid az Ammon fiainak minden városával;
azután megtére Dávid az egész néppel Jeruzsálembe.

Ezután ismét had támada Gézerben a Filiszteusok ellen; és akkor ölé meg
a Husátites Sibbékai az óriások nemzetségéből való + Sippait: és ilyen
módon megaláztatának.

Ismét lőn had a Filiszteusok ellen, a melyben megölé Elhanán, a Jáir fia
a Gáthbeli Lákhmit, a Góliát atyjafiát; és az ő dárdájának nyele hasonló
vala a szövők zúgolyfájához.

Ezek után ismét versengés támadt Gáthban, hol egy magas ember vala, a
kinek hat-hat, vagyis huszonnégy ujja volt; ez is óriás fia vala.

És szidalommal illeté Izráelt, és megölé őt Jonathán, Dávid testvérének,
Simeának fia.

Ezek ugyanazon egy óriásnak fiai voltak Gáthban, a kik elveszének
Dávidnak és az ő szolgáinak keze által.

21. Fejezet

Támada pedig a Sátán Izráel ellen, és felindítá Dávidot, hogy
megszámlálja Izráelt.

Monda azért Dávid Joábnak és a nép előljáróinak: Menjetek el,
számláljátok meg Izráelt, Beersebától fogva Dánig: és hozzátok hozzám,
hadd tudjam számát.

Akkor monda Joáb: Az Úr száz ennyivel szaporítsa meg az ő népét, a
mennyien vannak. Avagy nem mind a te szolgáid-é azok, uram, király? S
miért tudakozza ezt az én uram? Miért lenne Izráelnek + büntetésére.

De a király szava erősebb volt a Joábénál. Elméne azért Joáb, és bejárta
egész Izráelt; azután megtért Jeruzsálembe.

És megjelenté Joáb a megszámlált népnek számát Dávidnak. És volt az
egész Izráel népének száma ezerszer ezer és százezer fegyverfogható
férfi. A Júda fiai közül pedig négyszázhetvenezer fegyverfogható férfi.

A Lévi és Benjámin fiait azonban nem számlálta közéjök; mert sehogy sem
tetszett Joábnak a király parancsolata.

Sőt az Istennek sem tetszék e dolog, melyért meg is veré Izráelt.

Monda pedig Dávid az Istennek: Igen vétkeztem, hogy ezt művelém:
most azért bocsásd meg a te szolgád vétkét, mert felette esztelenül
cselekedtem!

Akkor szóla az Úr Gádnak, a Dávid prófétájának, mondván:

Eredj el, szólj Dávidnak ekképen: Ezt mondja az Úr: Három dolgot teszek
elődbe, válaszsz magadnak azok közül egyet, hogy azt cselekedjem veled.

Elméne azért Gád próféta Dávidhoz, és monda néki: Ezt mondja az Úr:
válaszsz magadnak!

Vagy három esztendeig való éhséget, vagy hogy három hónapig emésztessél
ellenségeid által és a te ellenséged fegyvere legyen rajtad; vagy az
Úr fegyvere és a döghalál három napig kegyetlenkedjék földedben és az
Úr angyala pusztítson Izráel minden határaiban! Azért lássad most, mit
feleljek annak, a ki engem hozzád küldött.

És monda Dávid Gádnak: Nagy az én szorongattatásom! Hadd essem inkább
az Úr kezébe (mert igen nagy az ő irgalmassága) és ne essem az emberek
kezébe!

Bocsáta azért az Úr döghalált Izráelre; és meghalának Izráel közül
hetvenezeren.

Bocsáta annakfelette angyalt az Úr Jeruzsálemre, hogy elpusztítaná azt.
És mikor vágná a népet, meglátá az Úr és könyörüle az ő veszedelmökön;
és monda a pusztító angyalnak: Elég immár, szünjél meg. Az Úrnak angyala
pedig áll vala a Jebuzeus + Ornánnak szérűjénél.

Akkor Dávid felemelé az ő szemeit, és látá az Úr angyalát állani a föld
és az ég között, kivont kardja a kezében, a melyet Jeruzsálem ellen
emelt vala fel. Leesék azért Dávid és a vének is, zsákba öltözvén, és az
ő orczájokra.

És monda Dávid az Istennek: Nemde nem én számláltattam-é meg a népet? Én
vagyok, a ki vétkeztem és igen gonoszul cselekedtem! De ez a nyáj mit
tett? óh én Uram Istenem forduljon ellenem a te kezed és az én házam
népe ellen, és ne legyen a te népeden a csapás.

Akkor szóla az úr angyala Gádnak, hogy megmondja Dávidnak, hogy menjen
fel Dávid és építsen oltárt az Úrnak a Jebuzeus Ornán szérűjén.

Felméne azért Dávid a Gád beszéde szerint, melyet az Úr nevében szólott
vala.

Mikor pedig Ornán hátratekintvén, látta az angyalt, ő és az ő négy fia,
a kik vele valának, elrejtőzének (Ornán pedig búzát csépel vala).

És juta Dávid Ornánhoz. Mikor pedig feltekintett vala Ornán, meglátta
Dávidot, és kimenvén a szérűről, meghajtá magát Dávid előtt, arczcal a
földre.

És monda Dávid Ornánnak: Add nékem e szérűhelyet, hogy építsek oltárt
rajta az Úrnak; igaz árán adjad nékem azt, hogy megszünjék e csapás a
népen.

Monda Ornán Dávidnak: Legyen a tied, és az én uram, a király azt
cselekedje, a mi néki tetszik; sőt az ökröket is oda adom égőáldozatul,
és fa helyett a cséplőszerszámokat, a gabonát pedig ételáldozatul;
mindezeket ajándékul adom.

És monda Dávid király Ornánnak: Nem úgy, hanem igaz áron akarom megvenni
tőled; mert a mi a tied, nem veszem el tőled az Úrnak és nem akarok
égőáldozattal áldozni néki a máséból.

Ada azért Dávid Ornánnak a szérűért hatszáz arany siklust.

És építe ott oltárt Dávid az Úrnak, és áldozék égő- és hálaáldozatokkal
és segítségül hívá az Urat, a ki meghallgatá őt, mennyből tüzet
bocsátván az égőáldozat oltárára.

És parancsola az Úr az angyalnak; és betevé az ő kardját hüvelyébe.

Abban az időben, mikor látta Dávid, hogy az Úr őt meghallgatta a
Jebuzeus Ornán szérűjén, áldozék ott.

(Az Úr sátora pedig, a melyet csinált vala Mózes a pusztában, és az
égőáldozat oltára is akkor Gibeon magaslatán + vala.

És Dávid nem mehetett fel oda, hogy az Istent megengesztelje, mert igen
megrettent volt az Úr angyalának kardjától.)

22. Fejezet

Monda Dávid: Ez az Úr Istennek háza és az égőáldozatnak oltára Izráel
számára.

Megparancsolá azért Dávid, hogy gyűjtsék össze az Izráel földén való
jövevényeket, a kiket kővágókká tőn, hogy faragni való köveket vágnának,
hogy az Isten házát megcsinálnák.

Továbbá sok vasat szerze Dávid szegeknek, az ajtókhoz és a foglalásokra;
rezet is bőségesen minden mérték nélkül.

Számtalan czédrusfát is; mert a Sídon és Tírus városbeliek czédrusfákat
bőségesen szállítanak Dávidnak.

Mert monda Dávid: Az én fiam, Salamon, gyermek és igen gyenge, az Úrnak
pedig nagy házat kell építeni, mely híres legyen és ékesség az egész
világon; elkészítek azért mindeneket néki. Dávid azért mindeneket nagy
bőségesen megszerze, minekelőtte meghalna.

Hivatá azért Dávid az ő fiát, Salamont, és meghagyá néki, hogy az Úrnak,
Izráel Istenének házat csináltasson.

És monda Dávid Salamonnak: Édes fiam, én elgondoltam vala szívemben,
hogy az Úrnak, az én Istenemnek nevének házat építsek;

De az Úr ekképen szóla nékem, mondván: Sok vért ontottál, és sokat
hadakoztál; ne építs az én nevemnek házat, mert sok vért ontottál ki a
földre én előttem.

Ímé fiad lészen néked, a kinek csendessége lészen, mert nyugodalmat adok
néki minden körüle való ellenségeitől; azért neveztetik Salamonnak, mert
békességet és + nyugodalmat adok Izráelnek az ő idejében.

Ő csinál az én nevemnek házat; ő lészen nékem fiam + és én néki atyja
leszek, és megerősítem az ő királyságának trónját Izráel felett
mindörökké.

Most édes fiam legyen az Úr veled, hogy sikerüljön néked házat építni az
Úrnak, a te Istenednek, miképen szólott te felőled;

De adjon az Úr néked értelmet és bölcseséget, mikor téged Izráel fölé
helyez, hogy az Úrnak a te Istenednek törvényét megőrízzed.

Akkor jól lesz dolgod, ha a rendeléseket és a végzéseket megtartod
és teljesíted azokat, a melyeket az Úr Mózes által parancsolt volt
Izráelnek. Légy bátor, légy erős, ne félj, és ne rettegj!

Ímé én is az én szegénységemben szereztem az Úr házának építésére
százezer + tálentom aranyat és ezerszer ezer tálentom ezüstöt, és
rezet, s vasat mérték nélkül, mert igen bőven van; fákat is, köveket is
szerzettem; te is szerezz ezekhez.

Van néked sok mívesed, kővágód, kő- és fafaragód és mindenféle dologban
bölcs mesterembered.

Az aranynak, ezüstnek, vasnak és réznek száma nincsen: azért kelj fel,
láss hozzá, és az Úr legyen veled!

Megparancsolá pedig Dávid Izráel összes főembereinek, hogy ők is
legyenek segítségül az ő fiának, Salamonnak, ezt mondván:

Avagy nincsen-é az Úr a ti Istentek ti veletek, a ki néktek békességet
adott köröskörül? Mert az én hatalmam alá adá e földnek lakosait, és
meghódolt e föld az Úr előtt és az ő népe előtt.

No azért keressétek az Urat a ti Istenteket teljes szívetek és lelketek
szerint, és felkelvén, az Úr Isten szentséges helyét csináljátok meg,
hogy vigyétek az Úr szövetségének ládáját és az Istennek szentelt
edényeket a házba, a mely építtetik az Úr nevének.

23. Fejezet

Megvénhedék pedig Dávid és mikor igen koros volna: királylyá tevé az ő
fiát, Salamont Izráel felett.

És összegyűjté Izráel összes fejedelmeit, a papokat és a Lévitákat is.

És megszámláltatának a Léviták, harmincz esztendőstől fogva, és a
kik annál idősebbek valának; és azok száma fejenként, férfianként
harmincznyolczezer volt.

Ezek közül huszonnégyezeren az Úr háza teendőinek gondviselői valának,
és hatezeren tiszttartók és birák.

Négyezeren ajtónállók; négyezeren pedig dícsérik vala az Urat minden
zengő szerszámokkal, melyeket Dávid készíttetett a dícséretre.

És Dávid őket csoportokba osztá a Lévi fiai szerint: Gersonitákra,
Kéhátitákra és Méráritákra.

A Gersoniták közül valók valának Lahdán és Simhi.

Lahdán fiai: Jéhiel a fő, Zétám és Joel hárman.

És a Simhi fiai: Selómit, Hásiel és Hárán, hárman; ezek voltak a Lahdán
családjának fejei.

Simhi fiai: Jahát, Zina, Jéus és Béria; ezek négyen voltak Simhi fiai.

Jahát volt a fő, Zina második: de Jéus és Béria, mivel nem sok fiakat
nemzének, az ő családjukban csak egy ágnak vétettek.

Kéhát fiai: Amrám, Ishár, Hebron és Uzziel, négyen.

Amrám fiai: Áron és Mózes, Áron kiválasztatott, hogy felszenteltetnék
a szentek + szentje számára, ő és az ő fiai mindörökké, hogy jóillatot
tennének az Úr előtt, és szolgálnának néki, s az ő nevében a népet
megáldanák mindörökké.

Mózesnek, az Isten emberének fiai pedig számláltatának a Lévi
nemzetségei közé.

Mózes fiai: Gerson és Eliézer.

Gerson fiai: Sébuel a fő.

Eliézer fiai voltak: Rehábia a fő. Eliézernek nem volt több fia; de a
Rehábia fiai igen megsokasodtak vala.

Ishár fiai: Selómit, a ki fő vala.

Hebron fiai: Jéria a fő, Amárja második, Jaháziel harmadik és Jékámám
negyedik.

Uzziel fiai: Mika a fő, és Isija második.

Mérári fiai: Mákhli és Músi: Mákhli fiai: Eleázár és Kis.

Meghala pedig Eleázár és nem voltak néki fiai, hanem leányai, a kiket a
saját atyjokfiai, a Kis fiai vettek el.

Músi fiai: Mákhli, Eder és Jeremót, hárman.

Ezek Lévi fiai családjaik szerint, a családfők, az ő megszámláltatásuk
szerint, neveik száma szerint fejenként, a kik az Úr házában szolgáltak,
húsz éves korban és azon felül.

Mert ezt mondotta vala Dávid: Az Úr, az Izráel Istene nyugodalmat adott
az ő népének, és Jeruzsálemben lakozik mindörökké

Azért a Lévitáknak sem kell többé hordozni az Isten hajlékát, s
mindazokat az eszközöket, a melyek az ő szolgálatához valók.

Annakokáért Dávidnak utolsó rendelése szerint megszámláltattak a Lévi
fiai, húsz éves korban és azon felül.

Mert az ő helyök az Áron fiai mellett van, hogy szolgáljanak az Úr
házában és annak pitvaraiban, kamaráiban, és mindenféle szent edények
tisztítása és az Isten házának szolgálatja által.

És hogy gondot viseljenek a szent kenyerekre, az ételáldozathoz + való
lisztlángra, a kovász nélkül való lepényekre, a serpenyőben főttre és
pirítottra, minden mértékre és mérőre.

És hogy álljanak az Úrnak tiszteletére és dícséretére, úgy reggel, mint
este;

És hogy áldozzanak az Úrnak minden égőáldozattal, minden szombaton, a
hónapok első napjain és a szokott ünnepeken bizonyos szám szerint, a
mint szükség vala, szüntelen az úr előtt;

És hogy szorgalmasan őrizzék a gyülekezet sátorát, őrizzék a
szenthelyet, és hogy vigyázzanak az ő atyjokfiainak, az Áron fiainak
szolgálatjánál az Úr házában.

24. Fejezet

Az Áron fiainak is voltak rendjeik. Áron fiai: Nádáb, Abihú, Eleázár és
Itamár.

Nádáb és Abihú még atyjuk előtt meghaltak és fiaik nem valának, azért
Eleázár és Itamár viselék a papságot.

És elosztá őket Dávid és Sádók, ki az Eleázár fiai közül vala, és
Ahimélek, ki az Itamár fiai közül vala, az ő tisztök szerint a
szolgálatra.

Eleázár fiai között pedig több főember találtaték, mint az Itamár fiai
között, mikor eloszták őket. Az Eleázár fiai között családjaik szerint
tizenhat főember volt; az Itamár fiai közül, családjaik szerint, nyolcz.

Eloszták pedig őket sors által válogatás nélkül, mert a szenthelynek
fejedelmei és Istennek fejedelmei valának úgy az Eleázár, mint az Itamár
fiai közül valók.

És beírá őket Semája, a Nétanéel fia, a Lévi nemzetségéből való íródeák,
a király előtt és a fejedelmek előtt, Sádók pap előtt; Ahimélek előtt,
ki Abjátár fia vala, és a papoknak és Lévitáknak családfői előtt. Egy
család sorsoltatott az Eleázár és egy az Itamár nemzetségéből.

Esék pedig az első sors Jojáribra; a második Jedájára;

Hárimra a harmadik; Seórimra a negyedik;

Málkijára az ötödik; Mijáminra a hatodik;

Hakkósra a hetedik; Abijára a nyolczadik;

Jésuára a kilenczedik; Sekániára a tizedik;

Eliásibra a tizenegyedik; Jákimra a tizenkettedik;

Huppára a tizenharmadik; Jésebeábra a tizennegyedik;

Bilgára a tizenötödik; Immérre a tizenhatodik;

Hézirre a tizenhetedik; Hápisesre a tizennyolczadik;

Petáhiára a tizenkilenczedik; Jéhezkelre a huszadik;

Jákinra a huszonegyedik; Gámulra a huszonkettedik;

Delájára a huszonharmadik; Maáziára a huszonnegyedik.

Ez az ő hivatalos rendjök szolgálatukban, hogy bejárnának az Úr házába
sorban, az ő atyjoknak Áronnak rendelése szerint, a mint megparancsolta
volt néki az Úr, Izráel Istene.

A mi Lévi többi fiait illeti: az Amrám fiai közül vala Subáel; a Subáel
fiai közül Jehdéja.

A mi illeti Rehábiát: A Rehábia fiai közül Issija vala fő.

Az Ishár fiai közül Selómót; és a Selómót fiai közül Jahát.

A Hebron fiai közül első vala Jérija, Amárja második, Jaháziel harmadik,
Jekámhám negyedik.

Uzziel fiai: Mika; a Mika fiai közül Sámir.

Mika atyjafia Issija; Issija fiai közül Zekáriás.

Mérári fiai: Mákhli és Músi; Jaázija fia, Bénó.

Mérárinak Jaázijától, az ő fiától való fiai: Sohám, Zakkúr és Hibri.

Mákhlitól vala Eleázár, és ennek nem valának fiai.

Kistől: a Kis fiai közül való volt Jérakhméel.

Músi fiai: Mákhli, Eder és Jérimót. Ezek a Léviták fiai az ő családjaik
szerint.

Ezek is sorsot vetének az ő atyjokfiaival az Áron fiaival együtt Dávid
király előtt, Sádók és Ahimélek előtt, és a papok és Léviták családfői
előtt, a fő a kisebbekkel egyformán.

25. Fejezet

Dávid és a sereg fővezérei a szolgálatra kijelölék az Asáf, Hémán
és Jédutun fiait, hogy prófétáljanak + cziterákkal, lantokkal és
czimbalmokkal. Azok száma, a kik e szolgálatra rendeltettek, az ő
szolgálatuk szerint:

Az Asáf fiai közül: Zakkúr, József, Nétánia és Asaréla, az Asáf fiai
Asáf mellett, a ki a király mellett prófétál vala.

A Jédutun fiai közül: A Jédutun fiai Gedália, Séri, Jésája, Hasábia,
Mattithia és Simei, hatan cziterával az ő atyjok Jédutun mellett, a ki
az Úr tiszteletére és dícséretére prófétál vala.

A Hémán fiai közül: Hémán fiai: Bukkija, Mattánia, Uzziel, Sébuel,
Jérimót, Hanánia, Hanáni, Eliáta, Giddálti, Romámti-Ezer, Josbekása,
Mallóti, Hótir, Maháziót.

Ezek mind Hémán fiai, a ki az Isten beszédeiben a király látnoka a
hatalom szarvának emelésére. Az Isten Hémánnak tizennégy fiút és három
leányt ada.

Ezek mindnyájan az ő atyjuk mellett valának, a kik az Úr házában
énekelnek vala czimbalmokkal, lantokkal és cziterákkal az Isten házának
szolgálatában, a királynak, Asáfnak, Jédutunnak és Hémánnak parancsolata
szerint.

Ezeknek száma testvéreikkel együtt, akik jártasok valának az Úr
énekében, mindnyájan tudósok, kétszáznyolczvannyolcz vala.

És sorsot vetének a szolgálat sorrendjére nézve, kicsiny és nagy, tanító
és tanítvány egyaránt.

És esék az első sors az Asáf fiára, Józsefre; Gedáliára a második. Ő és
testvérei tizenketten valának.

A harmadik Zakkúrra, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Negyedik Jisrire esék, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Ötödik Nétániára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Hatodik Bukkijára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Hetedik Jésarelára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Nyolczadik Jésájára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Kilenczedik Mattániára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizedik Simeire, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenegyedik Azárelre, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenkettedik Hasábiára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenharmadik Subáelre, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizennegyedik Mattithiára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenötödik Jérimótra, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenhatodik Hanániára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenhetedik Josbekására, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizennyolczadik Hanánira, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Tizenkilenczedik Mallótira, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Huszadik Eliátára, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Huszonegyedik Hótirra, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Huszonkettedik Giddáltire, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Huszonharmadik Maháziótra, kinek fiai és testvérei tizenketten valának.

Huszonnegyedik Romámti-Ezerre, kinek fiai és testvérei tizenketten
valának.

26. Fejezet

Az ajtónállók rendje ez: A Kóriták közül Meselémiás, a Kóré fia, a ki az
Asáf + fiai közül való volt.

A Meselémiás fiai közül elsőszülött Zekária, Jédiáel második, Zebádia
harmadik és Játniel negyedik,

Elám ötödik, Jóhanán hatodik, Eljehoénai hetedik.

Obed-Edom fiai közül: Semája elsőszülött, Józabád második, Jóah
harmadik, Sákár negyedik, Nétanéel ötödik,

Ammiel hatodik, Issakhár hetedik, Pehullétai nyolczadik, mert az Isten
megáldotta vala őt.

Az ő fiának, Semájának is születtek fiai, a kik családjukban uralkodtak,
mert erős vitézek valának.

Semája fiai: Othni, Refáel, Obed, Elzabád, kinek testvérei igen erős
férfiak valának, Elihu és Sémákiás.

Ezek mindnyájan Obed-Edom fiai közül valók; mind ő magok, mind fiaik és
testvéreik derék férfiak valának, erősek a szolgálatra; hatvanketten
Obed-Edomtól valók.

Meselémiásnak is fiai és testvérei tizennyolczan erős férfiak valának.

Hósásnak is, a Mérári fiai közül, valának fiai, kik között Simri volt
a fő, nem mintha elsőszülött volna, hanem mivel az ő atyja őt akará
választani főnek;

Hilkiás a második, Tebáliás a harmadik, Zekária negyedik; mindnyájan a
Hósa fiai és testvérei, tizenhárman.

Ezek között osztaték el az ajtónállás tiszte a főemberek által, hogy az
ő atyjokfiaival együtt vigyáznának és szolgálnának az Úr házában.

És sorsot vetének kicsiny és nagy egyaránt az ő családjaik szerint
mindenik kapura.

És esék a napkelet felé való kapunak őrizete sors szerint Selémiásra;
Zekáriára pedig, az ő fiára, a ki bölcs tanácsadó vala, mikor sorsot
vetének, esék az északi kapu sors szerint.

Obed-Edomnak a déli kapu; az ő fiainak pedig a kincstartó ház.

Suppimnak és Hósának a napnyugotra való kapu, a Salléketh kapuval együtt
a felmenő töltésen, egyik őrizőhely szemben a másikkal.

Napkelet felé vala hat Lévita; észak felé minden napra négy; délre is
minden napra négy; a kincstartó háznál kettő-kettő.

A külső részen napnyugat felé: négy a felmenő töltésen, kettő a külső
rész felé.

Ezek az ajtónállók csoprtojai a Kóriták és Méráriták közül.

A Léviták közül: Ahija volt az Isten háza kincsének, és az Istennek
szentelt kincsnek főgondviselője.

A Lahdán fiai, Gersoniták fiai Lahdántól; a Lahdán családfői, Gersonita
Jéhiéli.

Jéhiéli fiai: Zétám és Joel az ő testvére, a kik az Úr háza kincseinek
valának gondviselői.

Az Amrám, Ishár, Hebron és Aziel nemzetségéből valók is.

Sébuel pedig Gersonnak, a Mózes fiának fia a kincs főgondviselője volt.

Az ő atyjafiai pedig, Eliézertől valók, ezek: Rehábiás az ő fia, kinek
fia Jésáia, kinek fia Jórám, kinek fia Zikri, kinek fia Selómit.

Ez a Selómit és az ő testvérei valának gondviselői minden megszentelt
kincsnek, a melyet Dávid király, a nemzetségek fejedelmei, az ezredesek,
századosok és a hadakozó nép fejedelmei szenteltek vala Istennek,

A melyet a hadban való zsákmányból szenteltek vala az Úr házának
építésére.

És a mit csak szentelt Sámuel Próféta, és Saul, a Kis fia, és Abner, a
Nér fia, és Joáb, a Séruja fia; és bárki szentelt is valamit Istennek:
mind Selómitnak és az ő testvéreinek gondviselése alatt volt.

Az Isháriták közül Kenániás és az ő fiai Izráel külső dolgaival bízattak
meg, mint tiszttartók és birák.

A Hebroniták küzöl Hasábiás és testvérei igen erős férfiak, ezeren
és hétszázan valának, a kik Izráel népe között, a Jordán vizén túl
napenyészetre, gondviselők voltak az Úr minden dolgában és a király
szolgálatjában.

A Hebroniták között Jerija vala a fő (a Hebroniták nemzetségeik és
családjaik szerint megkerestetének a Dávid királyságának negyvenedik
esztendejében és találtak bátor férfiakat Gileád-Jaézerben).

És az ő atyjafiai, erős férfiak, kétezerhétszázan valának, családfők;
a kiket Dávid király gondviselőkké tett a Rubenitákon és Gáditákon
és Manasse félnemzetségén, mind az Istennek, mind a királynak minden
dolgaiban.

27. Fejezet

Ezek az Izráel fiai szám szerint, családfők, ezredesek, századosok és
előljáróik azoknak, a kik a király szolgálatában állottak a seregek
minden dolgaiban, a kik be- és kimennek hónapról-hónapra az egész
esztendőn át; a seregek egyenként huszonnégyezer emberből állának.

Az első csapatnak vezére az első hónapban Jasobeám, a Zabdiel fia vala,
mely csapat huszonnégyezerből állott;

Ő a Péres fiai közül való volt és vezére az első hónapra rendelt sereg
minden előljárójának.

A második csapatnak vezére a második hónapban Dódai Ahohites vala és az
ő csapatja; és Miklót az előljáró. Az ő csapatja is huszonnégyezerből
állott.

A harmadik seregnek a harmadik hónapban Benája volt a vezére, a ki
Jójada főpapnak volt a fia; az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

Ez a Benája hős volt a harmincz között, sőt a harmincz felett való volt.
Csapatjának előljárója az ő fia, Ammizabád vala.

A negyediknek vezére a negyedik hónapban Asáel vala, a Joáb testvére és
utána az ő fia, Zebádia. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

Az ötödiknek vezére az ötödik hónapban Jizráhites Samhut vala. Az ő
csapatja is huszonnégyezerből állott.

A hatodiknak vezére a hatodik hónapban a Tékoabeli Ira volt, az Ikkés
fia. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

A hetediknek vezére a hetedik hónapban a Pélonbeli Héles vala, az Efraim
fiai közül. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

A nyolczadiknak vezére a nyolczadik hónapban a Husátbeli Sibbékai vala,
a Zárhiták közül. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

A kilenczediknek vezére a kilenczedik hónapban az Anatótbeli Abiézer
vala, a Benjáminiták közül. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

A tizediknek vezére a tizedik hónapban a Nétófátbeli Maharai vala, a
Zárhiták közül. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

A tizenegyediknek vezére a tizenegyedik hónapban a Pirathonbeli Benája
vala, az Efraimiták közül. Az ő csapatja is huszonnégyezerből állott.

A tizenkettediknek vezére a tizenkettedik hónapban a Nétófátbeli Héldai
vala, Othniel nemzetségéből való. Az ő csapatja is huszonnégyezerből
állott.

Izráel nemzetségei között, a Rubeniták előljárója Eliézer, a Zikri fia;
a Simeonitáké Sefétiás, a Maaka fia.

Lévinek Hasábia, a Kémuel fia; Áronnak Sádók;

Júdának Elihu, a Dávid atyjafiai közül; Izsakhárnak Omri, a Mikáel fia;

Zebulonnak Ismája, az Obádiás fia; Nafthalinak Jérimót, Azriel fia;

Efraim fiainak Hósea, az Azáziás fia; a Manasse félnemzetségének Jóel, a
Pedája fia;

Manasse Gileád földén való félnemzetségének Iddó, a Zekáriás fia;
Benjáminnak Jaasiel, az Abner fia;

Dánnak Azaréel, a Jérohám fia. Ezek valának az Izráel nemzetségének
fejedelmei.

Nem számláltatá meg pedig Dávid azokat, a kik húsz esztendőn alól
valának; mert az Úr megigérte, hogy megsokasítja Izráelt, mint az égnek
csillagait.

Joáb, a Séruja fia megkezdé a számlálást, de véghez nem vivé, mivelhogy
e miatt Istennek haragja támadt Izráel ellen. Ez okból a szám nem
vétetett fel a Dávid király krónikájának száma közé.

A király kincsének gondviselője vala Azmávet, az Adiel fia; a mezőkön,
a városokban, a falvakban, a várakban való kincseknek pedig Jónatán, az
Uzziás fia volt a gondviselője;

A föld művelésére rendelt mezei munkások felett volt Ezri, a Kélub fia.

A szőlőmívesek felett volt a Rámátbeli Simei, és a szőlőkben levő boros
tárházak felett a Sifmitbeli Zabdi;

Az olajfák és a mezőn való fügefák mívesei felett a Gideritbeli
Baálhanán; az olajos tárházak felett Joás;

A Sáron mezején legelő barmok felett a Sáronbeli Sitrai; a völgyekben
legelő barmok felett pedig Sáfát, az Adlai fia.

A tevék felett az Ismáel nemzetéből való Obil; a szamarak felett a
Méronótbeli Jehdéja;

A juhok felett a Hágárénus Jaziz. Mindnyájan ezek valának a Dávid király
jószágainak gondviselői.

Jónatán, a Dávid nagybátyja főtanácsos vala, a ki értelmes és írástudó
ember volt. Jéhiel, a Hakhmóni fia pedig a király fiaival vala.

Akhitófel is a királynak tanácsosa volt. Arkites Khúsai pedig + a király
barátja.

Akhitófel után volt Jójada, a Benája fia, és Abjátár; a király hadának
fővezére pedig Joáb.

28. Fejezet

Egybehívatá pedig Dávid Jeruzsálembe az Izráel összes fejedelmeit,
a nemzetségek fejedelmeit, a király szolgálatában levő csapatok
előljáróit, az ezredeseket, a századosokat, a király minden jószágának
és marhájának gondviselőit, a maga fiait is, udvariszolgáival, a
harczosokat minden erős vitézivel egyetemben.

És felálla Dávid király az ő lábaira, és monda: Halljátok meg szómat
atyámfiai és én népem! Elvégezém szívem szerint, hogy az Úr szövetsége
ládájának nyugodalmas házat csináltatnék és a mi Istenünk lábainak
zsámolyt; hozzá is készítettem mindent az építéshez.

De az Isten monda nékem: Ne te csinálj házat az én nevemnek; mert
hadakozó ember vagy, sok vért is ontottál immár.

Engem választa az Úr, Izráel Istene az én atyámnak egész házából, hogy
lennék királya az Izráel népének mindörökké mert Júdát választotta
előljárónak és a Júda törzsében az én atyámnak + háznépét; az én
atyámnak fiai közül pedig engem méltóztatott királylyá tenni egész
Izráel felett.

És minden fiaim közül (mert az Úr sok fiakat adott nékem) választotta
Salamont az én fiamat, hogy ülne az Úr királyságának székében Izráel
felett.

És monda nékem: Salamon a te fiad építi meg az én házamat és az én
pitvarimat; mert én őt magamnak fiamul választottam, és én is néki atyja
leszek;

Megerősítem az ő királyságát mindörökké ha az én parancsolatimat és
ítéletimet szorgalmatosan megtartándja, a mint e mai napon.

Most azért az egész Izráelnek, az Úr gyülekezetének szeme előtt és a mi
Istenünk hallására: őrizzétek s keressétek az Úrnak a ti Istenteknek
minden parancsolatit, hogy bírhassátok e jó földet, és hogy örökségül
hagyhassátok fiaitokra is magatok után mindörökké.

Te azért, fiam, Salamon, ismerd meg a te atyád Istenét, és szolgálj
néki tökéletes szívvel és jó kedvvel; mert az úr minden szívbe belát és
minden emberi gondolatot jól ért. Hogyha őt keresénded, megtalálod; ha
ellenben őt elhagyándod, ő is elhagy téged mindörökké.

Most azért, mivelhogy az Úr választott téged, hogy néki szent házat
építs: légy erős és készítsd meg azt.

Akkor átadá Dávid az ő fiának, Salamonnak a tornácznak, annak
házacskáinak, kincstartó helyeinek, felházainak és belső kamaráinak, a
kegyelem táblája helyének is formáját,

És mindennek formáját, a melyeket szívében elgondolt vala, az Úr házának
pitvarai felől, az Isten háza kincsének és a szent kincseknek számára
köröskörül levő minden kamarák felől.

A papok és Léviták csapatjainak háza, az Úr háza szolgálatának minden
munkája és az Úr háza szolgálatára való minden eszköz felől.

Azután aranyat mérték szerint, a különböző szolgálatok eszközei számára;
mértékkel minden ezüst eszközök és a különböző szolgálatok eszközei
számára.

Vagyis aranyat mértékkel az arany gyertyatartókra és azok arany
szövétnekére, mértékkel mindenik gyertyatartóra és annak szövétnekire,
s az ezüst gyertyatartókra mértékkel, a gyertyatartóra és annak
szövétnekire, mindegyik gyertyatartó rendeltetése szerint.

És aranyat mértékkel, a szent kenyerek asztalai, minden asztal számára,
azonképen ezüstöt az ezüst asztalok számára.

A villákra, medenczékre és kancsókra tiszta aranyat; az arany poharakra
is bizonyos mérték szerint ada aranyat, minden pohárra; és az ezüst
poharakra ezüstöt bizonyos mértékkel, minden pohárra.

A füstölő oltár számára megtisztított aranyat mérték szerint; aranyat
a szekérnek azaz a + Kéruboknak mintázására, a kik kiterjesztett
szárnyakkal az Úr szövetségének ládáját befedezik.

Mindezek az Úr kezétől írattattak meg, a ki engem megtanított az egész
alkotmány formájára.

Monda ezek után Dávid Salamonnak, az ő fiának: Légy bátor és erős,
és kezdj hozzá, semmit ne félj és ne rettegj; mert az Úr Isten az én
Istenem veled lészen, téged el nem hagy, tőled el sem távozik, míglen
elvégzed az Úr háza szolgálatának minden + művét.

Ímé, itt vannak a papok és Léviták csapatjai az Isten házának minden
szolgálatára, veled lesznek minden munkában készségesen bölcseséggel, a
fejedelmek is és az egész nép minden dolgaidra nézve.

29. Fejezet

Azután monda Dávid király az egész gyülekezetnek: Ím látjátok, hogy
egyedül az én fiamat Salamont választotta Isten, a ki még gyermek és
gyenge; a munka pedig nagy, mert nem emberé lészen az a ház, hanem az Úr
Istené.

Én pedig teljes tehetségem szerint az én Istenem háza számára bőségesen
szereztem aranyat az arany szerszámokra, ezüstöt az ezüst szerszámokra,
rezet a rézre, vasat a vasra, fákat a fákra, ónyxköveket, foglalni
való köveket, veres köveket, különb-különbszínű köveket; mindenféle
drágaköveket; márványköveket is bőséggel.

Ezenfölül, mivel nagy kedvem van az én Istenem házához, a mi kincsem,
aranyam és ezüstöm van, oda adom az én Istenem házának szükségére, azok
mellett, + a melyeket szereztem a szentház számára.

Háromezer tálentom aranyat Ofir aranyából és hétezer tálentom tiszta
ezüstöt, a házak falainak beborítására.

Aranyat az arany szerszámokra, ezüstöt az ezüstre és minden szükségre,
a mesteremberek kezéhez. És ha valaki még adni akar, szabad akaratja
szerint, töltse meg az ő kezét ma és adjon, a mit akar az Úrnak.

Azért szabad akaratjok szerint adának ajándékokat az atyák fejedelmei,
az Izráel nemzetségeinek fejedelmei, az ezredesek, századosok és a
király dolgainak fejedelmei.

És adának az Isten házának szükségére ötezer tálentom aranyat és tízezer
dárikot; tízezer tálentom ezüstöt és tizennyolczezer tálentom rezet és
százezer tálentom vasat.

És valakinél drágakövek találtatának, adák az Úr házának kincséhez, a
Gersoniták közül való Jéhiel kezébe.

És örvendeze a sokaság, hogy szabad akaratjokból adának; mert tiszta
szívökből adakozának az Úrnak; Dávid király is nagy örömmel örvendezett.

Hálákat ada azért Dávid az Úrnak az egész gyülekezet előtt, és monda
Dávid: Áldott vagy te, Uram, Izráelnek, a mi atyánknak Istene, öröktől
fogva mind örökké!

Oh Uram, tied a nagyság, hatalom, dicsőség, örökkévalóság és méltóság,
sőt minden, valami a mennyben és a földön van, tied! Tied, oh Uram, az
ország, te magasztalod fel magadat, hogy légy minden fejedelmek felett!

A gazdagság és a dicsőség mind te tőled vannak, és te uralkodol
mindeneken; a te kezedben van mind az erősség és mind a birodalom; a te
kezedben van mindeneknek felmagasztaltatása és megerősíttetése.

Most azért, oh mi Istenünk, vallást teszünk előtted, és dícsérjük a te
dicsőséges nevedet;

Mert micsoda vagyok én, és micsoda az én népem, hogy erőnk lehetne a
szabad akarat szerint való ajándék adására, a mint tettünk? Mert tőled
van minden, és a miket a te kezedből vettünk, azokat adtuk most néked.

Mert mi csak jövevények vagyunk te előtted és zsellérek, a mint a mi
atyáink is egyenként; a mi életünk napjai olyanok e földön, mint az
árnyék, melyben + állandóság nincsen.

Oh mi Urunk Istenünk! mind ez a gazdagság, amit gyűjtöttünk, hogy néked
és a te szent nevednek házat építsünk, a te kezedből való és mindazok
tiéid!

Jól tudom, oh én Istenem, hogy te a szívet vizsgálod és az igazságot
szereted. Én mindezeket tiszta szívemből, nagy jó kedvvel adtam, s
látom, hogy a te néped is, a mely itt jelen van, nagy örömmel, szabad
akaratja szerint adta ezeket néked.

Oh Uram, Ábrahámnak, Izsáknak és Izráelnek, a mi atyáinknak Istene,
tartsd meg mindörökké ezt az + érzést a te néped szívében, és irányítsd
az ő szívöket te feléd!

Salamonnak pedig, az én fiamnak adj tökéletes szívet, hogy a te
parancsolatidat, bizonyságtételeidet és rendelésidet megőrizhesse, s
hogy mindazokat megcselekedhesse, s felépíthesse azt a házat, a melyet
én megindítottam.

És szóla Dávid az egész gyülekezethez: Kérlek, áldjátok az Urat, a
ti Isteneteket. Áldá azért az egész gyülekezet az Urat, az ő atyáik
Istenét; s leborulván, tisztelék az Urat és a királyt.

És áldozának az Úrnak áldozatokkal, és áldozának egészen
égőáldozatokkal az Úrnak másnapon, ezer tulkot, ezer kost, ezer bárányt
italáldozataikkal, és sokféle áldozatokkal az egész Izráelért.

S evének és ivának az Úr előtt azon a napon nagy vígasságban. Azután
Salamont, a Dávid fiát másodszor is királylyá tevék és felkenék őt az
Úrnak, hogy lenne fejedelem; Sádókot is fölkenék a főpapságra.

És üle Salamon az Úr székébe, mint király az ő atyjának, Dávidnak
helyében, és mindenben szerencsés vala, mert engedelmeskedék néki az
egész Izráel.

A fejedelmek és a hatalmasok, sőt a Dávid király fiai is mindnyájan
kezet adának, hogy Salamon királynak engedelmeskedni fognak.

És igen felmagasztalá az Úr Salamont mind az egész Izráel népe előtt, és
oly királyi méltóságot szerzett néki, a melyhez hasonló egy királynak
sem volt ő előtte Izráelben.

Így uralkodott Dávid, az Isai fia az egész Izráel felett.

Az idő pedig, a melyben uralkodék Izráel felett, negyven esztendő.
Hebronban uralkodék hét esztendeig, Jeruzsálemben pedig harminczháromig
uralkodék.

És meghala jó vénségben, életével, gazdagságával és minden dicsőségével
megelégedve. És uralkodék az ő + fia, Salamon helyette.

Dávid királynak pedig úgy első, mint utolsó dolgai, ímé megirattak a
Sámuel próféta könyvében és a Nátán próféta könyvében és a Gád próféta
könyvében;

Az ő egész országlásával, hatalmasságával és mind azzal, a mi az ő
idejében történt vele, Izráellel és a föld minden országaival.

KRÓNIKA II. KÖNYVE

1. Fejezet

Megerősödék királyságában Salamon, a Dávid fia; és az Úr az ő Istene
vele volt, és őt igen felmagasztalá.

És szóla Salamon az egész Izráel népének, ezredeseknek, századosoknak, a
bíráknak és az egész Izráel minden előljáróinak és a családfőknek,

Hogy elmennének Salamon és az egész gyülekezet ő vele a magaslatra, mely
Gibeonban vala; mert ott volt az Isten gyülekezetének sátora, melyet
Mózes, az Úr szolgája csinált vala a pusztában;

De az Isten ládáját Dávid már felvitte volt Kirját-Jeárimból arra a
helyre, melyet készített számára Dávid; mert sátort állított fel számára
Jeruzsálemben.

A rézoltár azonban, melyet Bésaléel, az Uri fia csinált, a ki a Huri
fia volt, ott volt az Úr sátora előtt; felkeresé tehát azt Salamon és a
gyülekezet.

És áldozék ott Salamon a rézoltáron az Úr előtt, mely a gyülekezetnek
sátorában vala, áldozék azon ezer égőáldozatot.

Azon éjszaka megjelenék az Isten Salamonnak, és mondja néki: Kérj a mit
akarsz, hogy adjak néked.

És monda Salamon az Istennek: Te nagy irgalmasságot cselekedtél az én
atyámmal, Dáviddal; és ő helyette engemet királylyá tettél.

Most, oh Uram Isten, legyen állandó a te beszéded, melyet szólottál volt
az én atyámnak, Dávidnak; mert te választottál engem királylyá e nép
felett, mely oly sok, mint a földnek pora.

Most azért adj nékem bölcseséget és tudományt, hogy a te néped előtt
mind ki-, mind bemehessek; mert vajjon kicsoda + kormányozhatja ezt a te
nagy népedet?

Akkor monda az Isten Salamonnak: Minthogy ez volt a te szívedben, és
nem kértél tőlem gazdagságot, kincset és tisztességet, avagy a téged
gyűlölőknek lelkét, sem hosszú életet magadnak nem kértél, hanem kértél
magadnak bölcseséget és tudományt, hogy kormányozhasd az én népemet,
mely felett királylyá tettelek téged:

A bölcseséget és a tudományt megadtam néked, sőt gazdagságot, kincset
és tisztességet is olyat adok néked, a melyhez hasonló nem volt sem az
előtted, sem az utánad való királyoknak.

És visszatére Salamon Jeruzsálembe a Gibeon hegyéről, a gyülekezet
sátora elől és uralkodék az Izráelen.

Szerze Salamon szekereket és lovagokat; és vala néki ezernégyszáz
szekere és tizenkétezer lovagja, a kiket helyheztete a szekerek
városaiba és Jeruzsálembe a király mellé.

És felhalmozá a király az ezüstöt és aranyat, mint a köveket,
Jeruzsálemben; a czédrusfákat is felhalmozá, mint a vadfügefákat, melyek
a lapályon nagy tömegben vannak.

És Salamonnak hoznak vala lovakat Égyiptomból; mert a király kereskedői
sereggel vették volt meg a lovakat szabott áron.

És mikor feljőnek vala, hozának Égyiptomból egy szekeret hatszáz ezüst
siklusért, egy-egy lovat százötven ezüst siklusért; és ugyan csak ők
szállították ezeket a Hitteusok minden királyainak és Siria királyainak.

2. Fejezet

Elvégezé Salamon magában, hogy az Úr nevének házat építene, és magának
királyi palotát.

És rendele Salamon hetvenezer férfit teherhordásra, nyolczvanezer férfit
favágásra a hegyen; háromezerhatszáz felügyelőt azokhoz.

És külde Salamon a tírusbeli Hirám királyhoz, mondván: A mint az én
atyámmal, Dáviddal cselekedtél, a kinek küldöttél czédrusfákat, hogy
építene magának házat, melyben laknék;

Úgy én az én Uram Istenem nevének akarok házat építeni, hogy néki
szenteljem, és abban füstölő szerekkel jó illatot gerjeszszek, hogy
folytonosan szent kenyerek álljanak előtte, s minden + reggel és este
égőáldozatot áldozzak szombatnapokon, és új holdnak napjain, és az Úrnak
a mi Istenünknek szentelt ünnepeken, melyeket örökké kell cselekedniök
az Izráelitáknak.

A ház pedig, a melyet építeni szándékozom, igen nagy lesz, mert a mi
Istenünk nagyobb minden isteneknél.

De kinek volna annyi ereje, hogy néki házat csinálhatna? Az ég és az
egeknek egei őt be nem foghatják, s ki vagyok én is, hogy néki házat
csinálhassak? hanem hogy csak jóillatot tegyenek abban ő előtte.

Most azért küldj hozzám tudós mesterembert, a ki tudjon készíteni
aranyból, ezüstből, rézből, vasból, bíborból, karmazsinból és kék
bíborból; a ki tudjon metszéseket metszeni az én mesterembereimmel
együtt, a kik Júdában és Jeruzsálemben vannak, a kiket az én atyám,
Dávid szerzett.

Annakfelette küldj czédrusfákat, fenyőfákat és ébenfákat a Libánusról,
mert tudom, hogy a te szolgáid tudják vágni a Libánusnak fáit; és ímé az
én szolgáim is a te szolgáiddal lesznek.

Hogy készítsenek nékem sok fát, mert a ház, a melyet építek, nagy és
csudálatos lészen.

És ímé a munkásoknak, a favágóknak, a te szolgáidnak adok húszezer véka
cséplett búzát és húszezer véka árpát, húszezer báth bort és húszezer
báth olajat.

Felele pedig Hírám, a Tírus királya levélben, melyet külde Salamonnak:
Mivelhogy az Úr szerette az ő népét, azért adott téged nékik királyul.

Ismét monda Hírám: Áldott az Úr, az Izráel Istene, a ki mind a mennyet,
mind a földet teremtette; a ki ilyen bölcs, tudós, okos és értelmes
fiat adott volt Dávid királynak, a ki mind az Úrnak házat, mind magának
királyi palotát akar építeni.

Ímé küldöttem azért bölcs, tudós és értelmes férfit, a ki az én atyámé,
Húrámé volt;

A Dán nemzetségének leányai közül való asszony fiát (és az ő atyja
Tírus városából való), a ki tud készíteni aranyból, ezüstből, rézből,
vasból, kövekből, fákból, bíborból, kék bíborból, lenből és karmazsinból
és mindenféle metszést metszeni és minden remekművet elkészíteni, a
melyekkel megbízatik, a te tudós mesterembereiddel és az én uramnak,
Dávid királynak, a te atyádnak tudós mestereivel egyben.

Azért most, a mely búzát, árpát, olajat és bort igért az én uram, küldje
el az ő szolgáinak;

Mi pedig a Libánuson vágunk fát, a mennyire néked szükséged lesz, és
elviszszük azokat szálakon a tengeren Joppéhoz, és te onnét vitessed
Jeruzsálembe.

Megszámláltata azért Salamon minden idegen férfit az Izráel földén,
az ő atyjának, Dávidnak + megszámláltatása után és találtatának
százötvenháromezerhatszázan.

És választa azok közül hetvenezer teherhordót, favágásra pedig a hegyen
nyolczvanezeret; pallérokul, a kik a népet szorgalmaztatnák, rendele
háromezerhatszázat.

3. Fejezet

Elkezdé építtetni Salamon az Úr házát Jeruzsálemben a Mórija hegyén,
mely Dávidnak, az + ő atyjának megmutattatott, azon a helyen, melyet
készített vala Dávid a Jebuzeus Ornán szérűjén.

Elkezdé pedig az építést a második hónap második napján, királyságának
negyedik esztendejében.

És ilyen alapot vetett Salamon az Isten házának építésénél: hosszúsága a
régi mérték szerint vala hatvan sing, szélessége húsz sing.

És a tornácz a templom hosszában, a ház szélessége szerint, húsz sing
volt, a magassága pedig százhúsz sing; és beborítá azt belől tiszta
aranynyal.

A derék házat pedig megbélelteté fenyőfákkal és finom aranynyal borítá
be, melyen pálmafákat és lánczokat metszete.

És beborította a házat drágakövekkel ékességül, és az arany Párvaimból
való arany volt.

És beboríttatá a háznak gerendáit, ajtómellékit, falait és annak ajtait
is aranynyal; és metszete a háznak falaira Kérubokat.

Megcsináltatá a szentek-szentjét is, melynek hosszasága a derék háznak
szélességével arányban húsz sing, szélessége is húsz sing volt, és
beboríttatá azt hatszáz tálentom finom aranynyal.

A szegeknek súlya ötven arany siklus volt. A felső helyiségeket is
beboríttatá aranynyal.

És csináltatott a szentek-szentjébe két Kérubot is, szoborműveket, és
beboríták azokat aranynyal.

A Kérubok szárnyainak hosszúsága húsz sing vala; egyik szárnya öt sing,
és a háznak falát érinté a másik szárnya is öt sing és a másik Kérub
szárnyát érinté.

A másik Kérubnak szárnya is, a mely öt sing volt, a háznak falát érinté
a másik szárnya pedig, a mely ismét öt sing volt, a másik Kérub szárnyát
érinté.

Úgy, hogy a Kérubok szárnyai húsz singnyire valának kiterjesztve;
lábaikon állának, és arczuk befelé.

Annakfelette függönyt is csináltata, kék és piros bíborból és
karmazsinból és lenből, melyre Kérubokat csináltatott.

Két oszlopot is csináltata a ház előtt, a melyeknek hossza harminczöt
sing vala, és gömöt felül mindenikre, a mely öt sing vala.

És csináltatott lánczokat is, mint a belső részben, s az oszlopok
tetejére helyhezteté és száz gránátalmát is csináltatott, s a lánczokba
helyhezteté.

És felállítá ez oszlopokat a templom előtt: egyiket jobbfelől, a másikat
balfelől. És nevezé a jobbfelől valót Jákinnak, a balfelől valót pedig
Boáznak.

4. Fejezet

Csináltatott rézoltárt is, melynek hosszúsága húsz sing, szélessége is
húsz sing, magassága pedig tíz sing vala.

Csináltatott öntött tengert is, mely egyik szélétől fogva a másik
széléig tíz sing vala, köröskörül kerek, és öt sing magas, és harmincz
sing zsinór érte be a kerületit.

Az alatt ökör alakok valának köröskörül, tíz lévén egy singnyire, a
melyek kört alkotának a tenger körül; az ökör alakok két renddel valának
öntve ugyanazon öntésből.

Tizenkét ökrön állott; három északra fordulva, három nyugotra, három
délre és három napkeletre, és a tenger felül vala rajtok, hátuk pedig
mind befelé.

Vastagsága egy tenyérnyi volt, és karimája olyan, mint a pohár ajaka,
vagy a liliom virága; és háromezer báth fért belé.

Csináltatott annakfelette tíz mosdómedenczét, és ötöt helyheztete
jobbkéz felől, ötöt pedig balkéz felől, hogy azokban mossanak, mossák
azt, a mi áldozatra való a tenger pedig a végre vala, hogy abban
mosakodjanak a papok.

Csináltatott tíz arany gyertyatartót is, az utasítás szerint, és
helyhezteté a templomban, ötöt jobbkéz felől, ötöt balkéz felől.

Csináltatott tíz asztalt is, a melyeket helyheztete a templomban, ötöt
jobbkéz felől, ötöt balkéz felől; csináltatott száz arany medenczét is.

Megcsináltatá a papok pitvarát is és a nagy tornáczot; és ajtókat a
tornáczra, s azok ajtait rézzel borítá be.

A tengert pedig helyhezteté jobbkéz felől napkeletre, délnek ellenébe.

Húrám fazekakat, lapátokat és medenczéket is csinált. És elvégezé Húrám
a mívet, a melyet csinálnia kellett Salamon királynak, az Isten házában;

Tudniillik a két oszlopot és a két kerek gömböt a két oszlop tetejére,
és a két hálót a két kerek gömb befedezésére, a melyet az oszlopok
tetején valának.

És négyszáz gránátalmát a két hálóra; két rend gránátalmát minden hálóba
a két kerek gömb befedezésére, a melyek az oszlopok tetején valának.

Csinála talpakat is, és azokra mosdómedenczéket.

Egy tengert és tizenkét ökröt az alá.

Fazekakat, lapátokat és villákat. Mindezen eszközöket Húrám az ő atyja
tiszta rézből csinálta Salamon királynak az Úr háza számára.

A Jordán mezején önteté azokat a király az agyagos földben, Sukkót és
Seredáta között.

Mindezen eszközöket Salamon nagy mennyiségben csináltatá, mert nem
tekinték a réznek súlyát.

És megcsináltata Salamon minden egyéb felszerelést is, mely az Úr
házához szükséges volt: az arany oltárt és az asztalokat, a melyeken a
szent kenyerek voltak.

A gyertyatartókat és azoknak szövétnekeit is, hogy égjenek azok
rendeltetésök szerint a szentek-szentje előtt, finom aranyból.

Azok virágait, szövétnekeit és hamvvevőit is aranyból, és pedig tiszta
aranyból.

És az ollókat, medenczéket, tálakat és tömjénezőket finom aranyból, és a
ház kapuját, a szentek-szentjéhez való bejárat belső ajtóit és a templom
házának belső ajtóit aranyból.

5. Fejezet

És elvégezteték az egész mű, a melyet Salamon király csinála az
Úr házához. És bevivé + Salamon Dávidtól, az ő atyjától, Istennek
szenteltetett jószágot, az ezüstöt, aranyat és az összes edényeket, és
helyhezteté azokat az Isten házának kincsei közé.

Akkor Salamon összegyűjté az Izráel véneit és a nemzetségek összes
fejedelmeit és az Izráel háznépének fejedelmeit Jeruzsálembe, hogy
felvigyék az Úr szövetségének ládáját a + Dávid városából, a mely a
Sion.

És felgyűlének Izráelnek minden férfiai a királyhoz, a hetedik hónak
ünnepén.

Mikor pedig eljöttek volna mindnyájan az Izráel vénei: felvevék a
Léviták a ládát.

És felvivék a ládát, a gyülekezet sátorát és minden szent edényeket, a
melyek a sátorban valának; felvivék azokat a papok és Léviták.

Salamon király pedig és az Izráel egész gyülekezete, a mely ő hozzá
gyűlt, megy vala a láda előtt, áldozván juhokkal és ökrökkel, a melyek
meg sem számláltathatnának, sem meg nem irattathatnának sokaságuk miatt.

És bevivék a papok az Úr szövetségének ládáját az ő helyére, az Isten
házának belső részébe, a szentek-szentjébe, a Kérubok szárnyai alá.

A Kérubok pedig szárnyaikat kiterjesztik vala a láda felett, és
befedezik vala a Kérubok a ládát és annak rúdjait felülről.

Azután kijebb vonták annak rúdjait, úgy hogy a rudaknak végei láthatók
valának a ládán kivül, a legbelső rész felől, de kivülről nem voltak
láthatók. És ott volt mind e mai napig.

Nem volt egyéb a ládában, hanem csak Mózes két táblája, melyeket ő a
Hóreb hegyén tett vala abba, a mikor az Úr szövetséget kötött Izráel
fiaival, mikor kijövének Égyiptomból.

Lőn pedig, mikor a papok kijöttek a szent helyből, (mert a papok
mindnyájan, a kik ott valának, magokat megszentelték vala és akkor nem
kellett megtartaniok az ő sorrendjöket,

Annakokáért az énekes Léviták mind, a mennyien valának, Asáf, Hémán,
Jedutun, az ő fiaik és testvéreik fehér ruhákban, czimbalmokkal,
lantokkal és cziterákkal állanak vala napkelet felől az oltárnál és ő
velök százhúsz kürtölő pap;

Mert a kürtölőknek és éneklőknek tisztök vala egyenlőképen zengeni az
Úrnak dícséretére és tiszteletére.) És mikor nagy felszóval énekelnének
kürtökkel, czimbalmokkal és mindenféle zengő szerszámokkal, dícsérvén az
Urat, hogy ő igen jó és örökkévaló az ő irgalmassága: akkor a ház, az
Úrnak háza megtelék köddel,

Annyira, hogy meg sem állhattak a papok az ő szolgálatjukban a köd
miatt, mert az Úr dicsősége töltötte vala be az Istennek házát.

6. Fejezet

Akkor monda Salamon: Az Úr mondotta, hogy ő lakoznék ködben.

Én pedig lakóházat építettem néked, helyet, a hol örökké lakjál.

Azután megfordult a király, és megáldá Izráel egész gyülekezetét; és
Izráel egész gyülekezete felállott.

És monda: Áldott az Úr, Izráel Istene, ki szólott volt az ő szája által
az én atyámnak, Dávidnak, és hatalmas kezeivel beteljesítette, mondván:

Attól a naptól fogva, a melyen kihozám az én népemet Égyiptom földéből,
soha nem választottam egyetlen várost sem az Izráel minden nemzetségei
közül, hogy házat építenének, a melyben lenne az én nevem, sem férfit
nem választottam, hogy az én népemnek Izráelnek vezére lenne.

Hanem Jeruzsálemet választottam, hogy az én nevem abban lenne, és
választám Dávidot, hogy vezére lenne az én népemnek, Izráelnek.

Ámbár az én atyám, Dávid elvégezé magában, hogy házat építene az Úrnak,
Izráel Istenének,

De az Úr azt mondotta Dávidnak, az én atyámnak: Azt, hogy arra
gondoltál, hogy az én nevemnek házat építs, jól tetted, hogy szívedben
ezt elvégezted;

Mégis nem te építesz házat nékem, hanem a te fiad, a ki a te ágyékodból
származik, ő épít az én nevemnek házat.

És beteljesíté most az Úr az ő beszédét, a melyet szólott; mert felkelék
az én atyám Dávid helyett, és ülék az Izráel királyi székébe, a mint
az Úr megmondotta volt; és megépítém a házat az Úrnak, Izráel Istene
nevének.

És abba helyeztem a ládát, a melyben az Úrnak szövetsége van, melyet
szerzett volt az Izráel fiaival.

És oda állott Salamon az Úr oltára elé, az Izráel egész gyülekezetével
szemben, és kezeit kiterjesztette.

Salamon pedig egy széket csináltatott vala rézből, a melyet a tornácznak
közepén helyeztetett el, melynek hossza öt sing, szélessége is öt sing,
magassága pedig három sing vala. Felálla abba, és térdeire esvén az
egész Izráel gyülekezete előtt, kezeit az ég felé kiterjeszté,

És monda: Oh Uram, Izráelnek Istene! nincsen hozzád hasonló Isten sem
mennyben, sem földön, a ki megtartod a te fogadásodat és irgalmasságodat
a te szolgáidhoz, a kik te előtted teljes szívvel járnak!

Ki megtartottad a te szolgádnak, az én atyámnak, Dávidnak, a mit
szólottál néki; mert te magad szólottál, és kezeiddel beteljesítetéd, a
mint e mai napon megtetszik.

Most azért, oh Uram, Izráelnek Istene, tartsd meg, a mit a te
szolgádnak, Dávidnak, az én atyámnak igértél, mondván: Nem fogy el
előttem a te magodból való férfiú, a ki az Izráelnek királyiszékiben
üljön; csakhogy + a te fiaid őrizzék meg az ő útjokat, hogy az én
törvényemben járjanak, mint te én előttem jártál.

Most azért, oh Uram, Izráelnek Istene, bizonyosodjék meg a te beszéded,
melyet szólottál volt a te szolgádnak, Dávidnak!

(Avagy lakozhatnék-é valósággal az Isten a földön az emberek között? Ím
az egek, és az egeknek egei téged be nem foghatnak, mennyivel kevésbbé e
ház, a melyet én építettem.)

És tekints a te szolgád könyörgésére és imádságára, oh én Uram Istenem,
meghallgatván kiáltását és könyörgését, a melylyel könyörög a te szolgád
előtted!

Hogy a te szemeid éjjel és nappal figyelmezzenek e házra, e helyre, a
melyről azt mondottad, hogy nevedet abba helyezénded, meghallgatván
könyörgését a te szolgádnak, a mikor e helyen könyörögne.

Hallgasd meg azért a te szolgádnak és a te népednek Izráelnek
könyörgését, a mikor könyörögni fognak e helyen; hallgasd meg a te
mennyei lakhelyedből, és meghallgatván őket, légy kegyelmes!

Mikor valaki vétkezéndik felebarátja ellen, és esküre köteleztetik, hogy
megesküdjék, és ő ide jő, megesküszik oltárod előtt ebben a házban,

Te hallgasd meg a mennyből és vidd véghez, és tégy igaz ítéletet a
te szolgáid között, az istentelent megbüntetvén, fejére fordítván az
ő útját; és az igazat megigazítván, megfizetvén néki az ő igazsága
szerint.

Mikor pedig megverettetik a te néped, az Izráel, az ő ellenségeitől,
mivel te ellened vétkeztek és hozzád visszatérve vallást tesznek a te
nevedről, könyörögnek és imádkoznak te előtted e házban:

Te hallgasd meg a mennyből, és bocsásd meg a te népednek, az Izráelnek
bűnét, és hozd vissza őket arra a földre, a melyet adtál nékik és az ő
atyáiknak.

Mikor az ég berekesztetik és nem lészen eső, mivel vétkeztek te ellened;
és imádkozni fognak e helyen, és vallást tesznek a te nevedről és
megtérnek bűneikből, mert te sanyargatod őket:

Te hallgasd meg a mennyből, és légy kegyelmes a te szolgáidnak és a te
népednek, az Izráelnek; minekutána őket megtanítándod az igaz útra, a
melyen járjanak; és adj esőt a te földedre, a melyet adtál a te népednek
örökségül.

Éhség ha lesz a földön, ha döghalál, aszály, ragya, sáska, cserebogár;
ha az ő ellensége + szorongatja az ő birodalmának földében; ha bármiféle
csapás és nyomorúság jövend reájok:

A ki akkor könyörög és imádkozik, legyen az bárki; vagy a te néped, az
Izráel, ha elismeri kiki az ő csapását és fájdalmát, és kezeit e házban
kiterjeszténdi:

Te hallgasd meg a mennyből, a te lakhelyedből és légy kegyelmes, és
kinek-kinek fizess az ő útai szerint, a mint megismerted az ő szívét,
mert egyedül csak te ismered az emberek fiainak szívét;

Hogy féljenek téged, járván a te útaidon, míg élnek e föld színén, a
melyet adtál volt a mi atyáinknak.

Sőt még az idegen is, a ki nem a te néped, az Izráel közül való, ha
eljövénd messze földről a te nagy nevedért és a te hatalmas kezedért és
a te kiterjesztett karodért, mikor ide jutván, könyörögnek e házban:

Te hallgasd meg a mennyből, a te lakóhelyedből, és add meg az idegennek
mindazt, a miért könyörög hozzád, hogy megismerjék a földnek minden
népei a te nevedet, és tiszteljenek téged úgy, mint a te néped, az
Izráel, és ismerjék meg, hogy a te nevedről neveztetik e ház, a melyet
én építettem.

Ha a te néped hadba megy ki az ő ellensége ellen azon az úton, a melyen
elbocsátod őket; ha könyörögnek, hozzád fordulván e város felé, a melyet
választottál magadnak, és e ház felé, a melyet a te nevednek építettem:

Te hallgasd meg az égből az ő könyörgésöket és imádságukat, és szerezz
nékik igazságot.

Ha vétkeznek ellened (mert nincsen ember, a ki nem vétkeznék) és reájok
megharagudván, az ellenség kezébe adándod és őket fogságba viendik azok,
a kiktől megfogattak, messze földre vagy közelre,

És ha az idegen földön, a hol fogva tartatnak, magokba szállnak, és
megtérvén, az ő fogságuk helyén könyörögnek hozzád, és ezt mondandják:
Vétkeztünk, hamisan és gonoszul cselekedtünk;

És megtérendenek te hozzád teljes szívökből és teljes lelkökből az ő
fogságuk földében, a hol őket fogva tartják, és könyörögnek hozzád, az
ő földjüknek útja felé fordulva, a melyet adtál az ő atyáiknak, és e
város felé, a melyet választottál magadnak, és e ház felé, a melyet a te
nevednek építettem:

Hallgasd meg akkor az ő könyörgésöket és imádságukat a mennyből, a te
lakhelyedről, és szerezz nékik igazságot, és bocsásd meg a te népednek,
hogy ellened vétkezett.

Most azért, oh én Istenem, legyenek a te szemeid nyitva és füleid
legyenek figyelmesek a könyörgésre ezen a helyen.

És most kelj fel, oh Úr Isten, a te nyugodalmadba, + te és a te
hatalmasságodnak ládája! A te papjaid, oh Úr Isten, öltöztessenek fel
üdvösséggel, és a te szenteid örvendezzenek a jóban.

Oh Úr Isten, ne utáld meg a te felkenetett királyod orczáját; emlékezzél
meg Dávidhoz, a te szolgádhoz való nagy irgalmasságaidról!

7. Fejezet

És mikor Salamon elvégezte a könyörgést, tűz szálla le az égből, és
megemészté az egészen égőáldozatot és a véres áldozatot, és az Úr
dicsősége betölté a házat,

Annyira, hogy még a papok sem mehettek be az Úr házába; mert az Úr
dicsősége betölté az Úr házát.

És az Izráel fiai mindnyájan látták, a mikor alászálla a tűz és az Úr
dicsősége a házra, és arczczal leborulának a föld felé a padlózatra, s
imádák és tisztelék az Urat, hogy jó és az ő kegyelme mindörökké való!

A király pedig és az egész nép áldoznak vala áldozatokat az Úr előtt.

Áldozék Salamon király áldozatot huszonkétezer ökörrel és százhúszezer
juhval; és ekképen szentelék fel az Úr házát a király és az egész nép.

A papok pedig foglalatosok valának az ő tisztökben; a Léviták is az
Úrnak minden zengő szerszámaival, a melyeket Dávid király készíttetett,
hogy az Urat dícsérnék (mert örökkévaló + az ő irgalmassága) a Dávid
dicséretivel mely kezökbe adatott; a papok pedig trombitálának velök
szemben, míg az egész Izráel ott álla.

És felszentelé Salamon a középső pitvart, a mely az Úrnak háza előtt
vala; mert ott szerze égőáldozatokat és hálaadóáldozatok kövéreit; mert
a rézoltárra, a melyet Salamon készíttete, nem fér vala az égőáldozat,
az ételáldozat és a hálaadóáldozat kövére.

És Salamon ünnepet szerze ebben az időben hét napig, és vele együtt az
egész Izráel, nagy gyülekezet, mely összegyülekezék Hámáttól fogva az
Égyiptom patakáig.

A nyolczadik napon pedig gyülekezést tartának, mert az oltár
felszentelését hét napon át végezték és az ünnepet is hét napon.

A hetedik hónapnak huszonharmadik napján elbocsátá a népet sátoraikba,
vígan és megelégedve mindama jók felett, a melyeket cselekedett az Úr
Dáviddal, Salamonnal és az ő népével Izráellel.

És Salamon bevégezé az Úr házát és a királyi palotát, s mindazt, a mit
magában elhatározott Salamon, hogy megcsinál az Úr házában és a maga
házában; szerencsésen + bevégezé.

Megjelenék pedig az Úr Salamonnak azon éjjel, s monda néki:
Meghallgattam a te könyörgésedet, és e + helyet magamnak áldozat házául
választottam.

Ímé, a mikor az eget bezárandom, hogy ne legyen eső és a mikor
parancsolok a sáskának, hogy a földet megemészsze; vagy a mikor
döghalált bocsátandok az én népemre:

És megalázza magát az én népem, a mely nevemről neveztetik, s könyörög
és keresi az én arczomat, és felhagy az ő bűnös életmódjával: én is
meghallgatom őket a mennyből, megbocsátom bűneiket, és megszabadítom
földjüket.

Most már az én szemeim nyitva lesznek, és füleim figyelmesek lesznek e
helyen a könyörgésre.

Most választottam és megszenteltem e házat, hogy az én nevem abban
legyen mindörökké, és ott lesznek az én szemeim és az én szívem
mindenkor.

És ha te előttem járándasz, a mint járt Dávid, a te atyád, úgy
cselekedvén mindenekben, a mint neked megparancsoltam, s az én
rendelésimet és ítéletimet megtartándod:

Megerősítem a te birodalmad trónját, amint megigértem volt Dávidnak, a
te atyádnak, mondván: Nem vétetik el a te nemzetségedből való férfiú az
Izráel királyiszékiből.

De hogyha ti elszakadtok, s rendelésimet és parancsaimat, a
melyeket előtökbe adtam, elhagyjátok, s elmenvén, idegen isteneknek
szolgálandotok és azok előtt meghajoltok:

Kiszaggatom őket az én földemből, a melyet adtam volt nékik: és ezt
a házat, a melyet az én nevemnek szenteltem, orczám elől elvetem;
tanulságul és példabeszédül adom őket minden nemzetségnek.

És ezen a házon, a mely felséges vala, minden elmenő álmélkodni fog, és
azt mondja: Miért cselekedett így az Úr ezzel az országgal és ezzel a
házzal?

És azt felelik: Azért, mert elhagyták az Urat, atyáik Istenét, a ki őket
kihozta volt Égyiptom földéből, és idegen istenekhez hajlottak, azokat
imádták és azoknak szolgáltak; azért hozta reájok mind e veszedelmet.

8. Fejezet

Lőn pedig húsz esztendő mulva, a mi alatt Salamon megépíté az Úr házát
és a maga palotáját:

Azokat a városokat, a melyeket Hirám adott Salamonnak, megépíté Salamon,
és Izráel fiait telepíté oda.

Azután elméne Salamon Hámát-Sobába és azt hatalmába keríté.

És megépíté Tádmort a pusztában, és minden kincstartó városokat, a
melyeket Hámátban épített.

Annakfelette mind a felső, mind az alsó Bethoront megépíté s
megerősített városokká tette kőfalakkal, kapukkal és zárokkal.

És Baalátot, s a tárházak minden városait, a melyek Salamonéi valának,
a szekereknek és a lovagoknak minden városait; és mindent, a mihez
Salamonnak kedve volt, megépíté Jeruzsálemben, a Libánuson + és az ő
egész birodalmának földén.

Mindazt a népet, a mely megmaradt a Hitteusok közül, az Emoreusok,
Perizeusok, Hivveusok és a Jebuzeusok közül, a kik nem az Izráel közül
valók;

Hanem azoknak fiai közül, a kik azon a földön ő utánok maradtak volt, a
kiket az Izráel fiai ki nem irthattak, azokat Salamon adófizetőkké tevé
mind e mai napig.

De az Izráel fiai közül Salamon senkit nem tett szolgává az ő külső
dolgaiban; mert ezek hadakozó férfiak voltak, és az ő hadnagyinak
vezérei, s szekereinek és lovagjainak vezérei.

Azok, a Salamon király seregeinek vezérei, kétszázötvenen valának, a kik
uralkodnak vala a népen.

És felviteté Salamon a Faraó leányát a Dávid városából a házba, a melyet
néki épített vala; mert ezt mondá: Nem lakhatik az én feleségem az
Izráel királyának, Dávidnak házában; mert szentséges hely az, mivel az
Úr ládája abba + vitetett.

Akkor égőáldozatokat áldozék Salamon az Úrnak az Úr oltárán, a melyet
rakatott vala a tornácz előtt;

Naponként áldozának azon, Mózes parancsolatja szerint, szombatnapokon, a
hónapok első napjain, és évenként a főünnepeken + háromszor; tudniillik
a kovásztalan kenyerek ünnepén, a hetek ünnepén és a sátorok ünnepén.

És elrendelé az ő atyjának, Dávidnak rendelése szerint a papok tisztét
az ő szolgálatjokban, a Lévitákat is az ő tisztök szerint, hogy
dícsérnék az Istent és szolgálnának a papok mellett naponként; az
ajtónállókat is, az ő csoportjaik szerint minden kapuhoz, mert így volt
az Isten emberének, Dávidnak parancsolatja.

És nem tértek el a király parancsolatjától, a melyet parancsolt vala a
papoknak és Lévitáknak minden dolog és a kincsek felől.

Ilyen módon bevégződött Salamonnak minden munkája azon naptól, a mikor
az Úr házának alapját letették, annak befejezéséig, a mikor immár az Úr
háza elkészült.

Azután elméne Salamon Esiongáberbe és Elótba, a mely a tenger partján,
Edom földén volt.

És külde Hirám az ő szolgái által néki hajókat és szolgákat, a kik a
tengeren jártasok valának, a kik menének a Salamon szolgáival együtt
Ofirba, honnan négyszázötven tálentom aranyat hozának és vivék Salamon
királynak.

9. Fejezet

A Séba királynéasszonya pedig hallván Salamon hírét, eljöve, hogy
megkisértse Salamont nehéz kérdésekkel, Jeruzsálembe, igen nagy sereggel
és tevékkel, a melyek hoznak vala fűszereket, igen sok aranyat és
drágaköveket; és Salamonhoz méne, és beszélt vele mindenekről, a melyek
szívén voltak.

És Salamon megfelelt minden beszédeire, mert semmi sem volt Salamon elől
elrejtve, a melyet meg nem mondhatott volna néki.

És mikor látta Séba királynéasszonya Salamon bölcseségét és a házat, a
melyet épített vala;

És az ő asztalának étkeit, szolgáinak lakását és hivatalnokainak állását
és öltözékeiket, pohárnokait s azoknak öltözékeit, és az ő áldozatát, a
melylyel az Úrnak házában áldozott: a lélekzete is elállott.

És monda a királynak: Mind igaz volt, a mit hallottam volt az én
lakóföldemben a te dolgaidról és bölcseségedről.

De hinni sem akartam azoknak beszédeit, míg én magam el nem jöttem,
és szemeimmel nem láttam. És ímé nékem a felét sem beszélték el a te
bölcseséged nagyságának; felülmúltad a hírt, a melyet hallottam.

Boldogok a te embereid és boldogok ezek a te szolgáid, a kik szüntelen
udvarlanak néked, hogy hallhatják a te bölcseségedet!

Legyen az Úr, a te Istened áldott, a ki téged annyira szeretett, hogy
az ő székébe helyezett, hogy lennél az Úrnak, a te Istenednek királya;
mivel a te Istened szerette Izráelt, hogy megerősítse őt mindörökké,
azért tett téged királylyá felettök, hogy szolgáltass ítéletet és
igazságot.

És ada a királynak százhúsz tálentom aranyat és felette sok fűszerszámot
és drágaköveket. Nem is volt több olyan fűszerszám, mint a milyet Séba
királynéasszonya ada Salamon királynak.

És Hirám szolgái is és Salamon szolgái is, a kik hoztak vala aranyat
Ofirból; hoztak ébenfát és drágaköveket is.

És csinála a király az ébenfából lépcsőket az Úr házába és a király
házába, s cziterákat és lantokat az éneklőknek. Ezekhez hasonlókat nem
láttak azelőtt Júda országában.

Salamon király pedig ada a Séba királynéasszonyának mindent, a mit csak
kivánt és kért tőle, azon-kivül, a mit ő a királynak hozott. Azután
megtére és méne az ő földébe mind ő, mind az ő szolgái.

Vala pedig mértéke az aranynak, a mely esztendőnként bejő vala
Salamonnak hatszázhatvanhat tálentom arany,

Azonkivül, a mit hoznak vala a kalmárok és kereskedők; de még Arábia
minden királyai és annak a földnek fejedelmei és hoznak vala aranyat és
ezüstöt Salamonnak.

És csináltata Salamon király kétszáz paizst vert aranyból, mindenik
paizsra hatszáz vert arany siklus ment fel.

Háromszáz kerek paizst is vert aranyból; mindenik paizsra háromszáz
arany siklus megy vala, a melyeket a király helyeztete a Libánon
erdejének házába.

És csináltatott a király egy nagy királyiszéket elefántcsontból, és
beboríttatá azt finom aranynyal.

Hat lépcsője volt a széknek, és arany zsámolya a székhez erősítve, és
támaszai valának mindkét felől az ülés mellett, és két oroszlán állott a
karok mellett.

És tizenkét oroszlán áll vala ott a hat lépcsőn mindkét felől. Senki
soha olyant nem csinált egyetlen országban sem.

És Salamon királynak összes ivóedényei és aranyból valának; a Libánon
erdő házának is összes edényei tiszta aranyból valának; nem vala az
ezüstnek semmi becse a Salamon idejében;

Mert hajói voltak a királynak, a melyek Társisba jártak a Hirám
szolgáival együtt. Minden három esztendőben egyszer menének a hajók
Társisba, honnan aranyat, ezüstöt, elefántcsontot, majmokat és pávákat
hoznak vala.

És felülmúlta Salamon király e földnek minden királyait gazdagságban és
bölcseségben.

És e földnek minden királyai kivánnak vala szembe lenni Salamonnal, hogy
hallhatnák az ő bölcseségét, a melyet Isten adott vala az ő szívébe.

És azok mindnyájan ajándékot visznek vala néki, arany és ezüst
edényeket, ruhákat, fegyvert, fűszerszámokat, lovakat és öszvéreket
esztendőnként.

És Salamonnak négyezer lóistállói, szekerei és tizenkétezer lovagjai
valának, a kiket helyheztete a szekerek városaiba és a király mellé
Jeruzsálemben.

És uralkodó vala minden király felett az Eufrátes folyóvíztől a
Filiszteusok földéig és az Égyiptom határáig.

És a király Jeruzsálemben olyanná tevé az ezüstöt, mint a köveket, és a
czédrusfákat úgy elszaporítá, mint a vad fügefákat, a melyek nevekednek
a mezőségen bőséggel.

Hordnak vala pedig Salamonnak lovakat Égyiptomból és minden országból.

Salamonnak egyéb dolgai, úgy az elsők, mint az utolsók, avagy
nem írattak-é meg a Nátán próféta könyvében, és a Silóbeli Ahija
prófécziájában, és Jehdó prófétának Jeroboám ellen, a Nébát fia ellen
írt látásaiban?

És uralkodék Salamon Jeruzsálemben az egész Izráel felett negyven
esztendeig.

És elaluvék Salamon az ő atyáival egyetemben, és eltemeték őt az ő
atyjának, Dávidnak városában, és uralkodék helyette az ő fia Roboám.

10. Fejezet

Elméne Roboám Síkembe; mert Síkembe gyűlt vala az egész Izráel, hogy őt
királylyá választanák.

Lőn pedig, mikor ezt meghallotta Jeroboám, a Nébát fia, a ki akkor
Égyiptomban vala; mert oda futott volt Salamon király elől, visszatére
Jeroboám Égyiptomból.

És hozzáküldvén, elhivaták őt. Eljöve azért Jeroboám és az egész Izráel,
és szólának Roboámnak, mondván:

A te atyád igen megnehezítette a mi igánkat, de te most könnyebbítsd meg
atyádnak kemény szolgálatát és az ő nehéz igáját, a melyet reánk vetett,
és szolgálunk néked.

És monda nékik: Harmadnapig gondolkodom róla, azután jőjjetek hozzám.
Elméne azért a nép.

És tanácskozék Roboám király a vén emberekkel, a kik Salamon előtt az
ő atyja előtt állottak vala életében, mondván: Mit tanácsoltok, mit
válaszoljak e népnek?

És azok ekképen szólának: Ha javára leendesz ennek a népnek, s kedvezel
nékik és jó szóval beszélsz hozzájok; akkor te szolgáid lesznek
mindenkor.

De ő megvetette a vének tanácsát, a melyet néki tanácsoltak, és tanácsot
tarta az ifjakkal, a kik ő vele nevekedtek volt fel és néki udvaroltak.

És monda azoknak: Ti micsoda tanácsot adtok, hogy választ adjunk e
népnek, a kik nékem így szólának: Könnyebbítsd meg az igát, a melyet a
te atyád reánk vetett?

Akkor felelének az ifjak, a kik ő vele együtt nevekedtek vala, mondván:
Így szólj a népnek, a mely szólván néked, azt mondja: A te atyád
megnehezítette a mi igánkat, te pedig könnyebbítsd meg nékünk; így szólj
nékik: Az én legkisebb ujjam erősebb atyám derekánál;

Most azért, ha az én atyám nehéz igát vetett reátok, én még nehezebbé
teszem igátokat; ha az én atyám ostorral vert titeket, én skorpiókkal.

És elméne Jeroboám és az egész nép Roboámhoz harmadnap, a mint a király
meghagyta, ezt mondván: Jőjjetek hozzám harmadnapon.

És a király kemény választ adott nékik, megvetve Roboám király a vének
tanácsát.

És az ifjak tanácsa szerint szóla nékik, mondván: Ha az én atyám
megnehezítette a ti igátokat, én még nehezebbé teszem azt; ha az én
atyám ostorral vert titeket, én skorpiókkal.

És a király nem hallgatá meg a népet; mert ezt az Úr fordította ekként,
hogy megerősítené az Úr az ő beszédét, a melyet szólott vala a Silóbeli
Ahija által + Jeroboámnak, a Nébát fiának.

Mikor pedig az egész Izráel látta, hogy nem hallgatá meg őket a király,
felele a nép a királynak, mondván: Micsoda részünk van nékünk Dávidban?
Nincsen nékünk örökségünk az Isai fiában! Menj el a te hajlékidba,
oh Izráel! Ám viseld gondját a te házadnak, oh Dávid! Elméne azért
hajlékiba az egész Izráel;

Úgy, hogy Roboám csak azokon az Izráel fiain uralkodék, a kik Júda
városaiban laktak.

És mikor elküldé Roboám Adorámot, az adószedőt, megkövezék őt Izráel
fiai, és meghala; Roboám király pedig siete szekerébe ülni, hogy
Jeruzsálembe szaladjon.

Így szakada el az Izráel népe a Dávid házától, mind e mai napig.

11. Fejezet

Méne azért Roboám Jeruzsálembe, és összegyűjté a Júda és Benjámin házát,
száznyolczvanezer válogatott hadviselőket, hogy hadakoznának Izráel
ellen, és visszanyernék az országot Roboámnak.

Szóla pedig az Úr Semájának, az Isten emberének, mondván:

Mondd meg Roboámnak, Salamon fiának, Júda királyának és az egész
Izráelnek Júdában és Benjáminban, így szólván:

Ezt mondja az Úr: Ne menjetek fel és ne hadakozzatok atyátokfiai ellen;
térjetek meg ki-ki a maga házába, mert én tőlem lett e dolog. És
engedének az Úr szavának, és megtérének a helyett, hogy Jeroboám ellen
mennének.

Lakozék azért Roboám Jeruzsálemben, és megerősíté a városokat Júdában.

Így megépíté Bethlehemet, Etámot és Tékoát.

Bethsúrt, Sókót és Adullámot,

Gátot, Marésát és Zifet,

Adoráimot, Lákist és Azekát,

Sorát, Ajalont és Hebront, melyek erős városok valának Júdában és
Benjáminban.

És mikor megerősítette ez erősségeket, helyezett azokba előljárókat és
szerze tárházakat eleségnek és bornak és olajnak.

És mindenik városban szerze paizsokat és kopjákat, és rendkivül
megerősíté azokat. És az övé lőn Júda és Benjámin.

Továbbá a papok és a Léviták, a kik az egész Izráelben valának, ő hozzá
csatlakozának minden ő határukból;

Mert a Léviták elhagyták az ő faluikat és jószágukat, és Júdába és
Jeruzsálembe menének, mert kiűzte vala őket Jeroboám és az ő fiai, hogy
az Úrnak ne szolgálnának.

És rendele magának papokat a magaslatokhoz, a bakokhoz és a borjúkhoz, a
melyeket csináltatott vala.

És utánuk Izráel minden nemzetségei közül azok, a kik szívök szerint
keresték az Urat, Izráelnek Istenét, menének Jeruzsálembe, hogy
áldoznának az Úrnak, az ő atyáik Istenének.

És megerősíték Júda országát, és megerősíték Roboámot, a Salamon fiát
három esztendeig; mert három esztendeig járának Dávidnak és Salamonnak
útján.

És feleségül vevé Roboám Mahalátát, Jérimótnak, a Dávid fiának leányát
és Abihailt, Eliábnak, az Isai fiának leányát,

A ki szüle néki fiakat: Jeust, Semáriát és Zahámot,

És ő utána vevé Maakát, az Absolon leányát, a ki szülé néki Abiját,
Attait, Zizát és Selómitot.

Legjobban szereté pedig Roboám Maakát, az Absolon leányát minden
feleségei és ágyasai között; mert tizennyolcz felesége és hatvan ágyasa
volt. És nemze huszonnyolcz fiút és hatvan leányt.

És Roboám Abiját, a Maaka fiát tette testvérei között vezérré és
előljáróvá, mert őt akará királylyá tenni.

És okosan gondolkodván, szétosztá fiait mind Júda és Benjámin földén
a megerősített városokba, a kiknek bőségesen adott eleséget és sok
feleséget szerzett számukra.

12. Fejezet

Lőn pedig, mikor Roboám az ő királyságát megszilárdította és abban
megerősödött: elhagyta az Úr törvényét, és vele együtt az egész Izráel.

Azért a Roboám királyságának ötödik esztendejében feljöve Sésák, az
égyiptomi király Jeruzsálem ellen, (mert az Úr ellen vétkézének).

Ezerkétszáz fegyveres szekérrel és hatvanezer lovaggal, és
megszámlálhatlan vala a nép, a mely vele Égyiptomból feljött, a
Libiabeliekkel, Sukkeusokkal és Szerecsenekkel;

És elfoglalá Júdának erős városait, azután méne Jeruzsálem alá.

Akkor Semája próféta méne Roboámhoz és a Júda fejedelmeihez, a kik
Jeruzsálembe gyűltek össze Sésáktól való féltökben, és monda nékik: Ezt
mondja az Úr: Mivel ti engem elhagytatok, én is a Sésák kezébe bocsátlak
titeket.

Akkor megalázák magokat az Izráel fejedelmei és a király, s mondának: Az
Úr igaz!

És mikor az Úr látta, hogy megalázták magokat, ekképen szóla az Úr
Semája prófétának: Megalázták magokat, nem vesztem el őket, hanem némi
szabadulást szerzek nékik, és nem ontom ki az én haragomat Jeruzsálem
ellen Sésák által;

Mindazáltal szolgái lesznek néki, hogy megtudják a különbséget az én
szolgálatom és más országok királyságainak szolgálatai között.

Feljöve azért Sésák, az égyiptomi király Jeruzsálem ellen, és elvivé az
Úr házának kincsét, s a király házának kincsét; mindazokat elvivé az
arany paizsokat is elvivé, a melyeket Salamon csináltatott vala.

Ezek helyett Roboám király rézpaizsokat csináltata, és bízá azokat a
gyalogosok fejedelminek kezére, a kik őrzik a király házának ajtaját.

És mikor a király felmegy az Úr házába, mennek a gyalogosok is, és
felviszik azokat, s azután visszahozzák a gyalogosok szobájába.

Mikor azért megalázta magát Roboám, eltávozék az Úr haragja ő róla, hogy
meg ne semmisülne mindenestől, mert Júdában is volt még jó dolog.

Megerősödék azért Roboám király Jeruzsálemben és uralkodék; mert
negyvenegy esztendős vala Roboám, mikor uralkodni kezdett volt, és
tizenhét esztendeig uralkodék Jeruzsálemben, a városban, a melyet
az Úr választott vala az Izráel minden nemzetségei közül, hogy ott
helyheztesse az ő nevét; és az ő anyjának neve vala Naáma, a ki Ammonita
volt.

Cselekedék pedig gonoszt, mert az Urat szíve szerint keresni nem akará.

Roboámnak pedig első és utolsó dolgai avagy nincsenek-é megírva a Semája
próféta könyvében, és Iddónak, a látnoknak + könyvében, a nemzetségi
lajstromban? És hadakozás volt Roboám és Jeroboám között egész éltökben.

És elaluvék Roboám az ő atyáival, és eltemetteték a Dávid városában; és
uralkodék az ő fia, + Abija, helyette.

13. Fejezet

Jeroboám királynak tizennyolczadik esztendejében kezde uralkodni Abija
Júdában.

Három esztendeig uralkodék Jeruzsálemben. Az ő anyjának neve Mikája
vala, a ki a Gibeából való Uriel leánya. És Abija és Jeroboám között
háború vala.

Azért felkészüle Abija a háborúra négyszázezer válogatott harczosból
álló sereggel; és Jeroboám vele szembeszállott nyolczszázezer válogatott
harczosból álló sereggel.

Akkor felálla Abija a Semáraim hegyének tetején, a mely az Efraim
hegységében vala, és monda: Hallgassátok meg szómat, Jeroboám és az
egész Izráel!

Avagy nem kellene-é néktek meggondolnotok, hogy az Úr, az Izráel Istene
Dávidnak adta volt a királyságot Izráel felett örökre; néki és fiainak,
sónak szövetsége + által?

Mindazáltal felkele Jeroboám, a Nébát fia, Salamonnak, a Dávid fiának
szolgája, és támada az ő ura ellen;

Azután gyűlének ő hozzá a haszontalan emberek, Beliál fiai, a kik ellene
szegültek Roboámnak, a Salamon fiának, mikor Roboám gyermek és félénk
szívű volt, és azok ellen magát nem oltalmazhatta.

És most azt gondoljátok, hogy ti ellene állhattok az Úr királyságának,
a mely a Dávid fiainak kezében van, mivel sokan vagytok, s veletek
vannak az aranyborjúk is, a melyeket Jeroboám öntetett + néktek istenek
gyanánt.

Avagy nem ti űztétek-é el az Úrnak papjait, az Áron fiait és a
Lévitákat? És nem ti szerzettetek-é magatoknak papokat, mint
egyéb országoknak nemzetségei, akárkit, a ki az ő szolgálatjának
felszentelésére egy gyermekded tulokkal és hét kossal eljött, és lett a
bálványok papja, a melyek nem istenek.

Mi mellettünk van pedig az Úr, a mi Istenünk, a kit mi el nem hagytunk;
a papok pedig, a kik az Úrnak szolgálnak, az Áron fiai, és vannak
Léviták, a kik forgolódnak az ő tisztökben.

És áldoznak az Úrnak égőáldozattal minden reggel és minden estve, és
füstölőáldozattal, és a kenyérnek a tiszta asztalra való tételére és az
arany gyertyatartóra, szövétnekeivel egybe gondot viselnek, meggyújtván
azokat minden estve; mert mi megtartjuk az Úrnak, a mi Istenünknek
rendelését: ti pedig elhagytátok őt.

Azért ímé mi velünk van az Isten vezér gyanánt, és az ő papjai a riadó
kürtökkel, hogy ti ellenetek kürtöljenek. Izráel fiai! Ne harczoljatok
az Úr ellen, a ti atyáitok Istene ellen, mert nem lesztek szerencsések!

Jeroboám pedig lest vetett ellenök, hogy hátuk mögé kerüljön, s ilyen
módon Júda előtt is ők legyenek, hátuk mögött is a les.

Látván pedig Júda, hogy ímé mind elől, mind hátul megtámadtatának:
kiáltának az Úrhoz, a papok pedig trombitálnak vala a trombitákkal.

És kiáltának Júda férfiai; és mikor kiáltának a Júda férfiai, az Isten
megveré Jeroboámot és az egész Izráelt, Abija és Júda előtt.

És az Izráel fiai menekülének Júda elől, de az Isten kezökbe adá őket;

Mert megveré őket Abija és az ő népe nagy csapással, úgyannyira, hogy az
Izráeliták közül seb miatt ötszázezer válogatott férfi esett el.

És ilyen módon aláztatának meg az Izráel fiai abban az időben; Júda fiai
pedig megerősödének, mert ők az Úrra, az ő atyáik Istenére támaszkodtak
volt.

És üldözé Abija Jeroboámot, és elfoglala ő tőle egynéhány várost,
Béthelt és annak faluit, Jésanát és annak faluit, s Efrávint és annak
faluit.

És nem jutott többé erőhöz Jeroboám Abija idejében, hanem megveré őt az
Úr, és meghala.

Abija pedig hatalmassá lőn, és vett vala magának tizennégy feleséget, a
kiktől nemze huszonkét fiút és tizenhat leányt.

Abijának pedig több dolgai, útai és beszédei megírattak az Iddó próféta
könyvében.

14. Fejezet

Elaluvék pedig Abija az ő atyáival, és eltemeték őt a Dávid városában, s
uralkodék helyette az ő fia, Asa, a kinek idejében tíz esztendeig volt
békesség a földön.

És Asa mindazt cselekedé, a mi jó és igaz vala az Úr előtt, az ő Istene
előtt;

Elrontá az idegen istenek oltárait és a magaslatokat; a bálványokat
eltöreté, és az Aserákat kivágatá

És megparancsolá Júdának, hogy az Urat, az ő atyáik Istenét keressék, és
cselekedjék az Isten törvényét és parancsolatját.

Kipusztítá Júda minden városaiból a magaslatokat és a nap-oszlopokat, és
az ország csendes lőn alatta.

És építtetett megerősített városokat Júdában, mivelhogy nyugodalomban
volt a föld, és senki sem folytatott ellene háborút azokban az
esztendőkben, mert az Úr nyugodalmat adott vala néki.

Mert ezt mondja vala Júdának: Építsük meg a városokat és vegyük körül
kerítéssel, tornyokkal, kapukkal, zárokkal, míg a föld birodalmunkban
van; mert megkerestük az Urat, a mi Istenünket, megkerestük és
nyugodalmat adott nékünk minden felől. Azért építének és lőn jó
előmenetelök.

Vala pedig az Asa serege, a mely paizst és kopját visel vala,
Júdából háromszázezer; és Benjáminból paizst viselők és kézívesek
kétszáznyolczvanezeren valának; mindezek erős vitézek.

És kijöve ő ellenök a szerecsen Zérah, ezerszer ezer emberrel és
háromszáz szekérrel, és méne Marésáig.

Kiméne Asa is ő ellene, és viadalhoz készülének a Sefáta völgyben,
Marésa mellett.

Akkor kiálta Asa az Úrhoz, az ő Istenéhez, és monda: Oh Uram, nincs
különbség előtted a sok között és az erő nélkül való között, hogy
megsegítsed! Segélj meg minket, oh mi Urunk Istenünk, mert benned
bízunk, és a te nevedben jöttünk e sokaság ellen! oh Uram, te vagy a mi
Istenünk, ne vegyen ember te rajtad erőt.

Megveré azért az Úr a szerecseneket Asa és Júda előtt, és elfutának a
szerecsenek.

És üldözé őket Asa az ő seregével Gerárig, és elhullának a szerecsenek
közül sokan, hogy közülök senki sem marada életben, mert leverettek az
Úr előtt és az ő serege előtt; és hozának nagy zsákmányt.

És Gérár környékén elpusztítának minden várost, mert az Úrtól való
rettegés szállotta meg őket. És a városokat mind feldúlták, mivelhogy
sok ragadomány vala azokban.

A barmok tanyáit is lerombolták, és sok juhot és tevét elhajtának, s úgy
tértek vissza Jeruzsálembe.

15. Fejezet

És Azáriást, az Obed fiát felindítá az Isten lelke:

A ki Asa elé lépett, és monda: Hallgassatok meg engem, Asa s egész
Júda és Benjámin! Az Úr van veletek, ha ti is ő vele lesztek; ha őt
keresenditek, megtaláljátok; de ha őt elhagyándjátok, ő is elhágy
titeket.

Sok ideje, hogy Izráel az igaz Isten nélkül, tanító pap nélkül, és
törvény nélkül van.

Ha megtért volna az ő nyomorúságában az Úrhoz, Izráel Istenéhez:
megtalálták volna azok, a kik őt keresik.

De ezekben az időkben nincs békessége sem a kimenőnek, sem a
hazajövőnek, mivelhogy nagy a nyomorúsága mindazoknak, a kik e földön
laknak:

Annyira, hogy egy nemzetség a másik nemzetséget és egyik város a másik
várost elpusztítja; mert az Isten gyötri őket minden sanyarúsággal.

Ti azért bátorságosok legyetek, kezeiteket le ne ereszszétek, mert a ti
munkátoknak jutalma van.

Mikor pedig Asa meghallotta e beszédeket és az Obed prófétának
prófécziáját, megbátorodék, és elpusztítá a Júda és Benjámin földéről
mindenestől a bálványokat, a városokból is, a melyeket elfoglalt az
Efraim hegységén, és megújítá az Úr oltárát is, a mely az Úr tornácza
előtt volt.

És összegyűjté az egész Júda és Benjámin nemzetségét és azokat, a kik
jövevények valának köztök az Efraim, Manasse és Simeon nemzetségéből;
mert az Izráel nemzetségéből sokan csatlakozának ő hozzá, látván, hogy
az Úr, az ő Istene, ő vele volt.

Összegyűlének azért Jeruzsálembe a harmadik hónapban, Asa királyságának
tizenötödik esztendejében.

És áldozának az Úrnak azon a napon a nyert zsákmányból hétszáz ökörrel
és hétezer juhval;

És fogadást tettek, hogy ezután az Urat, az ő atyáik Istenét teljes
szívvel és teljes lélekkel fogják keresni.

És ha valaki nem keresné az Urat, Izráel Istenét, megölettessék
kicsinytől fogva nagyig, úgy a férfi, mint az asszony.

És megesküvének az Úrnak felszóval, kiáltással, trombita- és
kürtszókkal.

És örvendezett az egész Júda az eskű felett; mert teljes szívökből
esküdtek, és egyenlő akarattal keresték az Urat; és megtaláltaték
általok, és az Úr nyugodalmat szerze nékik minden felől.

De még Maakát, Asa király anyját is megfosztá a királynéságtól, mivel
egy iszonyú bálványt emelt vala Aserának, és Asa elrontá és összetörte
annak iszonyú bálványát, és a Kedron patakjánál + megégeté.

Jóllehet Izráelből a magaslatokat nem irtották ki, mindazáltal Asának
tiszta szíve vala egész életében.

És bevivé az Isten házába, a mit atyja és ő megszentelének, ezüstöt,
aranyat és edényeket.

És nem volt háború Asa királyságának harminczötödik esztendejéig.

16. Fejezet

Asa király uralkodásának harminczhatodik esztendejében feljöve Baása, az
Izráel királya Júda ellen, és + megépíté Rámát, hogy ne engedjen senkit
se kimenni, se bemenni Asához a Júda királyához.

De Asa az Úrnak és a királynak tárházából hoza ki ezüstöt, aranyat,
és küldé azt Benhadádnak, a Siriabeli királynak, a ki lakik vala
Damaskusban, mondván:

Szövetség van köztem és te közötted, a mint az én atyám és a te atyád
között is volt azelőtt. Ímé küldök néked ezüstöt és aranyat. Menj el,
bontsd fel a te szövetségedet Baásával, az Izráel királyával, hogy
távozzék el tőlem.

És engedvén Benhadád Asa királynak, elküldé az ő seregének vezéreit
Izráel városai ellen, és bevevé Ijont, Dánt, Abelmáimot és Nafthali
minden kincses városait.

A mit mikor meghallott Baása, abbanhagyta Ráma építését és megszünteté
munkáját.

Akkor Asa király felvevé az egész Júda népét, és Rámából a köveket és a
fákat mind elhordák, a melyekkel Baása a vársot építi vala, és azokból
Gébát és Mispát építé.

Az időben méne Hanáni próféta Asához, a Júda királyához, és monda néki:
Mivel a Siriabeli királyban volt bizodalmad, és nem az Úrban, a te
Istenedben bízál: ezért szabadult meg a Siriabeli király hada a te
kezedből.

Avagy nem vala-é a Szerecseneknek és a Libiabelieknek nagy seregök,
felette sok szekereik és lovagjaik? Mindazáltal, mivel az Úrban volt
bizodalmad, kezedbe adá azokat;

Mert az Úr szemei forognak az egész földön, hogy hatalmát megmutassa
azokhoz, a kik ő hozzá teljes szívvel ragaszkodnak; bolondul +
cselekedél ebben; azért mostantól kezdve háborúk lesznek te ellened.

Akkor megharaguvék Asa a prófétára, és veté őt a tömlöczházba, mert igen
megharagudott vala e szóért reá és ugyanakkor Asa a nép közül is sokat
megnyomoríta.

De ímé Asának mind első, mind utolsó dolgai meg vannak írva a Júda és az
Izráel királyainak könyvében.

És megbetegedék Asa, királyságának harminczkilenczedik esztendejében
lábaira, annyira, hogy igen súlyos volt az ő betegsége; mindazáltal
betegségében is nem az Urat keresé, hanem az orvosokat.

És elaluvék Asa az ő atyáival, és meghala az ő királyságának
negyvenegyedik esztendejében.

És eltemeték őt az ő sírjába, a melyet magának vágatott vala a Dávid
városában; és helyezék őt az ágyba, a melyet megtöltének drága
fűszerekkel, s kenőcscsé feldolgozott jó illatokkal, és érette felette
nagy égést rendezének.

17. Fejezet

Uralkodék pedig ő helyette az ő fia, Jósafát, és megerősíté magát Izráel
ellen.

És sereget helyezett Júda minden erős városaiba, és őrségeket helyezett
Júda országába és Efraim városaiba, a melyeket az ő atyja, Asa
meghódított vala.

És az Úr Jósafáttal vala, mivel az ő atyjának Dávidnak előbbi útain
jára, és nem kére segítséget a bálványoktól,

Hanem az ő atyjának Istenét kereste, és az ő parancsolatiban járt vala,
és nem Izráelnek cselekedetei szerint.

Azért az Úr megerősíté a királyságot az ő kezében, és az egész Júda ada
Jósafátnak ajándékot, s gazdagsága és dicsősége igen nagy volt.

És az ő szíve felemelkedett az Úr útjain, és még jobban kiirtá Júdából a
magaslatokat és az Aserákat.

Királyságának harmadik esztendejében elküldé az ő vezérei közül
Benhailát, Obádiást, Zakariást, Nétanéelt és Mikáját, hogy tanítsanak a
Júda városaiban,

És velök Lévitákat: Semája, Nétánia, Zebádia, Asáel, Semirámót, Jónatán,
Adónia, Tóbiás és Tóbadónia Lévitákat, és velök Elisáma és Jórám
papokat.

Tanítának azért Júdában, és az Úr törvényének könyve velök vala, mikor
jártak vala Júda városaiban, tanítván a népet.

Ezért az Úr igen megrettenté a földnek minden országait, a melyek Júda
körül valának, annyira, hogy nem merének Jósafát ellen hadakozni.

A Filiszteusoktól is hoznak vala Jósafátnak ajándékot és adópénzt;
az Arábiabeliek is hoznak néki nyájakat, hétezerhétszáz kost és
hétezerhétszáz bakot.

És Jósafát mindig nagyobb és hatalmasabb lőn, és építe Júdában
kastélyokat és tárházakat.

És sok munkája vala néki Júda városaiban, és erős hadakozó férfiakból
álló serege volt Jeruzsálemben.

Ez pedig azoknak száma nemzetségeik szerint: Júdában az ezredesek: Adna,
a fővezér, és vele háromszázezer harczos.

Mellette Johanán volt a vezér, és vele kétszáznyolczvanezer ember.

Mellette Amásia, a Zikri fia, a ki magát szabadakaratjából az Úrnak
kötelezte vala; és ő vele kétszázezer harczos.

A Benjámin nemzetségéből vitéz harczos vala Eljada, és vele a kézívesek
és paizsosok kétszázezeren.

Mellette Józabád, és vele száznyolczvanezeren harczra felszerelve.

Ezek szolgálnak vala a királynak azokon kivül, a kiket a király egész
Júdában a megerősített városokba helyezett.

18. Fejezet

Jósafátnak nagy gazdagsága és dicsősége vala. Ő sógorságot + szerze
Akhábbal.

Néhány esztendő mulva aláméne Akhábhoz Samariába, és levágatott Akháb
az ő és a vele való nép számára sok juhot és ökröt, és rávette őt, hogy
felmenjen vele Rámóth Gileádba.

Mert ezt mondá Akháb, az Izráel királya Jósafátnak, a Júda királyának:
Feljösz-é velem Rámóth Gileádba? Felele néki, és monda: Úgy én, mint te;
úgy az én népem, mint a te néped együtt lesz a harczban.

Azután monda Jósafát az Izráel királyának: Kérdezősködjél még ma az Úr
beszéde után.

És összegyűjté az Izráel királya a prófétákat, mintegy négyszáz férfiút,
és monda nékik: Elmenjünk-é Rámóth Gileád ellen hadba, vagy elhagyjam?
Felelének: Menj el, és az Isten a király kezébe adja.

És monda Jósafát: Nincsen-é itt több prófétája az Úrnak, hogy attól is
tudakozódhatnánk?

És monda az Izráel királya Jósafátnak: Van még egy férfiú, a ki által
az Urat megkérdezhetjük, de én gyűlölöm őt, mert soha nem jövendöl
nékem jót, hanem mindig csak rosszat; ez Mikeás, a Jimla fia. És monda
Jósafát: Ne beszéljen így a király!

Szólíta azért az Izráel királya egyet az ő szolgái közül, és monda: Hívd
ide hamar Mikeást, a Jimla fiát.

És az Izráel királya és Jósafát, a Júda királya ott ülnek vala, kiki az
ő királyiszékében, királyi ruhákba öltözötten; ott ülnek vala Samaria
kapuja előtt, a térségen; és a próféták mind prófétálnak vala ő előttök.

Csináltatott vala pedig magának Sédékiás, a Kénaána fia vasszarvakat,
és monda: Ezt mondja az Úr: Ezekkel ökleled a Siriabelieket, mígnem
megemészted őket!

A többi próféták is mind ekképen jövendöltek, mondván: Menj fel Rámóth
Gileád ellen, szerencsés leszel; mert azt az Úr a király kezébe adja.

A követ pedig, a ki elment volt, hogy elhívná Mikeást, szóla néki,
mondván: Ímé a próféták egyenlő akarattal jót jövendölnek a királynak;
szólj, kérlek, te is úgy, mint azok közül egy, és jövendölj jót.

Akkor monda Mikeás: Él az Úr, hogy csak azt fogom mondani, a mit az én
Istenem nékem mondánd!

Mikor azért a király elé jutott, akkor monda a király néki: Mikeás!
elmenjünk-é Rámóth Gileád ellen hadba, vagy elhagyjam? És monda:
Menjetek el, és jó szerencsétek leszen, kezetekbe adattatnak azok.

És monda a király néki: Hányszor esküdtesselek meg téged, hogy az
igaznál egyebet ne mondj nékem az Úr nevében?

Akkor monda: Látám az egész Izráelt elszéledve a hegyeken, mint a
juhokat, melyeknek pásztoruk nincsen. És azt mondá az Úr: Nincsen
ezeknek urok. Térjen meg kiki az ő házához békességben.

És monda az Izráel királya Jósafátnak: Nemde nem megmondottam-é, hogy
nem fog nékem jót jövendölni, hanem rosszat?

Ismét monda: Halljátok meg azért most az Úr szavát: Látám az Urat ülni
az ő királyiszékében, és az egész mennyei sereget jobb és balkeze felől
mellette állani.

És monda az Úr: Kicsoda csalja meg Akhábot, az Izráel királyát, hogy
felmenjen, és elveszen Rámóth Gileádban? És ki egyet, ki mást szóla.

Akkor eljöve egy lélek, a ki megállván az Úr előtt, monda: Én akarom
megcsalni őt. Az Úr pedig monda néki: Mimódon?

És felele: Kimegyek és leszek hazug lélek az ő összes prófétái szájában.
Monda azért: Csald meg és győzd meg, menj ki és cselekedjél úgy.

Ímé azért most az Úr adta a hazugságnak lelkét ezen te prófétáid
szájába, és az Úr szólott veszedelmes dolgot ellened.

Akkor oda lépett Sédékiás, a Kénaána fia, és arczul csapá Mikeást, és
monda: Melyik úton távozott el az Úrnak lelke tőlem, hogy csak néked
szólana?

Felele Mikeás: Ímé meglátod magad azon a napon, a mikor egyik kamarából
a másik kamarába mégy, hogy elrejtőzhessél.

Akkor monda az Izráel királya: Fogjátok meg Mikeást, és vigyétek
Amonhoz, a város fejedelméhez, és Joáshoz, a király fiához.

És mondjátok: Ezt mondja a király: Vessétek őt a tömlöczbe, és
tápláljátok őt a nyomorúság kenyerével és a nyomorúság vizével, míg
békességgel megjövök.

És monda Mikeás: Ha békével térsz vissza, akkor nem az Úr szólott én
általam: Ismét monda: Halljátok meg minden népek!

És felvonult az Izráel királya és Jósafát a Júda királya Rámóth Gileád
ellen.

És monda az Izráel királya Jósafátnak: Ruhámat megváltoztatom, és úgy
megyek a viadalra; te pedig öltözzél fel ruhádba. És megváltoztatá az
Izráel királya az ő ruháját, és menének viadalra.

Siria királya pedig meghagyta vala az ő szekerei fejedelmeinek, mondván:
Ne harczoljatok se kicsiny, se nagy ellen, hanem csak az Izráel királya
ellen.

És a mikor meglátták a szekerek fejedelmei Jósafátot, mondának: Ez az
Izráel királya! És körülfogták őt, hogy legyőzzék. Akkor felkiálta
Jósafát, és az Úr megsegéllé őt, és az Isten azokat elfordítá tőle;

Mert mikor látták a szekerek fejedelmei, hogy nem az Izráel királya, ott
hagyták.

Egy férfi pedig kifeszíté kézívét csak úgy találomra, és találá
az Izráel királyát a pánczél és a kapocs között. És ő monda az ő
kocsisának: Fordulj meg és vígy ki engem a táborból, mert megsebesültem.

És az ütközet mind erősebb lett azon a napon, és az Izráel királya az ő
szekerében állott a Siriabeliek ellen estvéig, és naplementekor meghala.

19. Fejezet

Megtére pedig Jósafát, a Júda királya az ő házához Jeruzsálembe békével.

És eleibe méne Jéhu próféta, a Hanáni fia, és monda Jósafát királynak:
Avagy az istentelennek kellett-é segítségül lenned, és az Úrnak
gyűlölőit szeretned? Ezért nagy az Úrnak haragja ellened.

Mindazáltal némi jó dolog találtatott benned, hogy e földről kivágattad
az Aserákat és az Istennek keresésére adtad magadat.

És Jósafát egy ideig Jeruzsálemben tartózkodék, azután pedig kiméne a
nép közé, Beersebától fogva mind az Efraim hegységéig, és megtéríté őket
az Úrhoz, az ő atyáiknak Istenéhez;

És rendele bírákat azon a földön, Júdának minden erős városaiba,
városonként.

És monda a bíráknak: Jól meglássátok, a mit cselekesztek; mert nem ember
nevében ítéltek hanem az Úrnak nevében, a ki az ítéletben veletek lesz.

Azért az Úr félelme legyen rajtatok, vigyázzatok arra, a mit tesztek;
mert az Úrnál, a mi Istenünknél nincsen hamisság, sem személyválogatás,
sem ajándékvétel.

Sőt Jeruzsálemben is beállíta némelyeket Jósafát a Léviták, papok és
az Izráel nemzetségeiből való fejedelmek közül az Úr ítéletére és a
perlekedésekre. És ők Jeruzsálembe visszatérének.

És meghagyá nékik, mondván: Így cselekedjetek az Úrnak félelmében
hűséggel és tökéletes szívvel.

Ha valamely pert előtökbe hoznak a ti atyátokfiai, a kik lakoznak az
ő városaikban, emberhalál, törvény és parancsolat, a rendtartások és
ítéletek miatt: intsétek őket, hogy ne vétkezzenek az Úr ellen, és ne
szálljon reátok és a ti atyáitokfiaira az Úr haragja. Így cselekedjetek
és ne vétkezzetek.

És ímé Amária pap lesz a fő ti köztetek az Úrnak minden dolgaiban;
és Zebádia, az Ismáel fia lesz a Júda házának vezére a király minden
dolgában; a Léviták is előljáróitok lesznek. Legyetek azért erősek a ti
tisztetekben és az Úr mellette lesz az igaznak.

20. Fejezet

És lőn ezek után, eljövének a Moáb fiai és Ammon fiai, és velök mások is
az Ammoniták közül, Jósafát ellen, hogy hadakozzanak vele.

Eljövének pedig a hírmondók, és megmondák Jósafátnak, mondván: A
tenger tulsó részéről nagy sokaság jön ellened Siriából, és már
Haséson-Tamárban vannak; ez az Engedi.

Megfélemlék azért Jósafát, és az Urat kezdé keresni és hirdete az egész
Júda országában bőjtöt.

Azért felgyűlének a Júdabeliek, hogy az Úr segedelmét keressék, Júdának
minden városaiból is jövének, hogy az Urat megkeressék.

És megálla Jósafát Júda és Jeruzsálem gyülekezetiben, az Úr házában az
új pitvar előtt;

És monda: Oh Uram, mi atyáink Istene! nem te vagy-é egyedül Isten a
mennyben, a ki uralkodol a pogányoknak minden országain? A te kezedben
van az erő és hatalom, és senki nincsen, a ki ellened megállhatna.

Oh mi Istenünk! nem te űzéd-é ki e földnek lakóit a te néped az
Izráel előtt, és nem te adád-é azt Ábrahámnak, a te barátod magvának
mindörökké?

És lakának azon és építettek azon a te nevednek szentséges hajlékot,
mondván:

A mikor veszedelem jövend mi reánk, háború, ítélet, döghalál vagy éhség,
megállunk e házban előtted (mert a te neved + e házban van) és a mikor
kiáltunk hozzád a mi nyomorúságainkban: hallgass meg és szabadíts meg
minket.

És most ímé az Ammoniták, a Moábiták és a Seir hegyén lakozók, a kiknek
földjén nem akarád, hogy általmenjenek az Izráel fiai, mikor Égyiptom
földéből kijöttek, hanem mellettök menének el és nem pusztíták el őket;

Ímé ezért azzal fizetnek nékünk, hogy ellenünk jönnek, hogy kiűzzenek a
te örökségedből, melyet örökségül adtál nékünk.

Oh mi Istenünk, nem ítéled-é meg őket? Mert nincsen mi bennünk
erő e nagy sokasággal szemben, mely ellenünk jön. Nem tudjuk, mit
cselekedjünk, hanem csak te reád néznek a mi szemeink.

És a Júdabeliek mindnyájan állanak vala az Úr előtt, gyermekeikkel,
feleségeikkel és fiaikkal egyetemben.

Akkor Jaházielre, a Zakariás fiára (ki Benája fia vala, ki Jéhiel fia,
ki Mattániás fia vala, és az Asáf fia közül vala Lévita vala) az Úrnak
lelke szálla, a gyülekezet közepette,

És monda: Mindnyájan, a kik Júdában és Jeruzsálemben lakoztok, és te
Jósafát király, halljátok meg szómat! Így szól az Úr néktek: Ne féljetek
és ne rettegjetek e nagy sokaság miatt; mert nem ti harczoltok velök,
hanem az Isten.

Holnap szálljatok szembe velök! Ímé ők a Czicz hágóján fognak felmenni,
és rájok találtok a völgynek szélénél, a Jeruel pusztájával szemben.

Nem kell néktek harczolnotok, hanem csak álljatok veszteg, és lássátok
az Úrnak szabadítását rajtatok. Júda és Jeruzsálem, ne féljetek és ne
rettegjetek! Holnap menjetek ellenök, mert az Úr veletek lesz.

Akkor Jósafát meghajtá fejét a föld felé, s Júda és Jeruzsálem lakói
leborulának az Úr előtt és imádák az Urat.

A Kéhátiták fiai közül és a Kóriták fiai közül való Léviták pedig
felállának, hogy az Urat, Izráel Istenét nagy felszóval dícsérjék.

És reggel felkészülvén, kimenének a Tékoa pusztájára; és mikor
kiindulnának onnan, megálla Jósafát, és monda: Halljátok meg szómat,
Júda és Jeruzsálemben lakozók! Bízzatok az Úrban a ti Istentekben, és
megerősíttettek; bízzatok az ő prófétáiban, és szerencsések lesztek!

Tanácsot tartván pedig a néppel, előállítá az Úr énekeseit, hogy
dícsérjék a szentség ékességét, a sereg előtt menvén, és mondják:
Tiszteljétek az Urat, mert örökkévaló az ő irgalmassága;

És a mint elkezdették az éneklést és a dícséretet: az Úr ellenséget
szerze az Ammon fiai és a Moábiták és a Seir hegyén lakozók ellen, a kik
Júdára jövének, és megverettetének.

Mert az Ammon és a Moáb fiai a Seir hegyén lakozók ellen támadának, hogy
őket levágnák és elvesztenék; és mikor mind elvesztették a Seir hegyén
lakozókat, azután egymás elpusztítását segítették elő.

A Júda népe pedig méne Mispába a puszta felé, és mikor a sokaság felé
fordulának: ímé csak elesett holttestek valának a földön, és senki sem
menekült meg.

Akkor elméne Jósafát és az ő népe, hogy azoknak jószágait
megzsákmányolják, és találának nálok temérdek gazdagságot és a
holttesteken drága szép ruhákat, melyeket lefosztának rólok, oly sokat,
hogy alig vihették el, és harmadnapig kapdosták a zsákmányt, mert
felette sok vala.

Negyednapra pedig gyűlének a hálaadásnak völgyébe, mivel az Úrnak ott
adának hálákat; azért azt a helyet hálaadás völgyének nevezék mind e mai
napig.

Megtére azért Júdának és Jeruzsálemnek egész népe Jósafáttal, az ő
fejedelmökkel egybe, hogy visszamenjen Jeruzsálembe nagy örömmel; mert
az Úr megvigasztalta vala őket az ő ellenségeik felett.

És bemenének Jeruzsálembe, lantokkal, cziterákkal és trombitákkal, az Úr
házához.

És lőn az Istennek félelme az országok minden királyságain, mikor
meghallották, hogy az Úr hadakozott vala az Izráel ellenségei ellen.

Megnyugovék azért a Jósafát országa, és békességet ada néki az ő Istene
minden felől.

És uralkodék Jósafát Júda felett. Harminczöt esztendős vala, mikor
uralkodni kezde, és uralkodék Jeruzsálemben huszonöt esztendeig; és az ő
anyjának neve Azuba vala, a Silhi leánya.

És jára Asának, az ő atyjának útján, el sem távozék attól, cselekedvén
azt, a mi az Úr szeme előtt kedves dolog vala.

Csakhogy még a magaslatok nem rontattak le, és a nép nem készítette az ő
szívét az ő atyái Istenéhez.

Jósafátnak pedig első és utolsó dolgai ímé meg vannak írva Jéhunak,
a Hanáni fiának könyvében, a ki azokat beírta az Izráel királyainak
könyvébe.

Azután Jósafát, a Júda királya megbarátkozék Akháziával, az Izráel
királyával, a ki gonoszul cselekedett vala;

Mindazáltal vele megbarátkozék, hogy hajókat készítenének, melyeken
Társisba mennének; és a hajókat Esiongáberben készíték.

Jövendöle azért Eliézer, a Maresából való Dódava fia Jósafát ellen,
mondván: Minthogy megbarátkozál Akháziával, az Úr megsemmisíti a te
munkádat. És a hajók mind összetörének, és nem mehetének Társisba.

21. Fejezet

És meghala Jósafát az ő atyáival egyetemben, és eltemetteték az ő
atyáival a Dávid városában; és uralkodék helyette az ő fia, Jórám.

És az ő testvérei, a Jósafát fiai ezek valának: Azária, Jéhiel,
Zakariás, Azáriás, Mikáel és Sefátja. Ezek mind Jósafátnak, az Izráel
királyának fiai voltak.

És adott nékik az ő atyjok sok ajándékot ezüstben, aranyban és
drágaságokban, Júdabeli megerősített városokkal; de a királyságot
Jórámnak adá, mivel ő vala elsőszülötte.

Kezde azért Jórám az ő atyjának királyságában uralkodni, és mikor immár
abban megerősödött, az ő testvéreit mind megölé fegyverrel; sőt Izráel
fejedelmei közül is némelyeket.

Harminczkét esztendős korában kezdett vala uralkodni Jórám, és nyolcz
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben.

És jára az Izráel királyainak útján, a mint cselekszik vala az Akháb
háznépe; mert az Akháb leányát vette vala magának feleségül; és az Úr
szemei előtt gonosz dolgot cselekedék.

Nem akará mindazáltal az Úr a Dávid házát elveszteni a szövetségért, a
melyet + Dáviddal kötött, és mivel igéretet tett vala, hogy szövétneket
ad néki és az ő fiainak minden időben.

Az ő idejében szakada el Edom Júda keze alól, és királyt választának
magoknak.

Elméne ugyan Jórám az ő vezéreivel és a szekerek mind ő vele, és
felkelvén éjjel, megveré az Edomitákat, a kik őt körülvették vala, és
szekereiknek fejedelmeit;

Mindazáltal Edom elszakada Júdának keze alól mind e mai napig.
Ugyanakkor elszakada Libna is az ő keze alól, mivel elhagyta az Urat,
atyái Istenét.

Ő is csináltatott magaslatokat Júda hegyein, és azt művelé, hogy a
Jeruzsálembeliek paráználkodának, sőt Júdát is felbiztatá erre.

Juta pedig azonközben az Illés próféta írása hozzá, mondván: Ezt mondja
az Úr, a te atyádnak, Dávidnak Istene: Mivel nem járál a te atyádnak,
Jósafátnak útján, sem a Júda királyának, Asának útján;

Hanem járál az Izráel királyainak útján, és azt műveléd, hogy Júda
és Jeruzsálem lakói paráználkodjanak, a mint az Akháb háza is
paráználkodik; annakfelette testvéreidet, atyádnak házát megöléd, a kik
jobbak voltak nálad:

Ímé az Úr nagy csapást bocsát a te népedre, fiaidra, feleségeidre és
minden jószágodra.

Te pedig súlyos betegségbe, bélbajba esel, mindaddig, míg a te béled
naponként kimegy a betegség miatt.

Felindítá azért az Úr Jórám ellen a Filiszteusok és az Arábiabeliek
elméjét, a kik a szerecsenekkel határosok valának.

És feljövének Júda ellen és megtámadván őt, zsákmányul vivék mindazt a
vagyont, a mi a király házában található volt, sőt fiait és feleségeit
is, és nem maradt néki más fia, csak Joákház, a legkisebbik.

És mindezek után megveré őt az Úr felette nagy bélbajjal, mely
gyógyíthatatlan vala.

És ez így volt napról-napra, egészen a második év végéig, midőn belei
kifolytak a betegség miatt, és meghala nagy kínokban: és népe nem égete
néki drága illatú fűszereket, mint az ő atyáinak égettek vala.

Harminczkét esztendős vala, mikor uralkodni kezde, és nyolcz esztendeig
uralkodék Jeruzsálemben. És mikor minden részvét nélkül kimula,
eltemeték őt a Dávid városában; de nem a királyok sírjába.

22. Fejezet

És királylyá tevék Jeruzsálem lakosai helyette az ő legkisebb
fiát Akháziát; mert az idősebbeket mind megölték azok, a kik az
Arábiabeliekkel jöttek + vala a táborba. Uralkodék azért Akházia,
Jórámnak a Júda királyának fia.

Akházia negyvenkét esztendős volt, mikor királylyá lett, és egy
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben. Anyjának neve Athália volt, a ki az
Omri leánya vala.

Ő is az Akháb házának útjain jára; mert az ő anyja vala néki tanácsadója
az istentelen cselekedetre.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, miképen az Akháb háznépe,
mert azok voltak tanácsadói atyja halála után, az ő veszedelmére.

Sőt azoknak tanácsa után indulva, hadba méne Jórámmal az Akháb fiával
az Izráel királyával Hazáel ellen a Siriabeli király ellen, Rámóth
Gileádba; de a Siriabeliek Jórámot megverék.

Visszatért azért Jórám, hogy meggyógyíttassa magát Jezréel városában;
mert sebek valának rajta, melyekkel megsebesíttetett Rámában, mikor
Hazáel ellen, Siria királya ellen harczolt. Akházia pedig, Jórámnak a
Júda királyának fia, aláméne, hogy meglátogatná Jórámot, az Akháb fiát
Jezréelben, mert beteg vala.

Hogy Akházia Jórámhoz méne, Isten akaratából, az ő romlása vala, mert
odaérkezvén, elméne Jórámmal Jéhu ellen, a ki a Nimsi fia volt, a kit az
Úr felkenetett, hogy kiírtaná az Akháb háznépét.

Lőn azért, mikor Jéhu az Akháb házán bosszút álla, rátalált a Júda
fejedelmeire és az Akházia testvéreinek fiaira, a kik Akháziának
szolgálnak vala, és megölé őket.

Akháziát is keresé és megfogák őt, (ki Samariában rejtőzött vala el)
és vivék őt Jéhuhoz, a ki megöleté őt. De eltemették, mert ezt mondják
róla: Mégis a Jósafát fia volt, a ki teljes szívvel keresé az Urat. És
nem vala immár senki az Akházia háznépe közül a ki képes lett volna a
királyságra.

És Athália az Akházia anyja, látván, hogy az ő fia meghalt: felkele és
megölé a Júda háznépének minden királyi sarját.

De Jósabát a király leánya vevé Joást az Akházia fiát, és kivivé őt
titkon a király fiai közül, a kik megölettek, és elrejté őt és az ő
dajkáját az ágyasházban. És elrejté őt Jósabát, a Jórám király leánya, a
ki a Jójada pap felesége volt, (mert Akháziának huga vala) Athália elől,
hogy őt meg ne ölhesse.

És náluk vala az Úr házában elrejtve hat esztendeig. Athália pedig
uralkodék az ország felett.

23. Fejezet

A hetedik esztendőben pedig felbátorodván Jójada, szövetséget kötött a
századosokkal, Azáriával a Jérohám fiával, Ismáellel a Jóhanán fiával,
Azáriával az Obed fiával, Maaséjával az Adája fiával, és Elisafáttal a
Zikri fiával;

A kik Júda országát körüljárván, összegyűjték Júdának minden városaiból
a Lévitákat és az Izráel családfőit, és jövének Jeruzsálembe.

Szövetséget tőn pedig mind az egész gyülekezet a királylyal az Isten
házában, minekutána Jójada ekképen szólott nékik: Ímé a király fia fog
uralkodni, a mint az Úr szólott volt a Dávid fiairól;

Azért ez az a dolog, amit cselekednetek kell: Harmadrész közületek, a
kik a szombatra szoktatok feljönni a papok és a Léviták közül, ajtónálló
legyen;

Harmadrész a király házánál, és harmadrész a főkapunál álljon; az egész
nép pedig legyen az Úr házának pitvariban;

Senki ne menjen be az Úr házába, hanem csak a papok és a kik szolgálnak
a Léviták közül, csak ők menjenek be, mert szent dologra rendeltettek;
az egész nép tartsa magát az Úr parancsolatjához.

És a Léviták vegyék körül a királyt, fegyvere mindenkinek kezében
legyen, és ha valaki bemenne a házba, ott megölettessék; és a király
mellett legyetek, mikor bemegy és mikor kijön.

És mind a szerint cselekedének a Léviták és az egész Júda, a mint Jójada
pap megparancsolá, és kiki maga mellé vevé az ő embereit, mindazokat, a
kik felmennek vala a szombatra, mind a kik kijőnek vala szombaton; mert
Jójada pap nem ereszté el a csapatokat.

És Jójada pap a századosoknak azokat a dárdákat, paizsokat és
pánczélokat adá, a melyek Dávid királyéi voltak, a melyek az Isten
házában valának.

És állítá az egész népet, mindenkinek fegyvere kezében lévén, a ház jobb
oldalától a ház bal oldaláig, az oltár mellett és a ház mellett a király
körül.

Akkor kihozák a király fiát, és reá tevék a koronát és a
bizonyságtételt, és királylyá tevék őt, és megkenék őt Jójada és az ő
fiai, mondván: Éljen a király!

Mikor pedig meghallotta Athália a futkosó nép szavát, a kik a királyt
dícsérik vala; akkor ő is felméne a nép közé az Úr házába.

És mikor látta, hogy a király az ő oszlopánál áll a bejáratnál, s
a fejedelmek és a trombitások a király mellett vannak, és hogy az
egész föld népe örül, trombitál, s az énekesek a zengő szerszámokkal
énekelnek, a kik tudósok valának az isteni dícséretben: megszaggatá
Athália az ő ruháit, és monda: Árulás! Árulás!

És kiküldé Jójada pap a századosokat, a sereg előljáróit, mondván nékik:
Vezessétek ki a rendek között, és ha valaki utána menne, fegyverrel
ölettessék meg. Mert ezt mondja vala a pap: Ne öljétek meg őt az Úr
házában.

Helyet adának azért néki, hogy kimehessen, és mikor jutott volna a
király háza felé a lovak kapujáig, ott megölték őt.

Szövetséget tőn pedig Jójada ő maga között, az egész nép között és a
király között, hogy ők az Úr népei legyenek.

És beméne az egész sokaság a Baál házába, és azt elrontá, és annak mind
oltárait, mind bálványait összetöré Mattánt pedig, a Baál papját az
oltárok előtt + ölék meg.

És gondviselőket állíta Jójada az Úr házába, a lévitai papok által,
a kiket Dávid csoportokba osztott az Úr házában, hogy áldoznának
égőáldozatokkal az Úrnak, a mint a Mózes törvényében megíratott, nagy
vígassággal és énekszóval, a Dávid rendelése szerint.

És állítá az ajtónállókat az Úr házának kapuihoz, hogy be ne mehessen, a
ki tisztátalan bármely dolog által.

Azután maga mellé vevé a századosokat és a főembereket és a kik a nép
felett uralkodnak, s az egész ország népét, és kivezetvén a királyt
az Úr házából, bemenének a király házának felső kapuján, és ülteték a
királyt a királyiszékbe.

És örvendezett a föld minden népe, és a város megnyugovék; minekutána
Atháliát megölék fegyverrel.

24. Fejezet

Hét esztendős vala Joás, mikor uralkodni kezde, és uralkodék
Jeruzsálemben negyven esztendeig; az ő anyjának neve Sibia vala,
Beersebából.

És cselekedék Joás az Úr előtt kedves dolgot, Jójada papnak teljes
életében.

Vett pedig néki Jójada két feleséget, és nemze fiakat és leányokat.

Ezek után elvégezé magában Joás, hogy megújítja az Úrnak házát.

És összehivatá a papokat és a Lévitákat, és monda nékik: Menjetek el a
Júda városaiba, és szedjetek az Izráel népétől fejenként pénzt, hogy
a ti Istentek háza esztendőnként kijavíttassék. Ti pedig siessetek e
dologgal; de a Léviták nem sietének.

Akkor hivatá a király Jójadát a papifejedelmet, és monda néki: Miért
nem gondoltál a Lévitákra, hogy behozzák Júdából és Jeruzsálemből
az ajándékot, a melyet rendelt Mózes az Úr szolgája és az Izráel
gyülekezete, a gyülekezet sátorához?

Mert az istentelen Athália és az ő fiai elpusztították az Isten házát,
és mindazt, a mi az Úr házának vala szentelve, a bálványokra költötték.

És mikor parancsolt a király, csinálának egy ládát, a melyet az Úr
házának kapuja előtt helyezének el, kivül.

És kihirdeték Júdában és Jeruzsálemben, hogy hozzák el az Úrnak az
ajándékot, a melyet az Isten szolgája Mózes parancsolt a pusztában
Izráelnek.

Akkor a vezérek mindnyájan és az egész nép örömmel vivék az ő
ajándékaikat és veték a ládába, míg megtelék.

És időnként a Léviták által elviteték a ládát a király gondviselőjéhez,
és mikor látták, hogy sok pénz van benne, eljövén a király íródeákja és
a főpap választott embere, kiüríték a ládát, s azután ismét visszavitték
a helyére. Ezt művelék időnként, és nagy összeg pénzt gyűjtének.

És adá azt a király és Jójada az Úr háza körül való munka
felügyelőjének; és fogadának favágókat és ácsokat az Úr házának
újítására, vas- és rézműveseket is az Úr házának megerősítésére.

Munkálkodának azért a művesek, és az ő kezök által a kijavítás
előrehaladt, s az Úrnak házát előbbi állapotába helyezék, és megerősíték
azt.

Mikor pedig elvégezték, a megmaradt pénzt vivék a királynak és
Jójadának, melyből csinálának az Úr háza számára edényeket, az isteni
tisztelet és áldozat számára kanalakat, s arany és ezüst edényeket. És
áldozának vala égőáldozatokkal szüntelen az Úrnak házában, Jójadának,
teljes életében.

Megvénhedék pedig Jójada, és megelégedvén életével, meghala.
Százharmincz esztendős korában hala meg.

És eltemeték őt a Dávid városában a királyok között, mivel kedves dolgot
cselekedett vala Izráelben mind Istennel s mind az ő házával.

Minekutána pedig meghala Jójada, eljövének a Júda fejedelmei, és
meghajták magokat a király előtt; a király pedig hallgatott reájok.

És elhagyák az Úrnak, atyáik Istenének házát, és szolgálának az
Aseráknak és bálványoknak; mely vétkök miatt lőn az Úrnak haragja Júda
és Jeruzsálem ellen.

És külde hozzájuk prófétákat, hogy visszatérítenék őket az Úrhoz, a kik
bizonyságot tevének ellenök, de nem hallgattak reájok.

Az Isten lelke pedig felindítá Zakariást, a Jójada pap fiát, a ki
felálla a nép között, és monda nékik: Ezt mondja az Isten: Miért
szegtétek meg az Úrnak parancsolatait? - mert az nem használ néktek. Ha
elhagytátok az Urat, ő is elhagy titeket.

Amazok pedig reá támadván, ott az Úr háza pitvarában megkövezék őt a
király parancsolatjából.

És nem emlékezék meg Joás király a jótéteményről, a melylyel annak
atyja, Jójada vala ő hozzá éltében, hanem megöleté a fiát. Mikor pedig
meghalna, ezt mondá: Látja az Úr és bosszút áll!

És már az esztendő elmúltával feljöve ellene Siria királyának serege, és
méne Júdára és Jeruzsálemre, és kiirtották a népnek minden vezéreit a
nép közül, és minden zsákmányukat küldék Damaskusba a királynak;

Mert noha kevés emberrel jött vala rájok a Siriabeli had, mindazáltal az
Úr kezökbe adá Júdának nagy seregét, mivel az Urat, atyáiknak Istenét
elhagyták; és Joáson is bosszút állának.

És mikor tőle elmentek (súlyos betegségben hagyták hátra): pártot ütének
ellene az ő szolgái, a Jójada pap fiának haláláért, és megölék őt
ágyában, és meghala. És eltemeték őt a Dávid városában, de nem temeték
őt a királyok sírjába.

Ezek ütöttek ellene pártot: Zabád, az Ammonbeli Simeát asszony fia, és
Józabád, a Moábbeli Simrith fia.

Az ő fiai, és alatta az adónak megszaporodása, s az Isten házának
kijavítása, ímé meg vannak írva a királyok könyvének magyarázatában.
Uralkodék helyette az ő fia, Amásia.

25. Fejezet

Huszonöt esztendős korában kezdett Amásia uralkodni, és huszonkilencz
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Jéhoaddán vala,
Jeruzsálemből való.

És kedves dolgot cselekedék az Úr előtt; de nem tiszta szívből.

Lőn pedig azután, hogy országában megerősödék, megölé az ő szolgáit, a
kik a királyt, az ő atyját megölték vala.

De azoknak fiait nem öleté meg, hanem a szerint cselekedék, a mint a
törvényben, a Mózes könyvében megiratott, a melyben az Úr parancsolt
volt, mondván: Meg ne ölettessenek az atyák a fiakért és a fiak se
ölettessenek meg az atyákért, hanem kiki az ő saját bűnéért ölettessék
meg.

Összegyűjté annak felette Amásia a Júda népét, és választa közülök
a nemzetségek szerint egész Júdában és Benjáminban ezredeseket és
századosokat; és megszámlálá őket a húsz esztendősöktől fogva és a kik
feljebb valának, és talála azok közül válogatott fegyverfoghatókat,
kopjásokat és paizsosokat, háromszázezeret.

Annakfelette az Izráeliták közül százezer erős vitézt fogadott fel, száz
talentom ezüstön.

Eljöve pedig az Isten embere ő hozzá, mondván: Oh király! ne menjen el
te veled Izráel serege, mert az Úr nem lesz Izráellel, Efraim minden
fiaival.

Ha nem hiszed, ám menj el, készülj a viadalhoz; de megver az Isten téged
az ellenség előtt; mert az Isten hatalmában van mind a segítség, mind a
megveretés.

Akkor monda Amásia az Isten emberének: De mit tegyünk a száz talentom
ezüsttel, a melyet Izráel seregének adtam? És felele az Isten embere: Az
Úr néked annál sokkal többet adhat.

Kiválasztá azért Amásia azt a sereget, a mely Efraimból jött vala ő
hozzá, hogy mennének helyökre; mely dologért igen megharagvának a Júda
népére, és felgerjedt haraggal tértek vissza helyeikre.

Amásia pedig felbátorodván, elindítá népét, és méne a sós völgybe; és
megvere a Seir fiai közül tízezeret.

És Júda fiai tízezeret élve fogtak el, a kiket egy magas kőszikla
tetejére vivének, és letaszították őket a magas kőszikláról, és
mindnyájan összeroncsoltattak.

Annak a seregnek fiai pedig, a kiket visszakülde Amásia, hogy ne
menjenek ő vele hadba: Júdának városaira ütének Samariától fogva mind
Bethóronig; és levágván háromezeret azok közül, nagy zsákmányt vivének
el.

Lőn azután, hogy Amásia megtére az Edomiták megveréséből, a Seir fiainak
isteneit elhozá + és Isten gyanánt tisztelé azokat, a kik előtt magát
meghajtja vala, és nékik jóillatot gerjeszte.

Ezért megharaguvék az Úr Amásiára, és prófétát külde hozzá, a ki monda
néki: Miért imádod annak a népnek isteneit, a kik nem szabadíthatták meg
az ő népöket a te kezedből?

Lőn pedig, mikor ekképen szólott volna néki, monda néki a király: Vajjon
te tanácsosa vagy-é a királynak? Hallgass, mert rosszul jársz. Megszünék
azért a próféta, minekutána ezt mondotta volna: Látom, hogy az Isten el
akar téged veszteni, + mivel ezt műveléd, és tanácsomat nem fogadád meg.

Amásia pedig, a Júda királya, tanácsot tartván, követet külde Joáshoz,
a Joákház fiához, a ki Jéhunak fia vala, az Izráel királyához, mondván:
Nosza, szálljunk szembe egymással!

Akkor Joás, az Izráel királya ilyen választ ada Amásiának, a Júda
királyának: A Libánus hegyén való tövis külde a Libánuson való
czédrusfához, mondván: Add a te leányodat az én fiamnak feleségül;
eközben azonban arra menvén egy fenevad, a mely a Libánuson lakik vala,
eltapodá azt a tövist.

Te magadban így gondolkodtál: Megveréd az Edomitákat, azért fuvalkodtál
fel magadban, hogy dicsekedjél. Kérlek, maradj otthon, miért szereznél
magadnak veszedelmet, hogy te és Júda elveszszen általam.

De Amásia nem nyugodhatott, mert Isten elvégezte vala, hogy az ellenség
kezébe adja őket, mivel az Edomiták isteneit keresték.

Felindula azért Joás, az Izráel királya, és szembeszállának egymással ő
és Amásia, a Júda királya Béth-Semesnél, a mely Júdában van.

És Júda megveretteték Izráel által, és elmenekülének mindnyájan
sátoraikba.

Amásiát pedig, a Júda királyát, a Joás fiát, a ki Joákház fia volt,
Joás, az Izráel királya elfogá Béth-Semesben, és vivé őt Jeruzsálembe,
és Jeruzsálem kőfalát lerontá az Efraim kaputól fogva mind a szeglet
kapujáig négyszáz singnyire.

És az aranyat, az ezüstöt és mindenféle edényeket, a melyek az Isten
házában, az Obed-Edom birtokában találtatának, és a király házának
kincseit, s a kezesek fiait mind Samariába vivé.

Amásia, a Joás fia, a Júda királya, minekutána meghala Joás, a Joákház
fia, az Izráel királya, még tizenöt esztendeig éle.

Amásiának pedig többi dolgai, az elsők és utolsók, avagy nincsenek-é
megírva a Júda és az Izráel királyainak könyvében?

Azon időtől fogva pedig, hogy Amásia az Úrtól elszakada, összeesküvést
szőttek ellene Jeruzsálemben; és elmeneküle Lákisba, de utána küldöttek
Lákisba, és megölték ott őt.

És elhozák onnét lovakon, és eltemeték őt az ő atyáival, Júdának
városában.

26. Fejezet

Akkor előhozván az egész Júda nemzetsége Uzziást (ki tizenhat esztendős
vala), királylyá tevék őt az ő atyja Amásia helyett.

Ő építé meg Elótot, és csatolta ismét Júdához, minekutána Amásia király
meghalt az ő atyáival egybe.

Tizenhat esztendős korában kezdett vala uralkodni Uzziás, és ötvenkét
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Jékólia vala,
Jeruzsálemből való.

És az Úr előtt kedves dolgot cselekedék, a mint az ő atyja, Amásia is
cselekedett vala.

És keresi vala az Istent Zakariás próféta idejében, a ki az isteni
látásokban értelmes vala; és mindaddig, míg az Urat keresé, jó
előmenetelt adott néki Isten;

Mert kimenvén, hadakozék a Filiszteusok ellen; és a Gáth kerítését,
a Jabné kerítését és az Asdód kerítését letöré, és építe városokat
Asdódban és a Filiszteusok tartományában.

És megsegéllé őt az Isten a Filiszteusok ellen és az Arábiabeliek ellen,
a kik lakoznak vala Gúr-Baálban, és Meunimban.

És adának az Ammoniták Uzziásnak ajándékot, és elterjede az ő híre
Égyiptomig; mert felette igen megnevekedett az ő hatalma;

És építe Uzziás tornyokat Jeruzsálemben a szeglet kapuja felett, a völgy
kapuja felett és a szegletek felett, és igen megerősítteté azokat.

A pusztában is tornyokat épített, és sok kutat ásatott; mert sok
nyája vala mind a völgyekben, mind a lapályon, és szántóvető szolgái,
vinczellérei a hegyeken és Kármelben, mert a földművelést kedvelte.

Uzziásnak hadakozó serege is vala, a mely harczba mehetett csapatonként,
a mint megszámláltatott Jéhiel íródeák és Maaséja előljáró által
Hanániás vezetése alatt, a ki a király vezérei közül való.

A családfők egész száma a hadakozó vitézek között kétezerhatszáz vala.

És az ő kezök alatt levő hadakozó sereg háromszázhétezerötszáz
harczosból állott, a kik képesek valának megsegíteni a királyt
ellenségei ellen.

És készíttete Uzziás nékik, az egész sereg számára paizsokat, kopjákat,
sisakokat, pánczélokat, íveket és parittyába való köveket.

Készíttete annakfelette Jeruzsálemben értelmes mesteremberek által
gépezeteket a tornyok tetején és a kőfal szegletein, nyilaknak és
nagy köveknek kihajigálására. És az ő híre messzire elterjede; mert
csudálatosan megsegítteték, míglen megerősödék.

Mikor pedig ilyen módon megerősödött volna, felfuvalkodék, hogy
megfertőztetné magát és vétkezék az Úr ellen, az ő Istene ellen. Beméne
az Úr templomába, hogy a füstölő oltáron füstölne.

És beméne ő utána Azáriás pap, és vele az Úr papjai nyolczvanan, igen
erősek.

És ellene állának Uzziás királynak, és mondának néki: Uzziás! nem
a te dolgod az Úrnak füstölni, hanem az Áron pap fiaié, a kik
felszenteltetének, hogy füstöljenek. Menj ki e szent helyből; mert igen
vétkeztél és dicsőségedre nem leend az Úr Istentől.

És megharaguvék Uzziás, a kinek kezében vala a fülstölő szerszám, hogy
füstölne; és mikor haragudnék a papokra, bélpoklosság támada a homlokán
ott a papok előtt, az Úr házában, a füstölő oltár előtt.

És mikor tekintett volna ő reá Azáriás főpap, és vele mind a többi
papok, láták a bélpoklosságot az ő homlokán; és elűzék őt onnét, sőt
maga is sietett kimenni, mert az Úr megverte vala őt.

És lőn Uzziás király halála napjáig bélpoklos; és lakik vala egy
elkülönített házban bélpoklosan, mert az Úr házából kivettetett vala.
És Jótám, az ő fia vala a király házában, a ki ítélkezék az ország népe
felett.

Uzziásnak pedig első és utolsó dolgait megírta Ésaiás próféta, az Ámós
fia.

És meghala Uzziás az ő atyáival egybe, és eltemeték őt az ő atyáival a
temetőbe, a mely a királyoké vala, mert ezt mondják felőle: bélpoklos
volt. És uralkodék helyette Jótám, az ő fia.

27. Fejezet

Huszonöt esztendős vala Jótám, mikor uralkodni kezde, és tizenhat
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Jérusa vala, a
Sádók leánya.

És kedves dolgot cselekedék az Úr előtt, a mint az ő atyja, Uzziás is
cselekedett vala, csakhogy nem méne az Úr templomába; a nép azonban
tovább is vétkezék.

Ő építé meg az Úr házának felső kapuját; a vár kőfalán is sokat építe.

Annakfelette a Júda hegyes földén városokat építe, és a ligetekben
palotákat és tornyokat építe.

Ő is hadakozott az Ammon fiainak királyai ellen, a kiket megvere; és
adának néki az Ammon fiai azon esztendőben száz tálentom ezüstöt s
tízezer véka búzát és tízezer véka árpát. Ezt fizették néki az Ammon
fiai a második és harmadik esztendőben is.

És hatalmassá lőn Jótám, mert útjában az Úr előtt, az ő Istene előtt
járt.

Jótámnak pedig több dolgait, minden hadakozásait és útjait, ímé megírták
az Izráel és a Júda királyainak könyvében.

Huszonöt esztendős korában kezdett uralkodni, és tizenhat esztendeig
uralkodék Jeruzsálemben.

És elaluvék Jótám az ő atyjával, és eltemeték őt a Dávid városában; és
uralkodék Akház, az ő fia helyette.

28. Fejezet

Húsz esztendős volt Akház, mikor uralkodni kezdett, és tizenhat
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben, és nem cselekedék kedves dolgot az
Úr előtt, mint Dávid, az ő atyja;

Hanem az Izráel királyainak útján járt, és öntött bálványokat is
csináltatott a Baál tiszteletére.

Annakfelette tömjéneze a Hinnom fiának völgyében; fiait is megégeté
tűzben, a pogányok útálatosságai szerint, a kiket az Úr az Izráel fiai
előtt kiűzött volt.

Áldozék és tömjéneze a magaslatokon is, a halmokon is és minden zöld fa
alatt.

Ezért az Úr az ő Istene adá őt a Siriabeli király kezébe, és őt igen
megverék, és sok foglyot hurczolának el ő tőle, a kiket Damaskusba
vivének. Sőt még az Izráel királya kezébe is adaték, és az is igen
megveré őt.

Mert Pékah, a Rémália fia, Júdában egy nap levága százhúszezer embert,
mind vitézeket; mivel elhagyták az Urat, atyáik Istenét.

Annakfelette az Efraimbeli vitéz Zikri megölé Maásiát, a király fiát,
Azrikámot, az ő házának gondviselőjét, és Elkánát, a ki a király után
második vala.

És elvivének az Izráel fiai az ő atyjokfiai közül kétszázezer asszonyt,
fiút, leányt, és nagy vagyont rablának el tőlök, és azzal a zsákmánynyal
mennek vala Samariába.

Vala pedig ott az Úrnak egy prófétája, a kinek neve Odéd, a ki eleibe
menvén a hadnak, a mely Samariába megy vala, monda nékik: Ímé, mivel
az Úrnak, atyáitok Istenének haragja Júda ellen felgerjedett, őket
kezetekbe adta, és ti sokat megölétek közülök haragotokban, a mely
szintén az égig felhatott;

És immár arra gondoltok, hogy Júdának és Jeruzsálemnek fiait
megalázzátok, hogy néktek szolgáitok és szolgálóleányitok legyenek:
avagy ezáltal nem teszitek-é magatokat bűnösökké az Úrnál, a ti
Isteneteknél?

Azért halljátok meg szómat: Vigyétek vissza a ti atyátokfiai közül való
foglyokat, a kiket ide hoztatok; különben az Úrnak nagy haragja lészen
rajtatok.

Akkor felkelének némelyek az Efraimból való vezérek közül: Azáriás, a
Jóhanán fia; Berékiás, a Mesillemót fia; Ezékiás, a Sallum fia, és Amása
a Hadlai fia, azok ellen, a kik a viadalból jőnek vala.

És mondának nékik: Ne hozzátok ide be a foglyokat, mert felette igen
nagy bűn lesz az, a mit akartok művelni, és ezzel a mi bűneinket
és vétkeinket megsokasítjátok; mert e nélkül is sok bűnünk van, és
felgerjedt a harag Izráel ellen.

Ott hagyá azért a sereg a foglyokat és a zsákmányt a vezérek és az egész
gyülekezet előtt.

És felállának a névszerint megnevezett férfiak, s felvevék a foglyokat,
és a kik mezítelenek valának közülök, felöltözteték a zsákmányból;
felöltözteték azokat, sarukat is adának lábaikra; ételt és italt is
adának nékik; sőt meg is kenék őket, és a gyengélkedőket szamarakra
helyezék, és vivék őket a pálmafák városába, Jérikhóba, az ő
atyjokfiaihoz; azután megtérének Samariába.

Az időben külde Akház király az Assiriabeli királyhoz, hogy megsegítené
őt.

Mert még az Edomiták is eljöttek vala, és a Júdabeliek közül sokat
levágának, vagy rabságba hurczolának.

A Filiszteusok is mind ellepék a lapályon való városokat és Júdának dél
felől való részét, és elfoglalák Béth-Semest, Ajalont, Gederótot, Sókot
és annak faluit; Timnát és annak faluit; Gimzót és annak faluit, és ott
laknak vala;

Mert az Úr megalázta Júdát Akházért, az Izráel királyáért; mert arra
indítá Júdát, hogy vétkezzék az Úr ellen.

Eljöve azért ő ellene Tiglát-Piléser, Assiria királya, a ki sanyargatá
őt, és nem segítette meg.

Mert Akház kifosztá az Úr házát, a királyét, a fejedelmekét, és az
Assiriabeli királynak adá, de azért nem lőn néki segítségére.

Sőt még a szorongattatás idejében is tovább vétkezék az Úr ellen; ilyen
vala Akház király.

Mert áldozék Damaskus isteneinek, a kik őt megverték vala, ezt mondván:
Mivel Siria királyainak istenei megsegítik őket, azért én is azoknak
áldozom, hogy segéljenek engem is, holott mind néki, mind az egész
Izráelnek azok okozták romlását.

És összehordá Akház az Isten házának edényeit, és összetöré az Isten
házának edényeit, és az Úr házának ajtait bezárá, és csinála a maga
számára oltárokat Jeruzsálemnek minden szegletén;

Júdának minden városaiban is magaslatokat építe, hogy az idegen
isteneknek tömjénezzen, és haragra ingerlé az Urat, atyái Istenét.

Az ő több dolgai pedig és útjai, úgy az elsők, mint utolsók, ímé meg
vannak írva a Júda és az Izráel királyainak könyvében.

Meghala pedig Akház az ő atyáival, és eltemeték őt Jeruzsálem városában;
mert nem vivék őt az Izráel királyainak sírjába. És uralkodék az ő fia,
Ezékiás, ő helyette.

29. Fejezet

Ezékiás huszonöt esztendős korában kezdett uralkodni, és uralkodék
huszonkilencz esztendeig Jeruzsálemben; az ő anyjának neve Abija, a
Zakariás leánya.

És kedves dolgot cselekedék az Úr előtt, mind a szerint, a mint Dávid,
az ő atyja is cselekedett vala.

És az ő királyságának első esztendejében, az első hónapban kinyitá az Úr
házának ajtait, és azokat megújíttatá.

És egybehivatá a papokat és a Lévitákat, és összegyűjté őket a napkelet
felől való utczában;

És monda nékik: Hallgassatok meg engem Léviták! Most szenteljétek meg
magatokat, az Úrnak, atyáitok Istenének házát is szenteljétek meg, és
hordjatok ki minden tisztátalanságot a szent helyről;

Mert vétkeztek a mi atyáink, és az Úr előtt, a mi Istenünk előtt
gonoszul cselekedének, és elhagyták őt, az Úr sátorától elfordították
arczukat, hátat fordítván annak.

A tornácz ajtait is bezárták, a szövétnekeket eloltották, és
füstölőszert nem füstölögtettek és égőáldozatot nem áldoztak az Izráel
Istenének a szent helyen.

És ezért volt az Úrnak haragja Júdán és Jeruzsálemen, és adta volt
őket rabságra és pusztulásra és kigunyoltatásra, a mint ti magatok is
látjátok.

És ímé a mi atyáink fegyver által hullottak el, fiaink, leányaink és
feleségeink fogságba vitettek e dolog miatt.

Most azért elvégeztem magamban, hogy az Úrral, Izráel Istenével
szövetséget szerzek, hogy haragját tőlünk elfordítsa.

Fiaim, most ne tévelyegjetek; mert az Úr választott titeket, hogy
ő előtte állván, néki szolgáljatok, hogy szolgái legyetek néki és
jóillatot szerezzetek.

Felkelének azért a Léviták: Máhát az Amásai fia, Jóel az Azárja fia, a
kik Kéhátiták valának; a Mérári fiai közül pedig Kis az Abdi fia, és
Azária a Jéhalélel fia, és a Gersoniták közül Joah a Zimma fia, és Éden
a Joah fia;

Az Elisáfán fiai közül Simri és Jéhiel; az Asáf fiai közül Zakariás és
Mattánia;

A Hemán fiai közül Jéhiel és Simei; a Jédutun fiai közül Semája és
Uzziel.

Összegyűjték az ő atyjokfiait, és megszentelék magokat, és bemenének
a király parancsolatjából az Úrnak beszédei szerint, az Úr házának
megtisztítására.

És bemenének a papok az Úr házának belső részébe, hogy azt
megtisztítsák; kihordának belőle minden tisztátalanságot, a melyet az Úr
templomában találának, az Úr házának pitvarába; és a Léviták felszedék,
hogy onnan kihordják a Kidron patakába.

Elkezdék pedig a megszentelést az első hónap első napján, és a hónap
nyolczadik napján bemenének az Úr házának tornáczába, és megszentelék
az Úr házát nyolcz napon át, úgy hogy az első hónap tizenhatodik napján
végezték be.

És akkor bemenének Ezékiás királyhoz, és mondának: Megtisztítottuk
mindenestől az Úr házát, az égőáldozat oltárát is, minden hozzá tartozó
edényekkel egybe, a szent asztalt is, minden szerszámaival;

Minden egyéb eszközöket is, a melyeket Akház király az ő királysága
alatt megszentségtelenített, mikor Isten ellen vétkezett vala,
helyreállítottunk és megszenteltünk, és ímé mind az Úr oltára előtt
vannak.

Reggel azért felkele Ezékiás király, és összegyűjté a város fejedelmeit,
és felméne az Úr házába.

És vivének fel hét tulkot és hét kost, hét bárányt és hét bakot
bűnért való áldozatra az országért, a szent hajlékért és Júdáért, és
megparancsolá az Áron fiainak, a papoknak, hogy megáldozzák az Úr
oltárán.

Megölék azért a tulkokat, és a papok azoknak véröket vévén, elhinték az
oltárra; hasonlatosképen megölvén a kosokat, elhinték azoknak véröket az
oltárra; a bárányokat is megölvén, azoknak vérét az oltárra hinték.

Azután előhozák a bűnért való bakokat a király és a gyülekezet elé, és
kezöket rájok tevék.

Minekutána a papok azokat megölték, bűnért való áldozást végeztek a
vérökkel az oltáron, az egész Izráel megtisztulására; mert az egész
Izráelért parancsolta vala a király az égőáldozatot és a bűnért való
áldozatot.

És beállítá a Lévitákat az Úr házába czimbalmokkal, lantokkal és
cziterákkal Dávidnak és Gádnak a király prófétájának, és Nátán
prófétának parancsolatja szerint; mert az Úrtól volt a parancs az ő
prófétái által.

Előállának azért a Léviták a Dávid zengő szerszámaival; a papok is a
trombitákkal.

És megparancsolá Ezékiás, hogy egészen égőáldozatot áldozzanak az
oltáron. És mikor megkezdődött az áldozás ugyanakkor megkezdődött az
Úrnak éneke is és a trombiták harsonája Dávidnak az Izráel királyának
szerszámaival.

És az egész gyülekezet leborula, az énekesek énekelének, és a
trombitások trombitálának mindaddig, míg az egészen égőáldozatnak vége
lőn.

És a mikor elvégezték az áldozatokat, a király és mindnyájan a vele
valók leborulván arczczal, imádkozának.

És megparancsolá Ezékiás király és a fejedelmek a Lévitáknak, hogy az
Urat dícsérjék a Dávid és az Asáf próféta dicséreteivel; a kik, mikor
nagy örömmel dícsérték az Urat, meghajoltak és leborulának.

Azután szóla és monda Ezékiás: Most már felavattátok magatokat az Úrnak,
azért jőjjetek, és hozzatok áldozatokat és dícsérő áldozatokat az Úr
házában. És az egész gyülekezet hoza áldozatokat és dícsérő áldozatokat,
és mindaz a kit a szíve indított, egészen égőáldozatot.

És az égőáldozatra való barmok száma, a melyeket a gyülekezet hozott
vala, ez volt: hetven tulok, száz kos, kétszáz bárány. Mindezek egészen
égőáldozatul valának az Úrnak.

Azonkivül szenteltek az Úrnak hatszáz tulkot és háromezer juhot.

De mivel a papok kevesen valának, és nem győzték az áldozatokat mind
megnyúzni, ezért az ő atyjokfiai, a Léviták segítségökre valának
nékik mindaddig, míg azt a munkát elvégezék, és míg a többi papok
magokat megszentelék; mert a Léviták igazabb szívűek valának a magok
megszentelésében, mint a papok.

Az egészen égőáldozat is igen sok volt a hálaáldozatok kövérivel
és az egészen égőáldozatokhoz való italáldozatokkal; és ekképen
helyreállíttatott az Úr házának szolgálata.

Örvendeze azért Ezékiás és ő vele az egész gyülekezet, hogy az Isten
erre hajlandóvá tette a népet; mert hirtelen történt ez a dolog.

30. Fejezet

És külde Ezékiás az egész Izráelhez és Júdához, sőt Efraimnak
és Manassének is íra leveleket, hogy jönnének el az Úr házához
Jeruzsálembe, hogy megtartanák a páskhát az Úrnak, Izráel Istenének.

És tanácsot tarta a király és fejedelmei s az egész gyülekezet
Jeruzsálemben, hogy a második hónapban tartsák meg a páskhát.

Mert azt akkor nem tarthatták meg, mert a papok nem szentelhették meg
magokat kellő számban, s a nép sem gyűlt vala össze Jeruzsálemben.

És e dolog igen tetszék mind a királynak, mind az egész gyülekezetnek.

Elhatározták tehát, hogy kihirdetik egész Izráelben Beersebától fogva
Dánig, hogy jőjjenek Jeruzsálembe páskhát szentelni az Úrnak, Izráel
Istenének, mert már régóta nem tartották meg úgy, a mint megiratott.

Elmenének azért a híradók a király levelével és a fejedelmekével az
egész Izráelhez és Júdához, és a király parancsolatjából ezt mondják
vala: Izráel fiai! térjetek meg az Úrhoz, Ábrahámnak, Izsáknak és
Izráelnek Istenéhez s ő is megtér a maradékhoz, mely megmaradt még
köztetek az Assiriabeli királyok kezétől.

És ne legyetek olyanok, mint a ti atyáitok és atyátokfiai, a kik
vétkeztek volt az Úr ellen, atyáik Istene ellen és elpusztította őket, a
mint ti magatok látjátok.

Most azért meg ne keményítsétek nyakatokat, mint a ti atyáitok; adjatok
kezet az Úrnak, és bemenvén az ő szent helyébe, a melyet megszentelt
örökké, szolgáljatok az Úrnak, a ti Istenteknek, és elfordul rólatok
haragja.

Mert hogy ha ti megtéréndetek az Úrhoz, a ti atyátokfiai és fiaitok
kegyelmet találnak azoknál a kik őket fogságba vitték, és megtérnek +
erre a földre, mert irgalmas és kegyelmes az Úr, a ti Istentek, és nem
fordítja el orczáját tőletek, ha ő hozzá megtéréndetek.

Mikor pedig a híradók városról-városra menének az Efraim és a Manasse
földén, mind Zebulonig, nevetik és csúfolják vala őket;

Mindazáltal némelyek az Áser, Manasse és a Zebulon nemzetségéből
megalázák magokat, és eljövének Jeruzsálembe.

Júdában is ezt cselekedé az Istennek keze, adván beléjök egy akaratot,
hogy engednének a király parancsolatjának és a fejedelmekének az Úr
beszéde szerint.

Sok nép gyűle azért Jeruzsálembe, hogy a kovásztalan kenyerek ünnepét
megtartsák a második hónapban; igen nagy gyülekezet vala.

És felkelének, és elronták az oltárokat, a melyek Jeruzsálemben valának,
és a füstölő oltárokat is mind elronták, és a Kidron patakába hányták.

És megölék a páskhabárányt a második hónap tizennegyedik napján;
s a papok és a Léviták megszégyenlék és megszentelék magokat, és
égőáldozatokat vittek az Úr házába;

És kiki álla az ő helyére az ő szokások szerint és Mózesnek az Isten
emberének törvénye szerint, és a papok hintik vala a vért a Léviták
kezéből.

Minthogy pedig igen sokan valának a gyülekezetben, a kik magokat
meg nem szentelték vala, ezért a Léviták a páskhabárány megölésével
foglalkozának azokért, a kik tisztátalanok voltak, hogy megszenteljék az
Úrnak;

Mert a népnek nagy része, sokan az Efraim, Manasse, Izsakhár és Zebulon
nemzetségéből, nem szentelték meg magokat, mindazáltal megevék a
páskhabárányt, nem úgy, a mint megiratott; de könyörge Ezékiás érettök,
mondván: A kegyes Úr tisztítsa meg azt;

Mindenkit, a ki szívét elkészítette, hogy keresse az Istent, az Urat, az
ő atyái Istenét, ha nem a szentségnek tisztasága szerint is.

És meghallgatá az Úr Ezékiást, és a népnek megkegyelmeze.

Megtartották tehát az Izráel fiai, a kik Jeruzsálemben találtatának,
a kovásztalan kenyerek ünnepét hét napon át nagy örömmel, és dícsérik
vala az Urat minden nap a Léviták és a papok, az Úr erejét éneklő
szerszámokkal.

És kegyesen beszéle Ezékiás minden Léávitával, a kik értelmesek és
jóindulattal valának az Úr iránt. És ünnepi lakomát tartottak hét napon
át, áldozván hálaadó-áldozatokkal, és dícsérvén az Urat, atyáik Istenét.

Tanácsot tarta pedig az egész gyülekezet, hogy még hét napig szentelne
ünnepet; és így még hét napot töltöttek el vígasságban;

Mert Ezékiás, a Júda királya ada a gyülekezetnek ezer tulkot és hétezer
juhot, a fejedelmek is adának a gyülekezetnek ezer tulkot és tízezer
juhot; és megszentelék magokat a papok elegen.

Nagy örömben vala azért az egész Júda gyülekezete, a papok és a Léviták
és azoknak egész gyülekezete, a kik Izráelből oda mentek vala; mind az
idegenek, a kik az Izráel földjéről jöttek vala, mind a Júdában lakozók.

És volt nagy vígasság Jeruzsálemben; mert Salamonnak, az Izráel
királyának, Dávid fiának idejétől fogva nem volt ehez hasonló ünnep
Jeruzsálemben.

Ezek után felállának a papok és a Léviták, és megáldák a gyülekezetet;
és meghallgatásra talált az ő szavok, és felhata az ő könyörgésök
mennybe az Isten szentséges lakhelyébe.

31. Fejezet

A mint mindezeknek vége lőn: kiméne az egész Izráel, a kik Júdának
városaiban találtatának, s a bálványokat széttörték, az Aserákat
kivagdalák, s leronták a magaslatokat és oltárokat egész Júdában,
Benjáminban, Efraimban és Manasseban, mígnem befejezték; azután
visszatérének az Izráel fiai mind, kiki az ő örökségébe és városaiba.

És helyreállítá Ezékiás a papok és Léviták osztályait csoportjaik
szerint, kit-kit az ő szolgálata szerint, a papokat és a Lévitákat az
égőáldozatokra és a hálaadó-áldozatokra, a szolgálatra, hálaadásra és
dícséretre az Úr táborinak kapuiban.

És rendelé a király az ő jövedelmének egy részét az égőáldozatok
számára, a reggeli és estvéli égőáldozatok, a szombatnapok, az újhold és
az ünnepek égőáldozatai számára, a mint megiratott az Úr törvényében.

Meghagyá a népnek is, Jeruzsálem lakosinak, hogy megadják a papok
és a Léviták járandóságát, hogy az Úr törvényéhez annál inkább
ragaszkodjanak.

A mint ez intézkedés híre elterjedt: az Izráel fiai a búzának, a bornak
és olajnak, a méznek és minden mezei termésnek zsengéjét bőséggel
megadák; és mindenből a tizedet bőséggel meghozák.

És az Izráel és Júda fiai, a kik lakoznak vala a Júda városaiban, ők is
elhozák a barmokból és juhokból a tizedet, és annak tizedét, a mi az
Úrnak, az ő Istenöknek szenteltetett, és rakásonként felhalmozák.

A harmadik hónapban kezdék a rakásokat rakni, és a hetedik hónapban
végezék el.

Oda menvén pedig Ezékiás és a fejedelmek, és látván a rakásokat: áldák
az Urat és az ő népét, Izráelt.

Megkérdé pedig Ezékiás a papokat és a Lévitákat a rakások felől.

Kinek felelvén Azáriás a főpap, a Sádók nemzetségéből való, monda: Mióta
az Úr házába kezdék az ajándékokat hozni: eleget ettünk és sok meg is
maradt belőle, mert az Úr megáldotta az ő népét; és ez a rakás, a mi
megmaradt.

És monda Ezékiás, hogy az Úr házában csináljanak tárházakat, és
megcsinálák.

Behordák azért az ajándékokat, a tizedeket, és a mi megszenteltetett,
nagy hűséggel, és ezeknek főgondviselője Konánia Lévita vala, a második
pedig ennek atyjafia, Simei.

Jéhiel pedig és Azáriás, Náhát, Asáel, Jérimot, Józabád, Eliel, Ismákia,
Máhát és Benája, gondviselők valának, Konániának és atyjafiának Simeinek
keze alatt, Ezékiás királynak és Azáriásnak az Isten háza előljárójának
parancsolatából.

Kóré Lévita pedig, a Jemna fia, a ki ajtónálló vala napkelet felől, az
Isten számára tett önkéntes adományok gondviselője volt, hogy kiadja az
Úrnak és a szentek szentjének áldozatát.

Keze alatt valának: Eden, Minjámin, Jésua, Semája, Amária és Sekánia a
papok városaiban, hogy hűségesen osztogassák a csapatok szerint az ő
atyjokfiainak, úgy a nagynak, mint a kicsinynek,

(Az ő nemzetségök férfiain kivül, a három esztendős fiútól fogva
feljebb) mindenkinek, a kinek bejárása vala az Úr házába a maga napján,
a naponként való szolgálatra, rendtartásuk és csapatjaik szerint;

A papok nemzetségének családjaik szerint; a Lévitáknak is, a kik húsz
esztendősök és feljebb valók volnának, az ő rendtartások és csapatjaik
szerint.

És azok családjának minden kisdeddel, feleségeikkel, fiaikkal,
leányaikkal, s az egész gyülekezetnek; mert az ő hitök szerint
szentelték vala magokat a szentségre;

Az Áron fiainak is, a papoknak, az ő városaikhoz tartozó környékén,
minden városban valának névszerint megnevezett emberek, hogy kiadják a
részét minden férfinak a papok közül, és minden nemzetségnek a Léviták
között.

És így cselekedék Ezékiás egész Júdában. A mi jó, igaz és helyes vala az
Úr előtt, az ő Istene előtt, azt művelé.

És minden munkában, a melyet elkezdett az Isten házának szolgálatában, a
törvényben és parancsolatban, keresvén az ő Istenét, teljes szívvel jár
vala el, és ezért szerencsés vala.

32. Fejezet

Ezen dolgok és igazságos cselekedetek után eljöve Sénakhérib, az
Assiriabeli király, és Júdába menvén, megszállá a megerősített
városokat, azt mondván, hogy elfoglalja azokat magának.

Mikor tehát Ezékiás látta, hogy Sénakhérib eljöve, és Jeruzsálemet meg
akarná szállani:

Tanácsot tarta vezéreivel és vitézeivel, hogy a városon kivül való
forrásokat betöltsék; és azok segítségére lőnek néki;

Mert összegyűlvén a sokaság, bedugának minden forrást és az ország
közepén folyó patakot, mondván: Miért találjanak az assiriai királyok
elegendő vizet, ha eljőnek?!

És felbátorodván, megépíté a város leromlott kerítését, felemelvén a
tornyokig, és kivül másik kőfalat is emelt, s Millót a Dávid városában
megerősíté ennekfelette szerze sok fegyvert és paizst.

És a nép fölé seregvezéreket tett, és maga köré gyűjtvén őket a város
kapujának utczájára, szóla az ő szívök szerint ekképen:

Erősek legyetek és bátrak, semmit se féljetek, meg se rettenjetek az
assiriai királytól és a vele való egész sokaságtól, mert velünk többen
vannak, hogynem ő vele.

Ő vele testi erő van, velünk pedig az Úr a mi Istenünk, hogy megsegéljen
minket és érettünk hadakozzék. És megbátorodék a nép, ezt hallván
Ezékiástól, a Júda királyától.

Ezek után elküldé szolgáit Sénakhérib, az assiriai király Jeruzsálembe
(ő pedig Lákis mellett volt egész seregével) Ezékiáshoz a Júda
királyához, és az egész Júdához, mely Jeruzsálemben vala, mondván:

Ezt mondja Sénakhérib, az assiriai király: Kiben bíztok, hogy
Jeruzsálemben maradtok a megszállás idején?

Avagy nem Ezékiás áltatott-é el titeket, hogy éhséggel és szomjúsággal
ölne meg titeket, mondván: Az Úr, a mi Istenünk megszabadít minket az
Assiriabeli király kezéből!

Vagy nem Ezékiás pusztította-é el az ő magaslatait és oltárait, mikor
így szólott Júdához és Jeruzsálemhez, mondván: Csak egy oltár előtt
imádkozzatok, és csak azon tömjénezzetek?!

Avagy nem tudjátok-é, mit műveltem én és az én atyáim e föld minden
népeivel? Vajjon e föld nemzetségeinek istenei megszabadíthatták-é az én
kezemből az ő földöket?

És kicsoda e nemzetségek istenei közül az, a melyeket az én atyáim
elvesztettek, a ki az én kezemből az ő népét megszabadíthatta volna,
hogy a ti Istenetek is az én kezemből titeket megszabadíthatna?

Most azért Ezékiás titeket el ne ámítson és meg ne csaljon ily módon; ne
higyjetek néki, mert ha egy népnek és országnak istene sem szabadíthatta
meg az ő népét kezemből és az én atyáim kezéből: mennyivel kevésbbé
szabadíthat meg titeket a ti Istenetek az én kezemből!

Sőt ezenkivül az ő szolgái még sokat szólának az Úr Isten ellen, és az ő
szolgája Ezékiás ellen.

Levelet is íra, az Urat, Izráel Istenét káromlással illetvén, és szólván
ellene ilyen módon: A mint e földön lakozó népek istenei meg nem
szabadíthatták az ő népöket az én kezemből: ekképen az Ezékiás Istene
sem szabadíthatja meg az ő népét kezemből.

És kiáltnak nagy felszóval zsidó nyelven Jeruzsálem népe ellen, mely
a kerítésen vala, hogy őket megrettentenék és megháborítanák, abban a
reményben, hogy így a várost elfoglalhatják.

És úgy szólának a Jeruzsálem Istenéről, mint a föld népeinek istenei
felől, melyek emberi kézzel csináltattak.

Akkor Ezékiás király könyörge, és ő vele Ésaiás próféta az Ámós fia e
káromlásért, és felkiáltának az égre.

És elbocsátá az Úr az ő angyalát, a ki megöle minden erős vitézt,
előljárót és vezért az assiriai király táborában, és nagy szégyennel
megtére az ő földébe. Bemenvén pedig az ő istenének házába, ott az ő
saját fiai + fegyverrel ölék meg őt.

Megszabadítá azért az Úr Ezékiást és a Jeruzsálem népét Sénakhéribtől az
assiriai királytól, és minden másoktól, és védelmezé őket mindenfelől.

És sokan ajándékokat hoznak vala Jeruzsálembe az Úrnak, Ezékiásnak is a
Júda királyának drágaságokat, és ő felmagasztaltatott minden pogányok
szemei előtt azután.

Az időben Ezékiás halálos betegségbe esék; de könyörgött az Úrhoz, a ki
szóla hozzá és csudajelt adott néki.

De nem cselekedék Ezékiás az ő hozzá való jótétemény szerint, mert
magában felfuvalkodék, azért Istennek haragja lőn rajta, Júdán és
Jeruzsálemen.

Azonban megalázta magát Ezékiás az ő felfuvalkodottságában, Jeruzsálem
lakosaival egybe; ezért nem szálla többé reájok az Úrnak haragja Ezékiás
életében.

És igen nagy gazdagsága és dicsősége vala Ezékiásnak. És csináltatott
magának kincsesházat az ezüst, arany, drágakövek és drága fűszerszámok,
paizsok és mindenféle drága szerszámok számára;

És tárházakat jövedelmének a gabonának, bornak, olajnak számára, és
mindenféle barom számára istállókat, a nyájaknak pedig aklokat.

Városokat is építe magának, és szerze igen sok juhot és barmot, mert az
Isten nagy gazdagságot adott néki.

És Ezékiás volt az, a ki betömé a Gihon vizeinek felső forrását, és
Dávid városának napnyugat felől való részén vezeté lefelé. És minden
dolgában igen szerencsés vala Ezékiás;

De mivel a Babilóniabeli fejedelmek követeivel megbarátkozék, a kik ő
hozzá küldettek, hogy megtudakoznák a csudajelt, mely a földön lőn;
elhagyá őt az Isten, hogy megkisértené őt és meglátná, mi volna az ő
szívében.

Ezékiásnak pedig többi dolgai és jótéteményei ímé meg vannak írva
az Ésaiás prófétának, az Ámós fiának látásában, és a Júda és Izráel
királyainak könyvében.

Meghala pedig Ezékiás az ő atyáival, és eltemeték őt a Dávid fiainak
sírjaihoz vivő feljárón, és mind az egész Júda és Jeruzsálem nagy
tisztességet tettek néki az ő halálának idején. És uralkodék Manasse, az
ő fia helyette.

33. Fejezet

Tizenkét esztendős vala Manasse, mikor uralkodni kezdett, és ötvenöt
esztendeig uralkodott Jeruzsálemben.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt a pogányok útálatosságai
szerint, a kiket az Úr az Izráel fiai elől kiűzött vala.

Mert a magaslatokat ismét megépíté, a melyeket Ezékiás az ő atyja
azelőtt elrontott vala, és oltárokat emele Baálnak, Aserákat + is
plántála, és tisztelé az ég minden seregeit, és szolgála azoknak.

Sőt az Úr házában is építe oltárokat, a melyről az Úr azt mondotta volt:
Jeruzsálemben + lészen az én nevem örökké.

És építe oltárokat az ég minden seregeinek, az Úr házának mindkét
pitvariban.

És fiait átvitte a tűzön a Hinnom fiának völgyében; és az
időnek forgására ügyelt, jövendőmondásokat, varázslásokat + és
szemfényvesztéseket űzött, ördöngösöket és jövendőmondókat szerzett,
és sok gonoszságot cselekedett az Úr szemei előtt, hogy őt haragra
indítaná.

A faragott bálványt, a melyet csináltatott vala, az Úr házában állítá
fel, a melyről azt mondá az Isten Dávidnak, és az ő fiának, Salamonnak:
E házban és Jeruzsálemben, a melyet választottam az Izráel minden
nemzetségei közül, helyheztetem az én nevemet mindörökké

És nem űzöm ki az Izráelt e földről, melyet adtam volt a ti atyáitoknak;
de csak úgy, ha ők is mind megtartándják, + a melyeket nékik Mózes által
parancsoltam, minden törvényt, rendeléseket és ítéleteket;

De Manasse elcsábítá Júdát és Jeruzsálem lakóit, hogy még gonoszabbul
cselekedjenek, mint a pogányok, a kiket az Úr kigyomlált volt az Izráel
fiai elől.

És noha megszólította az Úr Manassét és az ő népét; de nem figyelmezének
reá.

Reájok hozá azért az Úr az Assiriabeli király seregének vezéreit, a
kik Manassét megfogták és vasba vervén megkötözék őt két lánczczal, és
Babilóniába vivék.

Mikor pedig nagy nyomorúságban volna, fohászkodék az Úrhoz az ő
Istenéhez, és teljesen megalázta magát az ő atyáinak Istene előtt.

És könyörögvén hozzá megkegyelmeze néki, és meghallgatván könyörgését,
visszahozá őt Jeruzsálembe, az ő országába. Akkor ismeré meg Manasse,
hogy az Úr az igaz Isten.

Ezek után a Dávid városának külső kőfalát felépíté Gihontól napnyugat
felé a völgyben, a halkapu bemeneteléig; Ofelt is körülvéteté magas
kerítéssel, és Júdának minden megerősített városaiba seregvezéreket
helyeze.

És eltávolítá az idegen isteneket és a bálványt az Úr házából, és minden
oltárt, a melyet az Úr házának hegyén és Jeruzsálemben emeltetett,
kihányatá azokat a városon + kivül.

És megépíté az Úr oltárát, és áldozék rajta hálaadó és dicsőítő
áldozatokkal, és megparancsolá Júdának, hogy szolgáljanak az Úrnak,
Izráel Istenének.

Mindazáltal még akkor a nép áldozik vala a magaslatokon; de csak az
Úrnak, az ő Istenének.

Manassénak pedig többi dolgai, Istenéhez való könyörgése, a próféták
intése, a kik az Úrnak, Izráel Istenének nevében szólanának néki, ímé
meg vannak írva az Izráel királyainak dolgai között.

Az ő könyörgése pedig, és hogy az Isten mint kegyelmezett volt meg
néki, s az ő minden bűne és vétke; és a helyek, a melyeken magaslatokat
épített volt, s Aserákat és bálványokat állított fel, minekelőtte
megalázta volna magát: ímé meg vannak írva a Hózai beszédei között.

És meghala Manasse az ő atyáival, és eltemeték őt az ő házában; és
uralkodék Amon, az ő fia helyette.

Huszonkét esztendős vala Amon, mikor uralkodni kezdett, és két
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben.

És gonoszul cselekedék az Úr szemei előtt, miként az ő atyja Manasse
cselekedett volt, mert áldozék Amon mindama bálványoknak, a melyeket az
ő atyja Manasse csináltatott, és azoknak szolgál vala.

Meg sem alázá magát az Úr előtt, mint az ő atyja Manasse megalázta
magát; hanem még sokasítá Amon a bűnt.

Pártot ütének pedig az ő szolgái ő ellene, és őt saját házában megölék.

A föld népe pedig levágá mindazokat, a kik Amon király ellen pártot
ütének, és királylyá tevé a föld népe Jósiást az ő fiát helyette.

34. Fejezet

Nyolcz esztendős vala Jósiás, mikor uralkodni kezdett volt, és
uralkodott harminczegy esztendeig Jeruzsálemben.

És jó dolgot cselekedék az Úr előtt, és jára az ő atyjának Dávidnak
útjain, és nem hajolt el sem jobbra, sem balra;

Mert az ő királyságának nyolczadik esztendejében, mikor még gyermek
volna, kezdé keresni az ő atyjának Dávidnak Istenét; tizenkettedik
esztendejében pedig Júdát és Jeruzsálemet kezdé megtisztítani a
magaslatoktól, Aseráktól, bálványoktól és öntött képektől.

Leronták ő előtte a Baálok oltárait és az azokon levő szobrokat
lehányatá az Aserákot is a bálványokkal és öntött képekkel egyetembe
szétrombolá és apróra töreté, és elhinteté azoknak + temetőhelyén, a kik
azoknak áldoztak vala.

A papok csontjait megégeté azoknak oltárain, és megtisztítá Júdát és
Jeruzsálemet.

Így cselekedék Manassénak, Efraimnak és Simeonnak városaiban is, mind
Nafthaliig, azoknak pusztáiban köröskörül.

Lehányatá azért az oltárokat; az Aserákat és a bálványokat összetördelé
mind porrá, és minden naposzlopot elpusztított Izráel egész földén;
azután megtére Jeruzsálembe.

Királyságának tizennyolczadik esztendejében pedig, minekutána a földet
és a házat megtisztítá, elküldé Sáfánt az Asália fiát, és Maaséját
a város előljáróját, és Joát a Joákház fiát, az emlékírót, hogy
kijavíttatnák az Úrnak, az ő Istenének házát.

És menének Hilkiás főpaphoz, és átadták néki az Isten házába begyült
pénzt, a melyet a Léviták, az ajtónállók gyűjtöttek Manassétól,
Efraimtól és az egész Izráel maradékaitól, és egész Júdától és
Benjámintól, és Jeruzsálem lakóitól.

És adák a munkavezetőknek, a kik felvigyáztak az Úr házában, hogy adják
azt a munkásoknak, a kik dolgoztak az Úr házában, hogy kijavítsák és
helyreállítsák a házat.

És adának pénzt az ácsoknak és a kőműveseknek, hogy vegyenek faragott
köveket, és fákat a kapcsolásokra, és a házak gerendázására, a melyeket
elrontottak a Júda királyai.

És az emberek hűségesen végzik vala a munkát; a kikre felügyelének Jáhát
és Obádia Léviták, a Mérári fiai közül valók; és Zakariás, Mésullám, a
Kéhátiták fiai közül valók, a kik szorgalmazzák vala őket. E Léviták
pedig mindnyájan mesterek valának az éneklőszerszámokban.

A teherhordókat pedig (mert voltak felügyelők a munkások felett
mindenféle dologban) szorgalmazák a Léviták közül való íródeákok,
igazgatók és ajtónállók.

Mikor pedig kihozák azok a pénzt, a mely az Úr házában gyűlt össze:
megtalálá Hilkia pap az Úr törvénykönyvét, a melyet Mózes által adott
volt.

Szóla pedig Hilkia, és monda Sáfánnak, az íródeáknak: A törvénykönyvet
megtalálám az Úr házában. És adá Hilkia a könyvet Sáfánnak.

És vivé Sáfán a könyvet a királyhoz, és elbeszélé néki a dolgot,
mondván: Valamit bíztál a te szolgáidra, abban híven eljárnak;

Mert az Úr házában talált pénzt összeszedvén, adák a felügyelőknek és
munkásoknak kezébe.

Továbbá jelenté Sáfán íródeák a királynak, mondván: Hilkia pap nékem egy
könyvet ada; és olvasott abból Sáfán a király előtt.

Mikor pedig a király hallotta a törvény beszédit, ruháit megszaggatá.

És parancsola a király Hilkia papnak és Ahikámnak a Sáfán fiának,
Abdonnak a Mika fiának, és az íródeáknak Sáfánnak, és Asájának a király
szolgájának, mondván:

Menjetek el, és keressétek meg az Urat én érettem, s az Izráel és Júda
maradékaiért, a könyv beszédei felől, a mely megtaláltatott, mert nagy
az Úr haragja, a mely mi reánk szállott azért, hogy a mi atyáink nem
tartották meg az Úrnak beszédét, hogy mind a szerint cselekedtek volna,
a mint e könyvben megíratott.

Elméne azért Hilkia és a király embere Húlda prófétaasszonyhoz, a
Sallum feleségéhez, aki Thókéhát fia vala, a ki Hasrának, a ruhák
gondviselőjének fia vala (ő pedig Jeruzsálemben, a második utczában
lakik vala) és a szerint szólának néki.

Ki monda nékik: Így szól az Úr, Izráel Istene: Mondjátok meg a férfinak,
a ki titeket hozzám küldött;

Ezt mondja az Úr: Ímé én veszedelmet hozok e helyre és ennek lakosira,
mindazokat az átkokat, a melyek meg vannak írva a könyvben, a melyet
felolvastak a Júda királya előtt;

Mivel elhagytak engem, és idegen isteneknek tömjéneztek, hogy engem
haragra gerjeszszenek az ő kezeiknek minden cselekedetei által.
Felgerjedt az én haragom e hely ellen, és el sem oltatik.

A Júda királyának pedig, a ki titeket küldött, hogy az Urat
megkérdjétek, így szóljatok: Így szól az Úr, Izráel Istene: A mi a
beszédeket illeti, a melyeket hallottál:

Mivel a te szíved meglágyult, és magadat megaláztad az Isten előtt,
mikor hallád az ő beszédeit e hely ellen és az ő lakosai ellen; mivel
magadat megaláztad előttem, és ruháidat megszaggattad és sírtál előttem:
én is meghallgattalak, ezt mondja az Úr.

Ímé én téged a te atyáid közé takarítlak, és tétetel a te sírodba
békességben, és nem látják a te + szemeid azt a veszedelmet, a melyet
én hozok e helyre és ennek lakóira. És e szerint beszélték el ezt a
királynak.

Akkor a király elkülde, és összegyűjteté Júdának és Jeruzsálemnek minden
véneit.

És felméne a király az Úr házába, és ő vele Júdának minden férfiai,
és Jeruzsálem lakosai, a papok, a Léviták és az egész nép kicsinytől
fogva nagyig, és elolvasá fülök hallására a szövetség könyvének minden
beszédeit, a melyet találtak vala az Úr házában.

Azután felállván a király az ő helyén, fogadást tőn az Úr előtt, hogy
ő az Urat követendi, és hogy parancsolatait, bizonyságtételeit és
rendeléseit teljes szívéből és teljes lelkéből megőrzendi, cselekedvén a
szövetség beszédeit, a melyek megirattak abban a könyvben.

És felfogadtatá e dolgot mindazokkal, a kik Jeruzsálemből és Benjáminból
valók. És Jeruzsálem lakói az Istennek, az ő atyáik Istenének szövetsége
szerint cselekedének.

Akkor elpusztított Jósiás minden útálatos + bálványt Izráel fiainak
egész földjéről, és kényszeríte mindenkit, valaki találtatik vala
Izráelben, hogy szolgáljon az Úrnak, az ő Istenöknek; és az ő egész
életében nem szakadának el az Úrtól, atyáik Istenétől.

35. Fejezet

És megtartá Jósiás Jeruzsálemben a húsvétünnepet az Úrnak; és megölék a
páskhabárányt az első hónap tizennegyedik napján.

És állítá a papokat az őrállásukra, és buzdítá őket az Úr házának
szolgálatára.

És monda a Lévitáknak, a kik az egész Izráelt oktatják, és magokat
az Úrnak szentelék: Helyheztessétek a szent ládát a házba, a melyet
készített volt Salamon a Dávid fia, az Izráel királya; nem kell most
vállatokon hordoznotok; hanem szolgáljatok az Úrnak, a ti Istenteknek,
és az ő népének az Izráelnek.

És készítsétek el magatokat a ti családjaitok és csoportjaitok szerint,
a mint Dávid az Izráel királya elrendelte volt, és megírta az ő fia
Salamon.

És álljatok a szent helyen, a nép közül való testvéreitek családjainak
csoportjai és a Léviták családjának egy-egy csoportja szerint.

Azután öljétek meg a páskhabárányt, és szenteljétek meg magatokat, és
készítsétek el azt a ti atyátokfiainak, hogy az Úrnak Mózes által tett
beszéde szerint cselekedjetek.

És ada Jósiás a nép fiai számára juhokat, bárányokat és gödölyéket,
mindezeket a húsvéti áldozatokra; mindenkinek, valaki ott találtatik
vala, szám szerint harminczezeret, és háromezer tulkot; ezek mind a
királyéból valának.

Az ő fejedelmei is szabad akaratjokból a községnek, a papoknak és a
Lévitáknak adakozának; Hilkia, Zakariás és Jéhiel, az Isten házának
fejedelmei, adának a papoknak a húsvét áldozatira kétezerhatszáz juhot
és háromszáz tulkot.

Konánia pedig és Semája és Nétanéel az ő atyjafiai, Hasábia, Jéhiel és
Józabád, a Léviták fejedelmei, adának a Lévitáknak a húsvét áldozatira
ötezer juhot és ötszáz tulkot.

Készen levén a szolgálat, a papok helyeikre állának, a Léviták is
csapatjaik szerint, a mint a király parancsolta.

Megölék azért a páskhabárányt, és a papok hintik vala kezökből a vért, a
Léviták pedig a bárányok bőrét húzzák le.

És külön választák az egészen égőáldozatra valókat, hogy adnák azokat a
nép közül való családok csoportjainak, hogy áldoznának az Úrnak, a mint
Mózes könyvében megiratott; azonképen a tulkokból is elválaszták.

És megsüték a páskhabárányt szokás szerint a tűznél; a megszenteltetett
állatokat pedig megfőzék fazekakban, vasfazekakban és üstökben: és nagy
hamarsággal adák az egész községnek.

Ezek után magoknak és a papoknak is elkészíték a páskhabárányt, mert a
papok, az Áron fiai az égőáldozatoknak és a kövérségeknek megáldozásával
el valának foglalva késő éjszakáig, azért a Léviták készíték el mind
magoknak, mind a papoknak, az Áron fiainak.

Az éneklők is, az Asáf fiai, szolgálatukban valának, Dávidnak, Asáfnak,
Hémánnak és Jédutunnak, a király prófétájának parancsolatja szerint;
az ajtónállók is mindnyájan az ajtóknál valának; nem távozhatának
szolgálatukból, hanem az ő atyjokfiai, a Léviták készíték vala el nékik.

És elkészüle az Úrnak minden szolgálata azon a napon, hogy megtartanák a
páskhát, egészen égőáldozatokkal áldozván az Úr oltárán, a Jósiás király
parancsolatja szerint.

Megtartották tehát az Izráel fiai, a kik jelen lehetének, a páskhát
abban az időben, és a kovász nélkül való kenyerek ünnepét hét napon át.

Ehez hasonló páskhát nem tartottak Izráelben a Sámuel próféta idejétől
fogva; Izráel királyai közül is senki sem tartott olyan páskhát, a
milyet Jósiás tartott és a papok, a Léviták, egész Júda, és a kik
Izráelből jelen voltak, és Jeruzsálem lakosai.

Jósiás királyságának tizennyolczadik évében tartatott ez a páskha.

Mindezek után, hogy az Isten házát Jósiás helyreállítá, feljöve Nékó,
Égyiptom királya, hogy az Eufrátes mellett való Kárkemis városát
elfoglalná és Jósiás ellene ment.

És noha követeket külde ő hozzá Nékó, ezt mondván: Mi közöm te hozzád
nékem, Júda királya? Mert én most nem ellened megyek, hanem az én
országom ellensége ellen, és Isten parancsolta, hogy siessek; ne
tusakodjál az Isten ellen, a ki én velem van, hogy el ne veszessen
téged;

Mindazáltal Jósiás nem tére ki ő előle, hanem, hogy megütköznék vele,
öltözetit megváltoztatá, és nem hallgatott Nékó beszédeire, a melyek
az Isten szájából származtak vala. Elméne azért, hogy megütközzék vele
Megiddó mezején.

Akkor a kézívesek nyilakat lövének Jósiás királyra, és monda a király az
ő szolgáinak: Vigyetek ki engem innét; mert nagyon megsebesültem.

Levévén azért őt az ő szolgái a szekérből, másik szekerére helyezék, és
vivék Jeruzsálembe: És meghala, és eltemetteték az ő atyáinak sírjába; s
egész Júda és Jeruzsálem siránkozék Jósiás felett.

Jerémiás is siratá Jósiást, és siralmas énekekkel siratják vala őt
az éneklő férfiak és asszonyok mindnyájan mind e mai napig, a melyek
szokásossá lettek Izráelben, s ímé azok meg vannak írva a Jerémiás
siralmaiban.

Jósiásnak pedig többi dolgai, és a szerint való jó tettei, a mint az
Úrnak törvényében meg van írva;

És az ő első és utolsó dolgai, ímé meg vannak írva az Izráel és Júda
királyainak könyvében.

36. Fejezet

És előhozá a föld népe Joákházt a Jósiás fiát, és királylyá tette őt
atyja helyett Jeruzsálemben.

Huszonhárom esztendős vala Joákház, mikor uralkodni kezde, és három
hónapig uralkodék Jeruzsálemben.

És letevé őt Égyiptom királya Jeruzsálemben, és a földre adót vetett,
száz talentom ezüstöt és egy talentom aranyat.

És Égyiptom királya Eliákimot, az ő testvérét tette királylyá Júda és
Jeruzsálem felett, megváltoztatván nevét Joákimra; Joákházt pedig az ő
testvérét fogá és elvivé Nékó Égyiptomba.

Huszonöt esztendős vala Joákim, mikor uralkodni kezdett, és tizenegy
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben; de gonoszul cselekedék az Úr előtt,
az ő Istene előtt.

És feljöve ellene Nabukodonozor a babilóniai király, és kettős békót
vete lábaira, hogy Babilóniába vinné őt.

Az Úr házában való edények egy részét is elvivé Nabukodonozor
Babilóniába, és helyezteté azokat az ő templomába, Babilóniában.

Joákimnak pedig többi dolgai és az ő útálatosságai, a melyeket
cselekedett, s a melyek találtattak ő benne, ímé meg vannak írva az
Izráel és Júda királyainak könyvében; és uralkodék helyette Joákin, az ő
fia.

Nyolcz esztendős korában kezdett uralkodni Joákin, és három hónapig és
tíz napig uralkodék Jeruzsálemben; de ő is gonoszul cselekedék az Úr
előtt.

Az esztendő fordultával pedig elkülde Nabukodonozor király, és elviteté
őt Babilóniába, az Úr házának drága edényeivel együtt, és királylyá tevé
az ő testvérét Sédékiást Júda és Jeruzsálem felett.

Huszonegy esztendős korában kezdett uralkodni Sédékiás, és uralkodék
tizenegy esztendeig Jeruzsálemben.

És gonoszul cselekedék az Úr előtt, az ő Istene előtt, és nem alázta meg
magát Jeremiás próféta előtt, a ki az Úr képében szól vala néki.

Sőt még Nabukodonozor király ellen is pártot ütött, a ki őt az Isten
nevére megesküdtette vala, s makacscsá és önfejűvé lett, a helyett, hogy
megtért volna az Úrhoz, Izráel Istenéhez.

Sőt még a papok fejedelmei és a nép is, mindnyájan szaporították a bűnt
a pogányok minden undokságai szerint, és megfertőztették az Úr házát, a
melyet megszentelt vala Jeruzsálemben.

És az Úr, az ő atyáiknak Istene elküldé hozzájok követeit jó idején,
mert kedvez vala az ő népének és az ő lakhelyének.

De ők az Isten követeit kigúnyolták, az ő beszédeit megvetették, és
prófétáival gúnyt űztek; míglen az Úrnak haragja felgerjede az ő népe
ellen, s többé nem vala segítség.

És reájok hozá a Káldeusok királyát, a ki fegyverrel ölé meg ifjaikat az
ő szent hajlékukban, s nem kedveze sem az ifjaknak és szűzeknek, sem a
vén és elaggott embereknek, mindnyájokat kezébe adá.

És az Isten házának mindenféle edényeit, nagyokat, kicsinyeket, és az Úr
házának kincseit, s a királynak és az ő vezéreinek kincseit, mindezeket
Babilóniába viteté.

Az Isten házát meggyújták, Jeruzsálem kőfalait lerontották, palotáit
mind elégeték tűzzel, és minden drágaságait elpusztították.

És a kik a fegyver elől megmenekültek, azokat elhurczolta Babilóniába,
és néki és fiainak szolgáivá lettek mindaddig, míg a persiai birodalom
fel nem támadott;

Hogy beteljesedjék az Úrnak Jeremiás szája által mondott beszéde, míg
lerójja a föld az ő szombatjait, mert az elpusztulás egész ideje alatt
nyugovék, hogy betelnének a + hetven esztendők.

És Czírus persa király első esztendejében, hogy beteljesednék az Úrnak
Jeremiás szája által mondott beszéde, az Úr felindítá Czírus persa
király lelkét, és ő kihirdetteté az ő egész birodalmában, élőszóval és
írásban is, mondván:

Így szól Czírus, a persa király: Az Úr, a mennynek Istene e föld minden
országait nékem adta, és Ő parancsolta meg nékem, hogy építsek néki
házat Jeruzsálemben, a mely Júdában van; valaki azért ti köztetek az ő
népe közül való, legyen vele az Úr, az ő Istene, és menjen fel.

EZSDRÁS KÖNYVE

1. Fejezet

Czírus persa király első esztendejében, hogy beteljesednék az Úrnak
Jeremiás szája által mondott beszéde, felindítá az Úr Czírus persa
király lelkét, és ő kihirdetteté az ő egész birodalmában, élőszóval és
írásban is, mondván:

Így szól Czírus, a persa király: Az Úr, a mennynek Istene e föld minden
országait nékem adta, és Ő parancsolta meg nékem, hogy építsek néki
házat Jeruzsálemben, mely Júdában van;

Valaki azért ti köztetek az ő népe közül való, legyen vele az ő Istene,
és menjen fel Jeruzsálembe, mely Júdában van, és építse az Úrnak, Izráel
Istenének házát, ő az Isten, ki Jeruzsálemben lakozik.

És mindenkit, a ki még megmaradt, minden helyről, a hol lakik, segítsék
azon helynek férfiai ezüsttel, aranynyal, jószággal és barommal, azzal
együtt, a mit önkénytesen adnak az Isten házának, mely Jeruzsálemben
van.

Fölkelének azért Júda és Benjámin családfői és a papok és a Léviták, és
mindnyájan, a kiknek felindítá az Isten lelköket, hogy felmenjenek az Úr
házának építésére, mely Jeruzsálemben van.

És minden körültök lakók segíték őket ezüst edényekkel, aranynyal,
jószággal, barommal, drágaságokkal, mindazon kivül, a mit önkénytesen
adának.

Czírus király pedig előhozatá az Úr házának edényeit, melyeket
Nabukodonozor hozatott vala el Jeruzsálemből, s az ő isteneinek házába
helyezett vala;

Előhozatá ezeket Czírus, a persák királya, Mithredáthes kincstartó
kezeihez, a ki is átszámolá azokat Sesbassárnak, Júda fejedelmének.

És számok ez vala: Harmincz arany medencze, ezer ezüst medencze,
huszonkilencz kés,

Harmincz arany pohár, négyszáztíz másrendbeli ezüst pohár, és ezer más
edény.

Minden arany és ezüst edényeknek száma ötezernégyszáz. Mindezt magával
vivé Sesbassár, mikor a foglyok kijövének Babilóniából Jeruzsálembe.

2. Fejezet

Ezek pedig a tartományok fiai, kik feljöttek vala a rabság foglyai
közül, a kiket Nabukodonozor, Babilónia királya, fogva vitetett
Babilóniába, s most visszajövének Jeruzsálembe és Júdába, kiki az ő
városába.

Kik jövének Zorobábellel, Jésuával, Nehémiással, Serájával, Rélájával,
Mordokhaival, Bilsánnal, Miszpárral, Bigvaival, Rehummal, Baanával.
Izráel népe férfiainak száma ez:

Paros fiai kétezerszázhetvenkettő

Sefátja fiai háromszázhetvenkettő

Árah fiai hétszázhetvenöt;

Pahath-Moáb fiai, Jésua és Joáb fiaitól, kétezernyolczszáztizenkettő

Élám fiai ezerkétszázötvennégy;

Zattu fiai kilenczszáznegyvenöt;

Zakkai fiai hétszázhatvan;

Báni fiai hatszáznegyvenkettő

Bébai fiai hatszázhuszonhárom;

Azgád fiai ezerkétszázhuszonkettő

Adónikám fiai hatszázhatvanhat;

Bigvai fiai kétezerötvenhat;

Ádin fiai négyszázötvennégy;

Áter fiai, Ezékiástól, kilenczvennyolcz;

Bésai fiai háromszázhuszonhárom;

Jórá fiai száztizenkettő

Hásum fiai kétszázhuszonhárom;

Gibbár fiai kilenczvenöt;

Bethlehem fiai százhuszonhárom;

Netófah férfiai ötvenhat;

Anathóth férfiai százhuszonnyolcz;

Azmáveth fiai negyvenkettő

Kirjáth-Árim, Kefira és Beéróth fiai hétszáznegyvenhárom;

Ráma és Géba fiai hatszázhuszonegy;

Mikmás férfiai százhuszonkettő

Béthel és Ái férfiai kétszázhuszonhárom;

Nebó fiai ötvenkettő

Magbis fiai százötvenhat;

A másik Élám fiai ezerkétszázötvennégy;

Hárim fiai háromszázhúsz;

Lód, Hádid és Ónó fiai hétszázhuszonöt;

Jérikó fiai háromszáznegyvenöt;

Szenáa fiai háromezerhatszázharmincz;

A papok: Jedája fiai, Jésua családjából, kilenczszázhetvenhárom;

Immér fiai ezerötvenkettő

Pashur fiai ezerkétszáznegyvenhét;

Hárim fiai ezertizenhét;

A Léviták: Jésuának és Kadmiélnek fiai, Hodávia fiaitól, hetvennégy.

Az énekesek: Asáf fiai százhuszonnyolcz;

A kapunállók fiai: Sallum fiai, Ater fiai, Talmón fiai, Akkub fiai,
Hatita fiai, Sóbai fiai, összesen százharminczkilencz.

A Léviták szolgái: Siha fiai, Hasufa fiai, Tabbaóth fiai;

Kérósz fiai, Sziaha fiai, Pádón fiai,

Lebána fiai, Hagába fiai, Akkub fiai,

Hágáb fiai, Salmai fiai, Hanán fiai,

Giddél fiai, Gahar fiai, Reája fiai,

Resin fiai, Nekóda fiai, Gazzám fiai,

Uzza fiai, Pászéah fiai, Bészai fiai,

Aszna fiai, Meunim fiai, Nefiszim fiai.

Bakbuk fiai, Hakufa fiai, Harhur fiai,

Basluth fiai, Mehida fiai, Harsa fiai,

Barkósz fiai, Sziszera fiai, Temah fiai,

Nesiah fiai, Hatifa fiai;

Salamon szolgáinak fiai: Szótai fiai, Haszszófereth fiai, Peruda fiai.

Jaalá fiai, Darkón fiai, Giddél fiai,

Sefátia fiai, Hattil fiai, Pókhereth-Hássebaim fiai, Ámi fiai.

Összesen a Léviták szolgái és a Salamon szolgáinak fiai
háromszázkilenczvenkettő.

És ezek, a kik feljövének Tél-Melahból, Tél-Harsából,
Kerub-Addán-Immérből, de nem mondhatták meg családjukat és eredetüket,
hogy Izráel közül valók-é:

Delája fiai, Tóbiás fiai, Nekóda fiai hatszázötvenkettő.

És a papok fiai közül: Habája fiai, Hakkós fiai, Barzillai fiai, ki
a Gileádbeli Barzillai leányai közül vett magának feleséget, és ezek
nevéről nevezteték;

Ezek keresték írásukat, tudniillik a nemzetségök könyvét, de nem
találák, miért is kirekesztetének a papságból;

És megmondá nékik a király helytartója, hogy ne egyenek a szentséges
áldozatból, mígnem pap ítél az Urimmal és + Tummimmal.

Mind az egész gyülekezet együtt negyvenkétezerháromszázhatvan.

Szolgáikon és szolgálóikon kivül - ezek száma
hétezerháromszázharminczhét - valának nékik énekes férfiaik és
asszonyaik kétszázan.

Lovaik hétszázharminczhat, öszvéreik kétszáznegyvenöt;

Tevéik négyszázharminczöt, hatezerhétszázhúsz szamárral.

A családfők közül pedig, mikor megérkezének az Úr házához, mely
Jeruzsálemben van, némelyek önkénytesen adakozának az Isten házára, hogy
fölépítenék azt az ő helyén;

Tehetségök szerint adának az építés költségére aranyban hatvanegyezer
dárikot, s ezüstben ötezer mánét, és száz papi ruhát.

És lakozának mind a papok, mind a Léviták, mind a nép fiai, mind az
énekesek, mind a kapunállók, mind a Léviták szolgái városaikban, s így
az egész Izráel a maga városaiban vala.

3. Fejezet

Mikor pedig eljöve a hetedik hónap, és Izráel fiai az ő városaiban
lakozának, felgyűle a nép egyenlőképen Jeruzsálembe.

És fölkele Jésua, Jósádák fia, és az ő atyjafiai, a papok, és +
Zorobábel, Sealtiél fia s az ő atyjafiai, és megépíték Izráel Istenének
oltárát, hogy áldozzanak rajta égőáldozatokat, a mint írva van Mózesnek,
az Isten emberének törvényében.

És erős fundamentomra állíták fel az oltárt, mert félnek vala a földnek
népétől, és áldozának rajta égőáldozatokat az Úrnak, reggeli és estveli
égőáldozatokat.

És megülék a sátoros ünnepet, a mint írva van, s áldozának égőáldozatot
napról-napra szám és szokás szerint minden napit az ő napján.

És azután áldozák az állandó napi, továbbá a hónapok első napjain s az
Úr minden szent ünnep napjain viendő égőáldozatot, és mindazokért valót,
a kik önkénytesen ajándékozának az Úrnak.

Tehát a hetedik hónap első napjától fogva kezdének égőáldozatot áldozni
az Úrnak, a mikor az Úr templomának alapköve még nem tétetett le.

És adának pénzt a kő- és favágóknak s a mesterembereknek, és ételt
és italt és olajat a Sidonbelieknek és Tírusbelieknek, hogy hozzanak
czédrusfákat a Libánonról a joppéi tenger felé, Czírus, persa király
nékik adott engedelme szerint.

Második esztendőben azután, hogy fölmenének az Isten házához
Jeruzsálembe, a második hónapban megkezdték az építést Zorobábel, a
Sealtiél fia és Jésua, a Jósádák fia és a többi atyjafiaik, a papok és
Léviták és mindnyájan, a kik a fogságból visszajöttek vala Jeruzsálembe,
és rendelék a Lévitákat, a kik húsz esztendősök vagy azon felül valának,
az Úr háza építésének vezetésére.

És előlálla Jésua, az ő fiai és atyjafiai, Kadmiél és fiai, a Júda fiai,
egyenlőképen, hogy vezérei legyenek az Isten házát építő munkásoknak,
továbbá Hénádád fiai, fiaik és testvéreik, - mind Léviták.

S midőn az építők letették az Úr templomának alapkövét, Jésua és
Zorobábel oda állaták a papokat öltözetükben kürtökkel, s a Lévitákat,
Ásáf fiait czimbalmokkal, hogy dícsérjék az Urat, Izráel királyának,
Dávidnak rendelete szerint.

És énekelének, dícsérvén az Urat és hálát adván néki, mert jó, mert
mindörökké van az ő irgalmassága Izráelen! És mind az egész nép nagy
felszóval kiált vala, dícsérvén az Urat, hogy az Úr házának alapköve
immáron letétetett!

Nagy sokan pedig a papok és a Léviták és a családfők közül, a vének, a
kik látták vala az első házat, mikor alapot vetnek vala most e háznak az
ő szemök előtt, nagy felszóval sírnak vala, sokan pedig örömükben nagy
felszóval kiáltanak vala;

Úgy hogy a nép nem tudja vala megkülönböztetni az örömben való kiáltást
a nép siralmának szavától, mert a nép kiált vala nagy felszóval, és ez a
szó messze földre meghallatott.

4. Fejezet

Mikor pedig meghallák Júda és Benjámin ellenségei, hogy a kik a
fogságból visszatértek, templomot építenek az Úrnak, Izráel Istenének:

Menének Zorobábelhez és a családfőkhöz, s mondának nékik: Hadd építsünk
együtt veletek, mert miképen ti, úgy mi is a ti Isteneteket keressük s
néki áldozunk Esárhaddon, Assiria királyának idejétől fogva, s ki ide
hozott fel minket!

És monda nékik Zorobábel és Jésua és Izráel családainak többi fői:
Nem veletek együtt kell nékünk házat építeni a mi Istenünknek, hanem
mi magunk fogunk építeni az Úrnak, Izráel Istenének, a miképen
megparancsolta nékünk a király, Czírus, Persia királya.

És igyekezék e tartomány népe megkötni Júda népének kezeit és elrémíteni
azt az építéstől.

És felbérelni ellene tanácsosokat, hogy semmivé tegyék szándékát
Czírusnak, Persia királyának egész idejében, Dárius persa király
uralkodásáig.

És Ahasvérus uralkodásakor uralkodásának kezdetén, vádolást írának Júda
és Jeruzsálem lakói ellen.

Artaxerxes napjaiban pedig Bislám, Mithredathes és Tábeél s ennek többi
társai írtak vala Artaxerxeshez a persiai királyhoz, s e levelet arám
betűkkel írták, mely azután arám nyelvre fordíttatott át.

Rehum, a helytartó és Simsai, a kanczellár, írának egy levelet
Jeruzsálem ellen Artaxerxes királyhoz ekképen.

Írának pedig ekkor Rehum, a helytartó és Simsai, a kanczellár és ezeknek
többi társaik: a Dineusok, Afársatakeusok, Tarpeleusok, Afárseusok,
Arkeveusok, Babilóniabeliek, Susánkeusok, Dehaveusok és a Hélameusok.

És a többi népek, a kiket a nagy és dicsőséges Asznapár vitt el és tett
lakosokká Samária városában és a többi városokban, melyek a folyóvizen
túl vannak és a többi.

Ez mássa a levélnek, melyet hozzá, Artaxerxes királyhoz küldének: "A te
szolgáid, a folyóvizen túl lévő férfiak és, a többi.

Tudtára légyen a királynak, hogy a zsidók, a kik feljöttek tőled,
megérkezének hozzánk Jeruzsálembe; a visszavonó és gonosz várost építik,
a kőfalakat készítik s a fundamentomokat javítgatják.

Mostan tudtára légyen a királynak, hogy ha ez a város megépíttetik s a
kőfalak elkészülnek, adót, rovást és úti vámot nem fognak fizetni, s a
királyok jövedelmét megkárosítják.

Mostan, mivel a palota savával sózunk s épen ezért a király kárát nem
illik elnéznünk, ez okért küldjük e levelet és tudatjuk a királylyal,

Hogy nézzen utána valaki atyáid történeteinek könyvében, és meg fogod
találni a történetek könyvében, és megtudod, hogy e város visszavonó és
királyokat és tartományokat megkárosító város volt, s hogy eleitől fogva
lázadások történtek abban, ezért pusztíttatott is el e város.

Tudatjuk mi a királylyal, hogy ha ez a város megépülend és a kőfalak
elkészülnek: ennek miatta birtokod a folyóvizen túl nem lészen."

A király választ küldött Rehumnak, a helytartónak és Simsainak, a
kanczellárnak és többi társaiknak, a kik Samariában laknak vala, és
minden folyóvizen túl lakozóknak: "Békesség és a többi.

A levél, melyet hozzánk küldtetek, világosan felolvastatott előttem;

És megparancsolám, hogy nézzenek utána, és úgy találák, hogy ez a város
eleitől fogva királyok ellen támadó volt, és hogy pártütés és lázadás
történt vala benne;

És hogy hatalmas királyok voltak Jeruzsálemben és uralkodtak minden a
folyóvizen túl lakókon, és adó, rovás és úti vám fizettetett nékik.

Mostan azért parancsoljátok meg, hogy akadályozzák meg a férfiakat, s e
város ne építtessék addig, míg tőlem parancsolat nem jövend;

És meglássátok, hogy ebben valami mulasztást el ne kövessetek, hogy ne
nevekedjék a veszedelem a királyok megkárosítására!"

Mihelyt Artaxerxes király levelének mássa felolvastaték Rehum és Simsai,
a kanczellár és társaik előtt, menének nagy hamarsággal Jeruzsálembe a
zsidókhoz, és megakadályozák őket erővel és hatalommal.

Akkor megszünék az Úr házának építése, mely Jeruzsálemben van, és
szünetelt Dárius, Persia királya uralkodásának második esztendejéig.

5. Fejezet

És prófétálának a próféták, Aggeus, a próféta és Zakariás az + Iddó fia
a zsidóknak, a kik valának Júdában és Jeruzsálemben, szólván nékik az
Izráel Istenének nevében.

Akkor fölkelének Zorobábel, Sealtiél fia és Jésua, a Jósádák fia, és
hozzá kezdenének Isten háza építéséhez, mely Jeruzsálemben van, s velök
valának Isten prófétái, támogatván őket.

Abban az időben jöve hozzájok Tattenai folyóvizen túli helytartó,
és Sethar-bóznai és társaik, és így szólának nékik: Ki adott néktek
szabadságot, hogy e házat építsétek s e kőfalat készítsétek?

Ekkor megmondánk nékik ily módon, hogy kik ama férfiak névszerint, kik
ez épületet építik.

És az ő Istenök szeme vala a zsidók vénein, hogy nem akadályozzák meg
őket az építésben, míg az ügy Dárius elébe jutand, a mikor is levélben
fognak felelni e dologra nézve.

Mássa a levélnek, melyet küldött Tattenai folyóvizen túli helytartó, és
Sethar-bóznai és az ő társai, az Afarsakeusok, a kik a folyóvizen túl
lakának, Dárius királyhoz.

Tudósítást küldének ugyanis hozzá, ekként levén az írva: "Dárius
királynak minden békesség!

Tudtára legyen a királynak, hogy elmentünk Júda tartományába, a nagy
Istennek házához, és az építtetik nagy kövekből, és fa rakatik a
falakra, és e munka szorgalmatosan folyik, és jó szerencsés lészen az ő
kezök által.

Ekkor megkérdénk azokat a véneket, ily módon szólván hozzájok: Ki
adott néktek szabadságot, hogy e házat építsétek, s hogy e kőfalat
készítsétek?

Sőt még neveiket is megkérdeztük tőlük, hogy tudassuk veled, hogy
megírhassuk azon férfiak nevét, kik fejeik.

És ekképen felelének nékünk, mondván: Mi az Ő, a menny és föld Istenének
szolgái vagyunk, és építjük e házat, mely ennekelőtte sok esztendőkön át
meg vala építve, és Izráelnek egy nagy királya építé és végezé be azt.

De minekutána haragra ingerelték volt atyáink a mennynek Istenét, adá
őket a Babilóniabeli Káldeus királynak, Nabukodonozornak kezébe, a ki e
házat lerontotta, és a népet Babilóniába rabságra vitte.

Azonban Czírusnak, Babilónia királyának első esztendejében Czírus király
szabadságot adott, hogy Istennek ezt a házát megépítenék.

Sőt az Isten házához való arany és ezüst edényeket is, a melyeket
Nabukodonozor hozott vala el a jeruzsálemi templomból s bevitte volt
azokat a babilóniai templomba, kihozatá Czírus király a babilóniai
templomból s adatá azokat annak a Sesbassár nevűnek, a kit helytartóul
rendelt;

És monda néki: Vedd ez edényeket, menj és helyezd el azokat a
jeruzsálemi templomba, és az Isten háza építtessék meg előbbi helyén.

Ekkor ez a Sesbassár eljött, letevé az Isten házának alapkövét, mely
Jeruzsálemben van, és attól fogva mindeddig építtetik és még sem
végződött be.

Mostan azért, ha tetszik a királynak, nézzen utána valaki a király
kincstartó házában, ott Babilóniában, ha úgy van-é, hogy Czírus király
szabadságot adott az Isten házának megépítésére, mely Jeruzsálemben van,
s a király akaratját erre nézve küldje hozzánk."

6. Fejezet

Ekkor Dárius király megparancsolá, hogy nézzenek utána a könyvek
tárházában, hogy a kincseket tartják vala Babiloniában.

És találtaték Akhméta várában, a mely Média tartományában van, egy
tekercs, melyre emlékezetül ez vala írva:

"Czírus király első esztendejében, Czírus király parancsolatot adott
Isten házára nézve, mely Jeruzsálemben van, hogy e ház építtessék
meg, oly helyül, hol áldozatokat áldoznak; s alapzati felemeltetvén,
magassága hatvan sing, szélessége is hatvan sing legyen.

A nagy kövek rétege három s a fa rétege legyen egy, a költség pedig a
király házából adassék.

Sőt az Isten házának arany és ezüst edényeit is, a melyeket
Nabukodonozor hozott vala el a jeruzsálemi templomból s vitt vala
Babilóniába, adják vissza, hogy jussanak el azok a jeruzsálemi
templomba, helyökre, s te helyezd el azokat az Isten házába."

Mostan azért Tattenai folyóvizen túli helytartó, Sethar-bóznai és
társaik, és az Afarsakeusok, a kik a folyóvizen túl laknak, távol
legyetek onnan!

Hagyjátok, hadd épüljön meg Istennek ama háza! A zsidók helytartója és a
zsidók vénei építsék meg Isten ama templomát a maga helyén!

És megparancsolom azt is, hogy mit cselekedjetek a zsidók ama véneivel,
hogy megépítsék Isten ama házát; tudniillik a király folyóvizen túl való
adójának kincseiből pontosan költség adassék ama férfiaknak, és pedig
félbeszakítás nélkül,

És a mik szükségesek, tulkok, kosok, bárányok, égőáldozatra a menny
Istenének, búza, só, bor, és olaj, a jeruzsálemi papok szava szerint
adassanak nékik naponként és pedig mulasztás nélkül,

Hogy vihessenek jó illatú áldozatot a menny Istenének, és könyörögjenek
a királynak és fiainak életéért.

És megparancsolom azt is, hogy valaki e rendelést megszegi, annak
házából szakíttassék ki egy gerenda s felállíttatván szegeztessék reá,
háza pedig szemétdombbá tétessék e miatt.

Az Isten pedig, a ki nevének ott szerze lakást, megrontson minden
királyt és népet, a ki felemelendi kezét, hogy megszegje e rendelést,
hogy elpusztítsa Istennek ama házát, mely Jeruzsálemben van. Én, Dárius
parancsoltam, pontosan megtörténjék.

Akkor Tattenai folyóvizen túli helytartó, Sethar-bóznai és társaik,
miután Dárius ily rendelést küldött, ahhoz képest cselekedének pontosan.

És a zsidók vénei építének és jó szerencsések valának Aggeus próféta és
Zakariás, Iddó fia prófétálása folytán, és megépítették és elvégezték
Izráel Istenének akaratjából, és Czírus, Dárius és Artaxerxes, persiai
királyok parancsolatjából.

Bevégezteték pedig e ház az Adár hó harmadik napjáig, mely Dárius király
országlásának hatodik esztendejében vala.

És megtarták Izráel fiai, a papok, a Léviták és a fogságból visszajött
többiek Isten házának felszentelését örömmel.

Vivének pedig Isten házának felszentelésénél áldozatul száz bikát,
kétszáz kost, négyszáz bárányt és tizenkét kecskebakot bűnért való
áldozatra egész Izráelért, Izráel nemzetségeinek száma szerint.

És rendelék a papokat az ő osztályaik és a Lévitákat az ő rendjeik
szerint Istennek szolgálatára Jeruzsálemben, Mózes könyvének rendelése
szerint,

És megtarták a rabságból visszajöttek a páskhát az első hó tizennegyedik
napján;

Mert megtisztultak vala a papok és Léviták: egyetemben mindnyájan
tiszták valának, és megölék a húsvéti bárányt mindazokért, a kik a
rabságból megjöttek, és atyjokfiaiért a papokért és önmagokért;

És megevék azt Izráel fiai, a kik a rabságból visszajöttek vala,
és mindazok, a kik elkülönítették vala magokat a föld népeinek
tisztátalanságától s hozzájok állottak vala, hogy keressék az Urat,
Izráel Istenét.

És azután megtarták a kovásztalan kenyerek ünnepét hét napon örömmel,
mert megvidámította vala őket az Úr, hozzájok hajtván az Assiriabeli
király szívét, hogy erősítse kezöket az Istennek, Izráel Istenének háza
építésében.

7. Fejezet

És ezek után Artaxerxes persa király uralkodásakor Ezsdrás, a Serája
fia, ki Azariás fia, ki Hilkiás fia,

Ki Sallum fia, ki Sádók fia, ki Ahitub fia,

Ki Amária fia, ki Azariás fia, ki Mérájóth fia,

Ki Zerahja fia, ki Uzzi fia, ki Bukki fia,

Ki Abisua fia, ki Fineás fia, ki Eleázár fia, ki pedig Áronnak, a
főpapnak fia volt.

Ez az Ezsdrás feljöve Babilóniából, (ő, a ki bölcs írástudó vala a Mózes
törvényében, melyet az Úr, Izráel Istene adott vala) és megadá néki a
király az Úrnak, az ő Istenének rajta nyugovó kegyelme szerint minden
kérését.

Feljövének pedig az Izráel fiai, a papok, a Léviták, az énekesek, a
kapunállók és a Léviták szolgái közül többen Jeruzsálembe Artaxerxes
király hetedik esztendejében.

És Ezsdrás megérkezék velök Jeruzsálembe az ötödik hónapban, a király
hetedik esztendejében.

Ugyanis az első hónak első napján határozá el a Babilóniából való
feljövetelt, és az ötödik hó első napján érkezett Jeruzsálembe, az ő
Istenének rajta nyugvó jó kegyelme szerint;

Mert Ezsdrás erős szívvel törekedett keresni és cselekedni az Úr
törvényét, és tanítani Izráelben a rendeléseket és ítéleteket.

És ez mássa a levélnek, melyet adott vala Artaxerxes király Ezsdrásnak,
az írástudó papnak, a ki írástudó vala az Úr parancsolatainak
beszédiben, Izráelnek adott rendeléseiben:

"Artaxerxes, a királyok királya Ezsdrás papnak, ki a menny Istenének
törvényében bölcs írástudó és a többi.

Szabadságot adok, hogy valaki országomban Izráel népe, papjai és a
Léviták közül Jeruzsálembe akar menni, veled elmehet.

Minthogy te elbocsáttatol a királytól és hét tanácsosától, hogy utána
nézz Júdának és Jeruzsálemnek, a te Istened törvénye szerint, mely
kezedben van,

És hogy elvigyed az ezüstöt és aranyat, melyet a király és tanácsosai
önkénytesen ajándékoznak Izráel Istenének, kinek hajléka Jeruzsálemben
van,

És mindazt az ezüstöt és aranyat, melyet kapni fogsz Babilónia egész
tartományában, együtt a nép és a papok önkénytes ajándékával, mit ezek
önkénytesen ajándékoznak az ő Istenök házának, mely Jeruzsálemben van.

Annálfogva gondosan végy e pénzen bikákat, kosokat és bárányokat s
hozzájok való étel- és italáldozatokat, s áldozd meg azokat Istenetek
házának oltárán, mely Jeruzsálemben van:

A megmaradott ezüsttel és arannyal pedig, a mit jónak láttok cselekedni
te és atyádfiai, Istenetek akaratja szerint, azt cselekedjétek.

És az edényekkel, melyek néked adattak át a te Istened házának
szolgálatára, számolj be Isten előtt Jeruzsálemben.

Egyéb szükségét pedig Istened házának, mit csak teljesítened kell,
teljesítsd a király kincstartó házából.

És én, Artaxerxes, a király, parancsolom minden a folyóvizen túl lakó
kincstartóimnak, hogy minden, a mit csak kérend tőletek Ezsdrás pap, ki
a menny Istenének törvényében írástudó, pontosan teljesíttessék,

És pedig száz tálentom ezüstig, száz kór búzáig, száz báth borig, száz
báth olajig és sóban, a mennyi elég.

Minden, mi a menny Istenének akaratja szerint való, pontosan
teljesíttessék a menny Istenének házáért, hogy meg ne haragudjék a
királynak és fiainak országára.

Veletek pedig tudatjuk, hogy sem a papokra, sem a Lévitákra, sem az
énekesekre, sem a kapunállókra, sem a Léviták szolgáira, sem Isten e
háza szolgáira, adót, rovást és úti vámot senkinek vetni nem szabad.

És te Ezsdrás, a te Istened bölcs törvénye szerint, a mely kezedben
van, rendelj ítélőket és birákat, a kik törvényt tegyenek minden a
folyóvizen túl lakó nép között, mindazok között, a kik tudják Istenednek
törvényeit, és a kik nem tudják, azokat tanítsátok!

Valaki pedig nem fogja cselekedni a te Istenednek törvényét és a
király törvényét, ítélet hozassék felette pontosan, vagy halálra, vagy
számkivetésre, vagy jószágvesztésre, vagy fogságra."

Áldott az Úr, atyáink Istene, a ki erre indítá a király szívét, hogy
megékesítse az Úr házát, mely Jeruzsálemben van.

És a ki hozzám fordítá irgalmasságát a király előtt és tanácsosai
előtt és a király minden hatalmas fejedelmei előtt! És én megerősödvén
az Úrnak az én Istenemnek rajtam nyugovó kegyelme által, családfőket
gyűjték össze Izráelből, hogy feljönnének velem.

8. Fejezet

Ezek pedig családfőik és nemzetségi eredetök azoknak, a kik feljövének
velem Artaxerxes uralkodásakor Babilóniából:

Fineás fiai közül: Gersóm; Ithamár fiai közül: Dániel; Dávid fiai közül:
Hattus;

A Sekánia fiai közül, Parós fiai közül: Zakariás s vele egy nemzetségben
másfélszáz férfi;

Pahath-Moáb fiai közül: Eljóénai, Zerahia fia s vele kétszáz férfi;

Sekánia fiai közül a Jaháziel fia s ő vele háromszáz férfi;

Ádin fiai közül: Ebed, Jónathán fia és vele ötven férfi;

Élám fiai közül: Ésaiás, Athália fia és vele hetven férfi;

Sefátia fiai közül: Zebádia, Mikháel fia és ő vele nyolczvan férfi;

Joáb fiai közül: Obádia Jéhiel fia és vele kétszáztizennyolcz férfi;

Selómith fiai közül a Jószifia fia és vele százhatvan férfi;

Bébai fiai közül: Zakariás, Bébai fia és vele huszonnyolcz férfi;

Azgád fiai közül: Jóhanán, Hakkátán fia és vele száztíz férfi;

Adónikám fiai közül az utódok s neveik: Elifélet, Jeiél és Semája és
velök hatvan férfi;

És Bigvai fiai közül: Uthai és Zabbud és velök hetven férfi.

Mikor pedig összegyűjtém őket az Aháva felé folyó folyóvízhez, hol három
napig valánk, megnéztem jól a népet és a papokat, s a Lévi fiai közül
nem találtam közöttük senkit.

Elküldém annakokáért Eliézert, Arielt, Semáját, Elnáthánt, Járibot,
Elnáthánt, Náthánt, Zakariást, Mesullámot, mint családfőket, és
Jójáribot és Elnáthánt, mint eszes embereket.

És rendelém őket Iddóhoz, a ki fő vala a Kászifia nevű helyen, és
betanítám őket, hogy mit szóljanak Iddónak és az ő atyjafiainak, a
Léviták szolgáinak a Kászifia nevű helyen, - hogy hozzanak szolgákat a
mi Istenünk házához.

És elhozák nékünk, Istenünknek rajtunk nyugvó jó kegyelme szerint,
Is-szekhelt, a Mahli fiai közül, a ki Lévi fia, a ki meg Izráel fia
vala, és Serébiát, fiaival és tizennyolcz testvérével együtt.

És Hasábiát s vele Ésaiást, a Mérári fiai közül, testvéreivel és húsz
fiával együtt;

És a Léviták szolgái közül, a kiket Dávid és a fejedelmek adának a
Léviták szolgálatába, kétszázhuszat; mindnyájok nevei feljegyeztettek.

Ekkor bőjtöt hirdeték ott az Aháva folyóvíz mellett, hogy megaláznók
magunkat a mi Istenünk előtt, hogy kérnénk tőle szerencsés utat
magunknak, családainknak és minden marháinknak.

Mert szégyeltem vala a királytól kérni sereget és lovagokat oltalmunkra
a mi ellenségeink ellen ez útban, mert ezt mondtuk volt a királynak,
mondván: A mi Istenünk kegyelme van mindazokon, a kik őt keresik, az ő
javukra, és az ő hatalma és haragja van mindazokon, a kik elhagyják őt.

És bőjtölénk a mi Istenünkhöz könyörgénk annakokáért, és meghallgatott
minket.

Ekkor különválaszték a papi fejedelmek közül tizenkettőt Serébiához és
Hasábiához és hozzájok atyjokfiai közül tízet.

És átmérém nékik az ezüstöt és aranyat és az edényeket, a mi Istenünk
házának ajándékait, a melyeket a király és tanácsosai és fejedelmei és
minden Babilóniában élő Izráeliták ajándékozának.

Kezökhöz mérék pedig hatszázötven tálentom ezüstöt, száz tálentomot érő
ezüst edényeket és száz tálentom aranyat.

Húsz arany poharat, melyek ezer dárikot érnek vala, és két szép
ragyogású rézedényt, melyek oly becsesek, mint az arany.

És mondék nékik: Ti az Úrnak szentei vagytok, ez edények is szentek,
és ez az ezüst és arany az Úrnak, atyáitok Istenének önkénytesen adott
ajándék:

Vigyázzatok azért reá és megőrizzétek, míg átméritek a papi fejedelmek,
a Léviták és Izráel családainak fejedelmei előtt Jeruzsálemben az Úr
házának kamaráiban!

És átvevék a papok és a Léviták az ezüstöt, aranyat és az edényeket súly
szerint, hogy vigyék Jeruzsálembe Istenünk házához.

Elindulánk pedig az Aháva folyóvíz mellől az első hó tizenkettedik
napján, hogy Jeruzsálembe menjünk; s a mi Istenünk kegyelme nyugodott
rajtunk, megszabadítván minket a ránk leselkedő ellenségnek kezéből ez
úton.

És megérkezénk Jeruzsálembe, és pihenénk ott három napig.

Negyednap pedig átméretett az ezüst, az arany és az edények a mi
Istenünk házában, Merémóth papnak Uriás fiának kezéhez, vele lévén
Eleázár, a Fineás fia, és velök Józadáb, a Jésua fia és Nóadia, a Binnui
fia, Léviták,

Minden szám és súly szerint, s feljegyeztetett az egész súly abban az
időben.

A kik pedig megérkeztek a fogságból, a rabságnak fiai, égőáldozatokat
vivének Izráel Istenének: tizenkét tulkot egész Izráelért, kilenczvenhat
kost, hetvenhét bárányt, tizenkét bakot bűnért való áldozatra, mindezt
egészen égőáldozatul az Úrnak.

És átadták a király parancsolatait a király helytartóinak, s a vizen túl
lévő helytartóknak, és ezek segíték a népet és az Isten házát.

9. Fejezet

Minekutána ezek elvégeződének, jövének hozzám a főemberek, mondván:
Izráel népe és a papok és a Léviták nem különíték el magokat e
tartományok népeitől, s miképen pedig azoknak, a Kananeusoknak,
Hitteusoknak, Perizeusoknak, Jebuzeusoknak, Ammonitáknak, Moábitáknak,
Égyiptomiaknak és Emoreusoknak útálatos vétke szerint el kellett volna,

Mert ezek leányai közül vettek vala feleséget magoknak és fiaiknak, és
megelegyedett a szent mag e tartományok népeivel; és pedig a fejedelmek
és főemberek valának elsők e bűnben.

Mihelyt e dolgot meghallottam, megszaggatám alsó- és felső ruhámat, s
téptem fejem hajszálait és szakállamat, és veszteg ültem.

És hozzám gyűlének mindnyájan, a kik reszketve gondoltak Izráel
Istenének beszédeire azoknak vétke miatt, a kik a fogságból megjöttek
vala; és én veszteg ülök vala mind az estvéli áldozatig.

Az estvéli áldozatkor pedig felkeltem sanyargatásomból, megszaggatván
alsó- és felső ruhámat; és térdeimre esvén, kiterjesztém kezeimet az
Úrhoz, az én Istenemhez.

És mondék: Én Istenem, szégyenlem és átallom felemelni, én Istenem az én
orczámat te hozzád, mert a mi álnokságaink felülhaladtak fejünk fölött
és a mi vétkeink mind az égig nevekedtek!

A mi atyáink napjaitól fogva nagy vétekben vagyunk mi mind e mai napig,
és a mi álnokságainkért adattunk vala mi, a királyaink és a mi papjaink
a földi királyok kezébe, fegyver által rabságra és ragadományra és
orczapirulásra, a mint ez a mai nap is van.

És most nem sok ideje, hogy az Úr, a mi Istenünk rajtunk könyörült,
hogy hagyjon minékünk maradékot, és hogy adjon nékünk egy szeget az ő
szent helyén, hogy így megvilágosítsa szemeinket a mi Istenünk, s hogy
megelevenítsen bennünket egy kissé a mi szolgaságunkban.

Mert szolgák vagyunk mi, de szolgaságunkban nem hagyott el minket a mi
Istenünk, hanem hozzánk fordítá irgalmasságát Persiának királyai előtt,
hogy megelevenítene bennünket, hogy felemelhessük a mi Istenünk házát
s megépíthessük annak romjait, és hogy adjon nékünk bátorságos lakást
Júdában és Jeruzsálemben.

És most mit mondjunk, óh mi Istenünk, mindezek után? Azt, hogy mi mégis
elhagytuk parancsolataidat,

A melyeket parancsoltál szolgáid, a próféták által, mondván: A föld,
melyre bementek, hogy bírjátok azt, tisztátalan föld, a tartományok
népeinek tisztátalansága miatt, útálatosságaik miatt, melyekkel betölték
azt egyik végétől a másikig tisztátalanságukban;

Annakokáért leányaitokat ne adjátok az ő fiaiknak és az ő leányaikat
ne vegyétek fiaitoknak, és nem keressétek barátságukat, sem javokat
soha, hogy megerősödjetek és éljetek e föld javaival, és örökségképen
adhassátok azt fiaitoknak mindörökké.

Mindazok után pedig, a mik reánk jövének gonosz cselekedeteinkért és
nagy vétkünkért, hiszen te, mi Istenünk, jobban kedveztél nékünk, sem
mint bűneink miatt érdemeltünk volna, s adád nékünk e maradékot.

Hát megrontjuk-é ismét parancsolataidat s összeházasodunk-é ez útálatos
népekkel? Nem fogsz-é haragudni reánk mindaddig, míg megemésztetünk,
hogy sem maradékunk, sem hírmondónk ne legyen?

Oh Uram, Izráel Istene! igaz vagy te, mert meghagytál minket, maradék
gyanánt, mint e mai nap bizonyítja. Ímé előtted vagyunk vétkünkben, és
nem állhatunk meg előtted e miatt!

10. Fejezet

És mikor imádkozék Ezsdrás és vallást tőn, sírva és földre borulva az
Isten háza előtt, sereglének ő hozzá Izráelből igen nagy gyülekezetben
férfiak és asszonyok és gyermekek, mert síra a nép is sokat és
keservesen.

És szóla Sekhánia, Jéhielnek fia, az Élám fiai közül, és monda
Ezsdrásnak: Mi vétkeztünk a mi Istenünk ellen, hogy idegen feleségeket
vettünk magunknak e föld népei közül: mindazáltal van reménysége
Izráelnek, mind e mellett is!

Vessünk ugyanis frigyet a mi Istenünkkel, hogy elbocsátjuk mindazon
asszonyokat és a tőlük szülötteket az én Uramnak és azoknak akaratja
szerint, a kik reszketve gondolnak a mi Istenünk parancsolatára, és a
törvény szerint cselekedjünk!

Kelj fel! mert reád néz e dolog, s mi veled leszünk: légy erős és láss
hozzá!

Fölkele annakokáért Ezsdrás és megesketé a papoknak, a Lévitáknak és az
egész Izráelnek fejedelmeit, hogy e beszéd szerint fognak cselekedni; és
megesküvének.

És fölkele Ezsdrás az Isten háza elől, és elméne Jóhanánnak, Eliásib
fiának szobájához s bemenvén abba, kenyeret nem evék, sem vizet nem
ivék, mert gyászol vala a rabságból hazajöttek vétke miatt.

És meghirdeték Júdában és Jeruzsálemben mindazoknak, a kik a rabságból
hazajöttek, hogy Jeruzsálembe gyűljenek;

Valaki pedig el nem jön harmadnapra, a fejedelmek és vének tanácsa
szerint, adassék minden vagyona a templomnak, és ő maga vettessék ki a
rabságból hazajötteknek gyülekezetéből.

Összegyűlének azért Júdának és Benjáminnak minden férfiai harmadnapra
Jeruzsálembe a kilenczedik hóban, e hó huszadik napján, és leüle az
egész nép az Isten házának piaczán, aggódván e dolog és az esőzések
miatt.

Ekkor fölkele Ezsdrás, a pap, és monda nékik: Ti vétkeztetek, hogy
idegen feleségeket vettetek magatoknak, hogy ezzel is többítenétek
Izráel vétkét;

Annakokáért tegyetek vallást az Úr előtt, atyáitoknak Istene előtt,
és cselekedjetek az ő akaratja szerint, elkülönítvén magatokat e föld
népeitől és az idegen feleségektől.

És felele az egész gyülekezet, és monda felszóval: Ekképen a te beszéded
szerint kell minékünk cselekednünk!

De e nép igen sok és az esős idő miatt kivül nem állhatunk; annak
felette ez nem egy, sem nem két napi munka, mert sokan vagyunk, a kik
vétkeztünk e dologban;

Hadd álljanak hát elő fejedelmeink, az egész gyülekezeté, és mindenki, a
ki idegen feleséget vett magának, városonként jőjjön elő bizonyos időben
s velök a városoknak vénei és birái, hogy elfordítsuk magunkról a mi
Istenünknek e dolog miatt való búsulásának haragját!

Csak Jónathán, az Asáhel fia és Jahzéja, a Tikva fia állának fel ez
ellen és Mésullám és Sabbethai, a Léviták támogaták őket.

És cselekedének ekképen azok, a kik a rabságól hazajöttek; és választa
magának Ezsdrás, a pap férfiakat, a családfőket, családjuk szerint,
s mindnyájok nevei feljegyeztettek. És összeülének a tizedik hó első
napján, hogy nyomozzák e dolgot;

És bevégezék azt mindazon férfiakra nézve, a kik idegen feleséget vettek
vala magoknak, az első hónak első napjáig.

Találtatának pedig a papok fiai közül a kik idegen feleségeket vettek
vala magoknak, Jésuának, a Jósádák fiának és az ő testvéreinek fiai
közül: Maaséja, Eliézer, Járib és Gedálja;

És kezöket adák, hogy elbocsátják feleségeiket és egy kos áldozására
ítéltetének vétkükért;

Immér fiai közül pedig: Hanáni és Zebádja.

Hárim fiai közül: Maaszéja, Elija, Semája, Jéhiel és Uzzia,

Pashur fiai közül: Eljoénaj, Maaszéja, Ismáel, Nethanéel, Józabád és
Elásza;

Továbbá a Léviták közül: Józabád, Simei és Kélája. (az a Kelita),
Pethahja, Júda és Eliézer;

Az énekesek közül pedig: Eliásib, s a kapunállók közül: Sallum, Telem és
Uri;

Továbbá Izráel népéből: Parós fiai közül: Ramina, Jezija, Malkija,
Mijámin, Eleázár, Malkija és Benája;

Elám fiai közül: Mattánia, Zakariás, Jéhiel, Abdi, Jerémóth és Élija;

Zattu fiai közül: Eljóénai, Eljásib, Mattánia, Jerémóth, Zabád és Aziza;

Bébai fiai közül: Jóhanán, Hanánia, Zabbai és Athlai;

Báni fiai közül: Mesullám, Mallukh, Adája, Jásub, Seál és Rámóth;

Pahath-Moáb fiai közül: Adna, Kelál, Benája, Maaszéja, Mattánia,
Besaléel, Binnui és Manasse;

A Hárim fiai pedig: Eliézer, Jissija, Malkija, Semája, Simeon;

Benjámin, Mallukh, Semarja;

Hásum fiai közül: Mattenai, Mattattá, Zabád, Elifélet, Jerémai, Manasse,
Simei,

Báni fiai közül: Maádai, Amrám és Uél;

Benája, Bédéja, Keluhu;

Vanja, Merémóth, Eliásib;

Mattánia, Mattenai és Jaaszái;

Báni, Binnui, Simei;

Selemia, Náthán és Adája;

Makhnadbai, Sásai, Sárai;

Azareél, Selemia és Semária;

Sallum, Amaria, József:

A Nebó fiai közül: Jéiel, Mattithja, Zabád, Zebina, Jaddai, Jóel,
Benája.

Mindezek idegen feleségeket vettek vala magoknak. És valának e feleségek
között olyanok is a kik már fiakat szültek.

NEHÉMIÁS KÖNYVE

1. Fejezet

Nehémiásnak, a Hakália fiának beszédei. És lőn a Kislév nevű hóban, a
huszadik esztendőben, hogy én Susán várában valék.

És jöve hozzám Hanáni, egy az én atyámfiai közül, és vele együtt férfiak
Júdából, és tudakozódtam tőlök a fogságból megszabadult maradék zsidók
felől és Jeruzsálem felől.

És mondának nékem: A fogságból megszabadult maradék zsidók ott abban
a tartományban nagy nyomorúságban és gyalázatban vannak; és azonfelül
Jeruzsálem kőfala lerontatott, kapui tűzben égtek meg!

Hogy pedig meghallám e beszédeket, leültem és sírtam és keseregtem
napokon át, s bőjtölék és imádkozám a mennynek Istene előtt;

És mondék: Kérlek Uram, mennynek Istene, nagy és rettenetes Isten! Ki
megtartja a szövetséget és irgalmasságot + az őt szeretőknek és az ő
parancsolatait megtartóknak;

Oh legyen figyelmetes a te füled, és szemeid legyenek nyitva, hogy
meghallgassad a te szolgádnak könyörgését, melylyel én könyörgök most
előtted nappal és éjjel Izráel fiaiért, szolgáidért, és vallást tészek
az Izráel fiainak bűneiről, melyekkel vétkeztünk te ellened, én is s az
én atyámnak háza vétkeztünk!

Felette igen vétkeztünk ellened, és nem tartottuk meg a parancsolatokat,
és a rendeléseket és a törvényeket, melyeket parancsoltál volt Mózesnek
a te szolgádnak.

Oh, emlékezzél meg arról a beszédről, melyet parancsoltál Mózesnek, a te
szolgádnak, mondván: Ha ti vétkeztek, én meg elszélesztelek titeket a
népek között;

Ha pedig megtérendetek hozzám és megtartjátok parancsolataimat és
cselekeszitek azokat: még ha az égnek utolsó szélén volnának is
szétszórt gyermekeitek, onnan is összegyűjtöm őket és beviszem arra a
helyre, melyet választottam, hogy lakozzék ott az én nevem!

És ők a te szolgáid és a te néped, a kiket megszabadítottál a te nagy
erőd által és a te erős kezed által!

Kérlek oh Uram, legyen figyelmetes a te füled a te szolgádnak
könyörgésére és szolgáidnak könyörgésökre, a kik kívánják félni a te
nevedet, és adj, kérlek, jó szerencsét most a te szolgádnak, és engedd,
hogy kegyelmet találjon ama férfiú előtt. Én ugyanis a királynak
pohárnoka voltam.

2. Fejezet

És lőn a Niszán nevű hóban, Artaxerxes királynak huszadik esztendejében,
bor vala ő előtte és én fölvevém a bort, adám a királynak; azelőtt pedig
nem voltam szomorú ő előtte.

És monda nékem a király: Miért szomorú a te orczád, holott te beteg
nem vagy? Nem egyéb ez, hanem szívednek szomorúsága! És felette igen
megfélemlém.

Akkor mondék a királynak: Örökké éljen a király! Miért nem volna szomorú
az én orczám, hiszen a város, az én atyáim sírjainak helye, pusztán
hever és kapui megemésztettek tűzben?!

És monda nékem a király: Mi az, a mit kívánsz? És könyörgék a menny
Istenéhez.

És mondék a királynak: Ha tetszik a királynak és ha kedves előtted a
te szolgád, azt kérem, hogy bocsáss el engem Júdába, atyáim sírjainak
városába, hogy megépítsem azt!

És monda nékem a király (felesége pedig mellette ül vala): Meddig
lészen utazásod és mikorra jösz vissza? És tetszék a királynak engem
elbocsátani, miután én tudattam vele az időt.

És mondék a királynak: Ha tetszik a királynak, adasson nékem leveleket
a folyóvizen túl lakó tiszttartókhoz, hogy hagyjanak engem utazni, míg
Júdába érek;

És adasson egy levelet Ászáfhoz, a király erdeje őréhez, hogy adjon
nékem fákat gerendákul a templom várának kapuihoz, és a város kőfalához,
és a házhoz, melybe költözni fogok. És megadá nékem a király az én
Istenemnek rajtam nyugvó jó kegyelme szerint.

És megérkezém a folyóvizen túl való tiszttartókhoz és átadám nékik a
király leveleit. Bocsátott vala pedig velem a király főembereket a
seregből és lovagokat.

Mikor pedig a Horonból való Szanballat és az Ammonita Tóbiás, a szolga,
meghallották ezt, nagy bosszúságot okozott nékik, hogy jött valaki, a ki
Izráel fiainak javokat keresi.

Azután elmenék Jeruzsálembe, és ott pihenék három napig.

És fölkelék éjszaka, én és velem néhány férfi, mert nem jelentém meg
senkinek, hogy mire indítá az én Istenem az én szívemet, hogy azt
Jeruzsálemért megcselekedjem, és barom sem vala velem, csak az, melyen
ülök vala,

És kimenék a völgynek kapuján éjjel, és pedig a sárkányok forrása felé,
majd a szemét-kapuhoz, és vizsgálgatám Jeruzsálem kőfalait, melyek
elrontattak vala, és kapuit, melyek tűz által megemésztetének.

Azután átmenék a forrás kapujához és a király tavához, holott nem vala
hely a baromnak, hogy velem átmenjen.

Azért gyalog menék fel a völgyben éjjel és vizsgálgatám a kőfalat,
azután megfordultam és bementem a völgy kapuján, és hazatértem.

A főemberek pedig nem tudták vala, hova mentem, és hogy mit akarok
cselekedni, és sem a zsidóknak, sem a papoknak, sem az előljáróknak, sem
a főembereknek, sem a többi munkásoknak ez ideig nem jelentettem meg.

Ekkor mondék nékik: Ti látjátok a nyomorúságot, a melyben mi vagyunk,
hogy Jeruzsálem pusztán hever és kapui tűzben égtek meg; jertek, építsük
meg Jeruzsálem kőfalát, és ne legyünk többé gyalázatul!

És megjelentém nékik az én Istenemnek rajtam nyugvó jó kegyelmét, és a
király beszédit is, a melyeket nékem szólt, és mondának: Keljünk fel és
építsük meg! És megerősíték kezeiket a jóra.

Mikor meghallák ezt a Horonból való Szanballat és az Ammonita Tóbiás, a
szolga, és az arab Gesem, gúnyoltak és lenéztek minket, mondván: Micsoda
ez, a mit míveltek? Talán bizony a király ellen akartok pártot ütni?

Kiknek felelék, és mondék: A mennynek Istene, ő ad jó szerencsét nékünk,
és mi mint az ő szolgái kelünk föl és építünk, néktek pedig részetek és
jogotok és emlékezetetek nincsen Jeruzsálemben!

3. Fejezet

És fölkele Eliásib, a főpap és atyjafiai, a papok és építék a juhok
kapuját; ők szentelék meg azt és állíták fel annak ajtait; építék pedig
a kőfalat a Meáh toronyig, a melyet megszentelének, s azután Hanánel
tornyáig;

És ő mellette építének a Jerikóbeliek, ezek mellett pedig épített Zakkur
az Imri fia;

A halaknak kapuját pedig építék a Hasszenáa fiai, ők gerendázák be azt
és állíták fel annak ajtait, kapcsait és závárait;

Mellettök javítgatá a kőfalat Merémóth, Uriásnak, a Hakkós fiának fia,
mellette pedig javítgatott Mesullám, Berekiásnak, a Mesézabéel fiának a
fia, és ő mellette javítgatott Sádók, Baána fia.

Ezek mellett pedig javítgatának a Tékoabeliek, a kiknek előkelői azonban
nem hajták nyakukat az ő Urok munkájának jármába.

Az ó-város kapuját pedig javítgaták Jójada, a Pászéah fia és Mesullám, a
Beszódia fia; ők gerendázák be azt és állíták fel annak ajtajt, kapcsait
és závárait;

És mellettök javítgatott a Gibeonból való Melátia és a Meronothból való
Jádón, Gibeonnak és Mispának lakosai, a folyóvizen túl való helytartónak
hivatala helyéig;

Mellettök javítgatott Uzziel, Harhajának fia az ötvösökkel, és ő
mellette javítgatott Hanánia, a kenet-készítők egyike, és megerősíték
Jeruzsálemet mind a széles kőfalig;

Mellettök javítgatott Refája, Húr fia, a ki a Jeruzsálemhez tartozó
tartomány felének fejedelme vala;

Mellette javítgatott Jedája, Harumáf fia, és pedig a maga háza ellenébe,
és mellette javítgatott Hattus, Hasabneja fia.

A kőfal másik darabját javítgatá Malkija, Hárim fia és Hassub, a
Pahath-Moáb fia, és a kemenczéknek tornyát.

És mellettök javítgatott Sallum, Hallóhés fia, a ki fejedelme vala a
Jeruzsálemhez tartozó tartomány másik felének, ő és az ő leányai.

A völgy kapuját javítgaták Hánun és Zánoah lakói, ők építék meg azt
és állíták fel annak ajtait, kapcsait és závárait; és a kőfalból ezer
singet a szemét-kapuig.

A szemét-kaput pedig javítgatá Malkija, Rékáb fia, Beth-Hakkerem
tartományának fejedelme, ő építé meg azt és állítá fel ajtait, kapcsait
és závárait.

És a forrásnak kapuját javítgatá Sallum, a Kól-Hóze fia, Mispa
tartományának fejedelme, ő építé meg és héjazá be azt és állítá fel
ajtait, kapcsait és závárait; és a Selah tó kőfalát a király kertje
felé, mind a garádicsokig, melyeken a Dávid városából alájőnek.

Ő utána javítgata Nehémiás, Azbuk fia, Béth-Sur tartománya felének
fejedelme, a Dávid sírjai ellenébe való helyig, és az újonnan készült
tóig, és a vitézek házáig.

Ő utána javítgatának a Léviták: Rehum, Báni fia, a ki mellett javítgata
Hasábia, Kéila tartománya felének fejedelme tartománya lakosaival;

Ő utána javítgatának atyjokfiai: Bavvai, a Hénadád fia, Kéila tartománya
másik felének fejedelme;

Javítgatá pedig ő mellette Ézer, Jésuának fia, Mispa fejedelme, a
kőfal egy másik darabját, a szegleten levő fegyveresház felmenetelének
ellenébe;

Ő utána Bárukh, Zakkai fia javítgatá buzgósággal a kőfal egy másik
darabját, a szeglettől fogva Eliásib főpap házának ajtajáig:

Ő utána javítgata Merémóth Uriásnak fia, a ki Hakkós fia vala, egy másik
darabot, Eliásib házának ajtajától Eliásib házának végéig;

Ő utána javítgatának a papok, a környék férfiai;

Ezek után javítgata Benjámin és Hassub, az ő házok ellenébe, utánok
pedig javítgata Azariás, Maaséja fia - a ki Ananiás fia vala - az ő háza
mellett;

Ő utánok javítgata Binnui, a Hénadád fia egy másik darabot, Azáriás
házától mind a zugig és szegletig;

Továbbá Palál, az Uzai fia, a szegletnek és a felső toronynak ellenébe,
mely a király házából a tömlöcz udvaránál emelkedik ki; utána pedig
Pedája, a Parós fia;

(A Léviták szolgái pedig laknak vala az Ófelben, a vizek kapujának
ellenéig napkelet felé és a kiemelkedő torony ellenéig;)

Ő utána javítgatának a Tékoabeliek egy másik darabot a kiemelkedő nagy
toronynak ellenétől fogva az Ófel kőfaláig;

A lovak kapuján felül javítgatának a papok, kiki az ő házának ellenébe;

Utánok javítgata Sádók, Immér fia az ő háza ellenébe; és ő utána
javítgata Semája, Sekaniás fia, a napkeleti kapu őrizője;

Ő utána javítgata Hananiás, Selemiás fia és Hánun, Sáláfnak hatodik fia
egy másik darabot; utánok javítgata Mesullám, Berekiás fia, az ő szobája
ellenébe;

Utána javítgata Malkija, az ötvösök egyike, a Léviták szolgáinak és a
kereskedőknek házáig, a törvénytevő ház kapujának ellenébe, a szegletnek
hágójáig;

A szeglet hágója és a juhok kapuja között pedig javítgatának az ötvösök
és a kereskedők.

4. Fejezet

Lőn pedig, mikor meghallotta Szanballat, hogy mi építjük a kőfalat,
haragra gerjede és felette igen bosszankodék, és gúnyolá a zsidókat;

És szóla az ő atyjafiai és a samáriai sereg előtt, és ezt mondá: Mit
művelnek e nyomorult zsidók? Vajjon megengedik-é ezt nékik? Talán
áldozni fognak? Hát bevégezik ma? Avagy megelevenítik a köveket a
porhalmazból, holott azok elégtek?!

Az Ammonita Tóbiás pedig mellette állván, mondá: Bármit építsenek, ha
egy róka lép fel reá, összezúzza köveiknek falát.

Halld meg, oh mi istenünk! hogy csúffá lettünk, fordítsad gyalázásukat
az ő fejökre, és add őket prédára a rabságnak földében;

Ne fedezd el az ő hamisságokat és az ő bűnök a te orczád elől el ne
töröltessék, mert téged bosszantának az építők előtt!

És építők a falat annyira, hogy elkészült az egész fal félmagasságban,
mert a nép nagy kedvvel dolgozott.

Mikor pedig meghallotta Szanballat és Tóbiás, továbbá az Arábiabeliek,
az Ammoniták és az Asdódeusok, hogy javítgattatnak Jeruzsálem kőfalai,
és hogy a törések betömése megkezdődött, felette nagy haragra
gerjedének;

És összeesküvének mindnyájan egyenlő akarattal, hogy eljőnek
Jeruzsálemet megostromolni és népét megrémíteni.

De mi imádkozánk a mi Istenünkhöz, és állítánk ellenök őrséget nappal és
éjjel, mivelhogy féltünk tőlök.

És mondák a zsidók: Fogytán van ereje a tereh-hordónak, a rom pedig sok,
és mi képtelenek vagyunk építeni a kőfalat.

A mi ellenségeink pedig ezt mondották: Ingyen se tudják meg, se ne
lássák, míg közikbe bemegyünk és őket leöljük, és megszüntetjük a
munkát.

És lőn, hogy eljöttek hozzánk mindenfelől a zsidók, a kik ő mellettök
laknak vala és nékünk tízszer is mondották: Térjetek haza!

Azért állítám a hely alsó és nyilt részeire a kőfal mögé, odaállítám a
népet nemzetségek szerint, fegyvereikkel, dárdáikkal és kézíveikkel.

És körültekintvén, fölkeltem és így szóltam az előljárókhoz, a
főemberekhez és a többi néphez: Ne féljetek tőlök! A nagy és rettenetes
Úrra emlékezzetek, és harczoljatok testvéreitekért, fiaitokért,
leányaitokért, feleségeitekért és házaitokért!

És lőn, hogy meghallották a mi ellenségeink, hogy megtudtuk az ő
szándékukat, és hogy Isten semmivé tette az ő tanácsokat: megtérénk mi
mindnyájan a kőfalhoz, kiki az ő munkájához;

De azon naptól fogva legényeim egyik része munkálkodik vala, a másik
része pedig tart vala dárdákat, paizsokat, kézíveket és pánczélokat, és
a fejedelmek ott állának az egész Júda háznépe mögött.

A kőfalon munkálkodók közül a tehernek hordói egyik kezökkel, a mely a
munkát végezé, rakodának, másik kezök pedig a fegyvert tartja vala,

A kik pedig építének, azoknak fegyverök derekokra vala felkötve és így
építének; a trombitás pedig mellettem állt.

És így szóltam az előljárókhoz, a főemberekhez és a többi néphez:
A munka felette sok és messzeterjedő és mi elszéledvén a kőfalon,
egymástól messze esünk;

Azért oda gyűljetek hozzánk, hol a trombita szavát hallándjátok, a mi
Istenünk hadakozik érettünk!

Ekképen munkálkodunk vala; és legényeimnek fele dárdákat tart vala
hajnalhasadtától fogva mind a csillagoknak feltámadásáig.

Ugyanekkor megparancsolám a népnek, hogy minden ember legényével
Jeruzsálemben háljon, hogy éjszaka őrködjenek felettünk és nappal
dolgozzanak.

És sem én, sem az én atyámfiai, sem legényeim, sem az őrizők, a kik én
utánam valának, nem vetjük vala le ruháinkat; kiki csak mosódáskor teszi
vala le fegyverét.

5. Fejezet

Lőn pedig nagy kiáltása a népnek és feleségeiknek az ő atyjokfiai, a
zsidók ellen.

Valának, a kik ezt mondják vala: Fiainkkal és leányainkkal együtt
sokadmagunkkal vagyunk, nékünk gabona kell, hogy együnk és éljünk.

És valának, a kik ezt mondják vala: Mind mezeinket, mind szőlőinket,
mind házainkat zálogba kell adogatnunk, nékünk gabona kell, mert
éhezünk.

Viszontag valának, a kik ezt mondják vala: Kölcsön vettünk pénzt a
király adójáért a mi mezeinkre és szőlőinkre;

És ímé, bár a mi testünk épen olyan, mint a mi atyánkfiainak testök, s
a mi fiaink olyanok, mint az ő fiaik, mi nékünk mégis rabság alá kell
adnunk fiainkat és leányainkat, sőt vannak már rabszolga leányaink is,
és nincs erőnk arra, hogy őket megválthatnók, hisz mezeink és szőlőink
másokéi már!

Felette nagy haragra gerjedtem azért, mikor kiáltásukat s e dolgokat
hallottam;

És magamba szállva, gondolkodtam erről, és megfeddém az előljárókat
és főembereket, ezt mondván nékik: Ti a ti atyátokfiaival szemben
uzsoráskodtok! És szerzék ő ellenök nagy gyűlést;

És mondám nékik: Mi megváltottuk a mi atyánkfiait, a zsidókat, a kik
a pogányoknak eladattak vala, a mi tehetségünk szerint; és ti is meg
akarjátok venni a ti atyátokfiait, s ők nékünk adják el magokat?! És
hallgatának és nem tudának felelni semmit.

És mondék: Nem jó dolog ez, a mit ti cselekesztek. Hát nem fogtok a mi
Istenünk félemében járni, hogy valahára ne gyalázzanak már minket a
pogányok, a mi ellenségeink?

Hiszen én, atyámfiai és legényeim is pénzt és gabonát kölcsönöztünk
nékik; engedjük el, kérlek, e tartozást!

Adjátok vissza, kérlek, nékik még ma az ő mezeiket, szőlőiket,
olajkerteiket és házaikat; ennekfelette, a kölcsönadott pénznek,
gabonának, bornak és olajnak századát engedjétek el.

És felelének: Visszaadjuk és tőlök nem veszünk semmit; úgy cselekszünk,
a mint te mondod. Ekkor egybehívám a papokat és megeskettetém őket, hogy
e beszéd szerint fognak cselekedni.

Ruhámat is megrázám és mondék: Épen így rázzon ki az Isten minden embert
az ő házából és vagyonából, és épen így legyen kirázatott és üres,
valaki meg nem teljesíti e beszédet. És monda az egész gyülekezet: Ámen.
És dícsérék az Urat, és e beszéd szerint cselekedett a nép.

Sőt azon naptól fogva, melyen Júdának földére helytartójukul
rendeltettem, Artaxerxes királynak huszadik esztendejétől fogva
harminczkettedik esztendejéig, azaz tizenkét esztendeig, sem én, sem az
én atyámfiai a helytartónak járó kenyeret nem evénk.

Holott az előbbi helytartók, a kik én előttem valának, terhelék a népet
és vevének tőlök kenyérért és borért negyven ezüst sikluson felül; sőt
még legényeik is zsarnokoskodának a népen. De én nem cselekedém így az
Isten félelme miatt.

Sőt még e kőfalon is dolgoztam; mezőt sem szereztünk; s minden én
legényeim egybegyűltenek ott a munkára.

Annakfelette a zsidók, továbbá a másfélszáz főember és a kik jőnek vala
mi hozzánk a körültünk lakó pogányok közül, az én asztalomnál esznek
vala.

A mit minden napra készítenek vala: egy ökröt, hat kövér juhot, és
madarakat is készítének nékem, minden tíz napra vala mindenféle bor
bőségesen; és mindemellett sem kivántam be a helytartó kenyerét, mert
nehéz vala a szolgálat ezen a népen.

Emlékezzél meg rólam, én Istenem, javamra, mindarról, a mit én e néppel
cselekedtem!

6. Fejezet

És lőn, hogy mikor meghallá Szanballat, Tóbiás, az Arábiabeli Gesem
és a mi többi ellenségeink, hogy megépítettem a kőfalat, s hogy nem
maradt azon semmi romlás, jóllehet még az ideig ajtókat nem állíttattam
a kapukra:

Külde Szanballat és Gesem hozzám ilyen izenettel: Jer és találkozzunk a
faluk egyikében, az Onó-völgyében; holott ők gonoszt gondoltak ellenem.

Küldék azért követeket hozzájok ilyen izenettel: Nagy dolgot cselekszem
én, azért nem mehetek alá megszünnék e munka, ha attól eltávozván,
hozzátok mennék.

És küldének hozzám ilyen módon négy ízben, és én ilyen módon felelék
nékik.

Küldé továbbá hozzám Szanballat ilyen módon ötödször az ő legényét, a
kinek kezében egy felnyitott levél vala,

Melyben ez vala írva: A szomszéd népek közt ez a hír és Gasmu is mondja,
hogy te és a zsidók pártot akartok ütni, annakokáért építed te a
kőfalat; és hogy te leszel az ő királyok, e beszédek szerint.

Sőt még prófétákat is rendelél, a kik hirdetnék te felőled
Jeruzsálemben, ezt mondván: Király van Júdában! És most e dolgoknak híre
a királyhoz is elérkezik, annakokáért jer és tanácskozzunk együtt!

Én pedig küldék ő hozzá ilyen izenettel: Nem történt semmi olyan, a
minőt te mondasz, hanem csak magadtól gondoltad mindazt a te szívedben.

Mert mindezek el akarnak vala minket rettenteni, ezt mondván: Leveszik
kezöket a munkáról és az félben marad! Azért hát, oh Uram! erősítsd meg
az én kezeimet.

És én elmentem Semájának, a Delája fiának házába, a ki Mehétabeél fia
vala, és őt bezárkózva találtam, és monda: Menjünk az Isten házába, a
templom belsejébe és zárjuk be a templomnak ajtait, mert eljőnek, hogy
megöljenek téged, és pedig éjjel jőnek el, hogy megöljenek.

Én pedig mondék: Avagy ily férfiúnak, mint én vagyok, illik-é futni? Hát
ilyen lévén mint én, beléphet-é valaki a templomba, élvén? Nem megyek!

És megismerém, hogy nem az Isten küldötte őt, hanem azt a prófécziát
azért mondá nékem, mert Tóbiás és Szanballat felbérelték őt.

Azért vala pedig felbérelve, hogy én megrettenjek és akképen
cselekedvén, vétkezzem, hogy így rossz híremet költhessék és
rágalmazhassanak.

Emlékezzél meg én Istenem Tóbiásról és Szanballatról ezen cselekedeteik
szerint, és a jövendőmondó Noádja asszonyról és a többi jövendőmondókról
is, a kik rémítgetének engem.

Elvégezteték pedig a kőfal Elul hónap huszonötödik napján, ötvenkét nap
alatt.

És lőn, hogy midőn meghallák minden mi ellenségeink, megfélemlének
minden pogányok, a kik körültünk valának, és igen összeestek a saját
szemeikben, és megismerék, hogy a mi Istenünktől vitetett végbe e munka.

E napokban is sok levelet küldének némely zsidó előljárók Tóbiásnak, és
viszont Tóbiástól sok jöve hozzájok.

Mert sokan Júdában ő hozzá esküdtek, mivelhogy ő veje vala Sekániának,
az Arah fiának, és Jóhanán, az ő fia, Mesullámnak, a Berékia fiának
leányát vette volt el.

Sőt még jó szándékait is emlegetik vala előttem, és az én beszédeimet
megvivék néki. Leveleket pedig Tóbiás folyton küldött, hogy engem
elrettentene.

7. Fejezet

És lőn, hogy midőn megépítteték a kőfal, felállítám az ajtókat és
kirendeltetének a kapunállók, az énekesek és a Léviták őrizetre;

És hadnagyokká tevém Jeruzsálem fölött Hanánit, testvéremet és
Hanániást, a vár fejedelmét, mivel hogy ő hűségesebb és istenfélőbb vala
sokaknál.

És mondék nékik: Meg ne nyittassanak Jeruzsálem kapui mindaddig, míg
a nap melegen nem süt, és míg az őrök ott állanak, addig tegyék be az
ajtókat és zárjátok be azokat; azután állítsatok őrizőket Jeruzsálem
lakosai közül, némelyeket az ő vigyázó helyökre, s másokat az ő házok
ellenébe.

A város pedig felette igen széles vala és nagy, s a nép kevés lévén
benne, házak nem épültek.

Felindítá azért az én Istenem szívemet, hogy egybegyűjtsem az
előljárókat, a főembereket és a népet, hogy felírattassanak; és
megtalálám azok nemzetségének könyvét, a kik először jöttek vala fel
Babilóniából, melyben ily írást találék:

Ezek a tartománynak fiai, a kik feljöttek vala a rabság foglyai közül,
a kiket fogva vitetett Nabukodonozor, Babilónia királya, s most
visszajövének Jeruzsálembe és Júdába, kiki az ő városába.

Kik jövének Zorobábellel: Jésua, Nehémiás, Azariás, Raámia, Nahamáni,
Mordokhai, Bilsán, Miszpereth, Bigvai, Nehum, Baána. Izráel népe
férfiainak számok ez:

Parós fiai: kétezerszázhetvenkettő

Sefátja fiai: háromszázhetvenkettő

Arah fiai: hatszázötvenkettő

Pahath-Moáb fiai, Jésua és Joáb fiaitól: kétezernyolczszáztizennyolcz;

Elám fiai: ezerkétszázötvennégy;

Zattu fiai: nyolczszáznegyvenöt;

Zakkai fiai: hétszázhatvan;

Binnui fiai: hatszáznegyvennyolcz;

Bébai fiai: hatszázhuszonnyolcz;

Azgád fiai: kétezerháromszázhuszonkettő

Adónikám fiai: hatszázhatvanhét;

Bigvai fiai: kétezerhatvanhét;

Adin fiai: hatszázötvenöt;

Áter fiai, Ezékiástól: kilenczvennyolcz;

Hásum fiai: háromszázhuszonnyolcz;

Bésai fiai: háromszázhuszonnégy;

Hárif fiai: száztizenkettő

Gibeon fiai: kilenczvenöt;

Bethlehem és Netófa férfiai: száznyolczvannyolcz;

Anathóth férfiai: százhuszonnyolcz;

Beth-Azmáveth férfiai: negyvenkettő

Kirjáth-Jeárim, Kefira és Beéróth férfiai: hétszáznegyvenhárom;

Ráma és Géba férfiai: hatszázhuszonegy;

Mikmás férfiai: százhuszonkettő

Béthel és Ai férfiai: százhuszonhárom;

A másik Nébó férfiai: ötvenkettő

A másik Elám fiai: ezerkétszázötvennégy;

Hárim fiai: háromszázhúsz;

Jerikó fiai: háromszáznegyvenöt;

Lód, Hádid és Ónó fiai: hétszázhuszonegy;

Szenáa fiai: háromezerkilenczszázharmincz;

A papok: Jedája fiai Jésua családjából: kilenczszázhetvenhárom;

Immér fiai: ezerötvenkettő

Pashur fiai: ezerkétszáznegyvenhét;

Hárim fiai: ezertizenhét;

A Léviták: Jésua és Kadmiel fiai, Hódávia fiaitól: hetvennégy;

Az énekesek: Asáf fiai: száznegyvennyolcz;

A kapunállók: Sallum fiai, Áter fiai, Talmón fiai, Akkub fiai, Hatita
fiai, Sóbai fiai: százharmincznyolcz;

A Léviták szolgái: Siha fiai, Hasufa fiai, Tabbaóth fiai,

Kérósz fiai, Szia fiai, Pádón fiai,

Lebána fiai, Hagába fiai, Salmai fiai,

Hanán fiai, Giddél fiai, Gahar fiai,

Reája fiai, Resin fiai, Nekóda fiai,

Gazzám fiai, Uzza fiai, Pászéah fiai,

Bészai fiai, Meunim fiai, Nefiszim fiai,

Bakbuk fiai, Hakufa fiai, Harhur fiai,

Basluth fiai, Mehida fiai, Harsa fiai,

Barkósz fiai, Sziszera fiai, Temah fiai,

Nesiah fiai, Hatifa fiai,

A Salamon szolgáinak fiai: Szótai fiai, Szófereth fiai, Perida fiai,

Jaalá fiai, Darkón fiai, Giddél fiai,

Sefátia fiai, Hattil fiai, Pókhereth-Hassebaim fiai, Ámon fiai;

Összesen a Léviták szolgái és a Salamon szolgáinak fiai,
háromszázkilenczvenkettő.

És ezek, a kik feljövének Tel-Melahból, Tel-Harsából,
Kerub-Addán-Immérből, de nem mondhatták meg családjukat és eredetüket,
hogy Izráelből valók-é?

Delája fiai, Tóbiás fiai, Nekóda fiai, hatszáznegyvenkettő

És a papok közül: Habája fiai, Hakkós fiai, Barzillai fiai, a ki a
Gileádbeli Barzillai leányai közül vett magának feleséget és ezek
nevéről nevezteték;

Ezek keresték írásukat, tudniillik nemzetségök könyvét, de nem találák,
miért is kirekesztetének a papságból;

És megmondá nékik a király helytartója, hogy ne egyenek a szentséges
áldozatból, mígnem a pap ítél az Urimmal és Tummimmal;

Mind az egész gyülekezet együtt negyvenkétezerháromszázhatvan.

Szolgáikon és szolgálóikon kivül - ezek valának
hétezerháromszázharminczheten - valának nékik énekes férfiaik és
asszonyaik kétszáznegyvenöten;

Lovaik hétszázharminczhat, öszvéreik kétszáznegyvenöt;

Tevéik négyszázharminczöt, szamaraik hatezerhétszázhúsz.

Némelyek pedig a családfők közül adakozának az építésre: a király
helytartója ada a kincsekhez aranyban ezer dárikot, ötven medenczét
ötszázharmincz papi ruhát;

A többi családfők pedig adának az építés költségére aranyban húszezer
dárikot, és ezüstben kétezerkétszáz mánét;

És a mit a többi nép ada, az aranyban húszezer dárik, és ezüstben
kétezer máne, és hatvanhét papiruha vala.

És lakozának mind a papok, mind a Léviták, mind a kapunállók, mind az
énekesek, mind a nép fiai, mind a Léviták szolgái, szóval az egész
Izráel a magok városaikban.

8. Fejezet

Mikor pedig eljöve a hetedik hónap, és Izráel fiai az ő városaikban
lakozának; felgyűle az egész nép egyenlőképen a piaczra, mely a vizek
kapuja előtt vala, és mondák az írástudó Ezsdrásnak, hogy hozza elő a
Mózes törvényének könyvét, melyet parancsolt vala az Úr Izráelnek.

Előhozá azért Ezsdrás pap a törvényt a gyülekezet eleibe, melyben
együtt valának férfiak és asszonyok és mindazok, a kik azt értelemmel
hallgathaták, a hetedik hónap első napján.

És olvasa abból a piaczon, mely a vizek kapuja előtt vala, kora
reggeltől fogva mind délig, a férfiak és az asszonyok előtt és mindazok
előtt, a kik azt érthetik vala, mivel az egész nép nagy figyelemmel
hallgatá a törvényt.

Áll vala pedig az írástudó Ezsdrás egy ezen czélra csinált faemelvényen,
és mellette álla jobb keze felől Mattithia, Sema, Anája, Uriás,
Hilkiás, Maaszéja, balkeze felől pedig: Pedája, Misáel, Malkija, Hásum,
Hasbaddána, Zakariás, Mesullám.

És felnyitá Ezsdrás a könyvet az egész nép szemei előtt, mert fölötte
vala az egész népnek; és mikor fölnyitá, felálla az egész nép.

És áldá Ezsdrás az Urat, a nagy Istent, és felele rá az egész nép
felemelt kezekkel: Ámen! Ámen! És meghajtván magukat, leborulának az Úr
előtt arczczal a földre.

Jésua, Báni, Serébia, Jámin, Akkub, Sabbethai, Hódija, Maaszéja, Kelita,
Azáriás, Józabád, Hanán, Pelája Léviták pedig magyarázzák vala a népnek
a törvényt, s a nép a maga helyén áll vala.

Olvasának pedig a könyvből, Isten törvényéből világosan, s azután
magyarázának, és a nép megérté az olvasottakat.

Ekkor Nehémiás, a király helytartója és Ezsdrás, a pap, az írástudó és a
Léviták, a kik magyaráznak vala a népnek, így szólának az egész néphez:
E nap szent az Úrnak, a ti Isteneteknek ne keseregjetek és ne sírjatok,
mert sír vala az egész nép, mikor a törvény beszédeit hallá.

És ő mondá nékik: Menjetek, egyetek kövért és igyatok édest és küldjetek
belőle részt annak, a kinek semmi nem készíttetett, mert szent e nap a
mi Urunknak, és ne bánkódjatok, mert az Úrnak öröme a ti erősségtek.

A Léviták is csendesíték vala az egész népet, mondván: Hallgassatok,
mert e nap szent és ne bánkódjatok!

Elméne azért mind az egész nép enni és inni és részt küldeni és szerezni
nagy vígasságot, mert megértették a beszédeket, a melyekre őket
tanították vala.

Másod napon pedig összegyűlének az egész népnek, a papoknak és
Lévitáknak családfői Ezsdráshoz, az írástudóhoz, hogy megértenék a
törvénynek beszédit.

Találák pedig írva a törvényben, melyet parancsolt vala az Úr Mózes
által, hogy Izráel fiainak leveles színekben kell lakozniok az ünnepen a
hetedik hónapban,

És hogy nékik tudatniok kell és ki kell hirdettetniök minden városaikban
és Jeruzsálemben ezt: Menjetek ki a hegyre, és hozzatok lombokat a nemes
és vad olajfáról, mirtus és pálmalombokat, szóval akármely sűrű levelű
fáról lombokat, hogy csináljatok leveles színeket, a mint meg van írva.

Kiméne azért a nép, és hozának lombokat, és csinálának magoknak leveles
színeket, kiki a maga háza tetején és pitvaraikban, továbbá az Isten
háza pitvariban, a vizek kapujának piaczán és Efraim kapujának piaczán.

Csinála pedig az egész gyülekezet, mely hazatért a fogságból, leveles
színeket, és lakának a leveles színekben; mert nem cselekedtek vala így
Józsuénak, a Nún fiának idejétől fogva Izráel fiai mind az napiglan, és
lőn felette igen nagy örömük.

És olvasának az Isten törvényének könyvéből minden napon, az első naptól
fogva mind az utolsó napig, és ünneplének hét napon át; a nyolczadik
napon pedig egybegyülekezés tartatott a törvény szerint.

9. Fejezet

Azután ugyanezen hónak huszonnegyedik napján egybegyűlének Izráel fiai
és bőjtölének, gyászba öltözvén és port hintvén fejökre.

És elválának az Izráel magvából valók minden idegenektől, és előállván,
vallást tőnek az ő bűneikről és atyáik hamisságáról.

És megállának a helyökön, és olvasának az Úrnak, az ő Istenöknek
törvénye könyvéből a nap negyedrésze alatt, negyedrésze alatt pedig
vallást tőnek és leborulának az Úr előtt, az ő Istenök előtt.

És felálla a Léviták emelvényére Jésua, Báni, Kadmiel, Sebánia, Bunni,
Serébia, Báni és Kenáni és kiáltának nagy felszóval az Úrhoz, az ő
Istenökhöz.

És mondának a Léviták, Jésua, Kadmiel, Báni, Hasabnéja, Serébia, Hódija,
Sebánia, Petáhia: Nosza áldjátok az Urat, a ti Isteneteket öröktől fogva
mindörökké és áldják a te dicsőséges nevedet, mely magasabb minden
áldásnál és dícséretnél!

Te vagy egyedül az Úr! Te teremtetted az eget, az egeknek egeit és
minden seregöket, a földet és mindent a mi rajta van, a tengereket
minden bennök valókkal együtt; és te adsz életet mindnyájoknak, és az
égnek serege előtted borul le.

Te vagy az Úr, az Isten, a ki választottad Ábrahámot és kihozád őt a
Káldeusoknak Úr nevű városából, és nevezéd őt Ábrahámnak.

És találád az ő szívét hűnek te előtted és szerzél vele szövetséget,
hogy adod + a Kananeusok, Hitteusok, Emoreusok, Perizeusok, Jebuzeusok,
Girgázeusok földét, hogy adod az ő magvának; és megteljesítéd
beszédeidet, mert igaz vagy te!

Megtekintéd annakfelette a mi atyáinknak Égyiptomban való nyomorúságát,
és az ő kiáltásukat meghallád a Veres tengernél,

És tevél jeleket és csodákat a Faraón és minden szolgáin és földének
egész népén, mert tudtad, hogy kevélyen cselekedtek a te néped ellen; és
szerzél magadnak nevet, mint e mai napság is van.

És a tengert kétfelé választád ő előttök és szárazon menének át a tenger
közepén; üldözőiket pedig mélységbe borítád, mint követ a vizekbe.

És felhőnek oszlopában vezetéd őket nappal s tűznek oszlopában éjjel,
hogy megvilágítsd nékik az utat, melyen menjenek.

És a Sinai hegyre leszállál, s szólál velök az égből, s adál nékik
helyes végzéseket, igaz törvényeket, jó rendeléseket és parancsolatokat.

A te szent szombatodat is megjelentéd nékik, és parancsolatokat,
rendeléseket és törvényt parancsolál nékik szolgád, Mózes által.

És kenyeret az égből adál nékik éhségökben, és vizet a kősziklából hozál
ki + nékik szomjúságokban; és mondád nékik, hogy menjenek be és bírják a
földet, melyre nézve fölemelted kezedet, hogy nékik adod.

Ők pedig, a mi atyáink, felfuvalkodának, és megkeményíték nyakukat és
nem hallgaták parancsolataidat;

És vonakodának engedelmeskedni, és meg nem emlékezének a te
csudatételeidről, a melyeket velök cselekedtél, hanem megkeményíték
nyakukat, és arra adák fejöket, hogy visszatérnek rabságukba az ő
makacskodásukban; de te bűnbocsánatnak Istene vagy, könyörülő és
irgalmas, hosszútűrő és nagy kegyelmességű, és el nem hagytad őket.

Sőt még borjúképet is csinálának magoknak, és ezt mondják: Ez a te
Istened, a ki kihozott téged Égyiptomból, és nagy bosszúsággal illettek
téged;

És te nagy irgalmasságodban nem hagyád el őket a pusztában; a felhőnek
oszlopa nem távozék el felőlök nappal, hogy vezérlené őket az úton, és a
tűznek oszlopa éjjel, hogy világítana nékik az úton, melyen menének.

És a te jó lelkedet adád nékik, hogy őket oktatná és mannádat nem vonád
meg szájoktól, s vizet adál nékik szomjúságokban.

És negyven esztendeig tápláltad őket a pusztában, fogyatkozásuk nem
vala, ruháik el nem nyűttenek és lábaik meg nem dagadának.

Adál annakfelette nékik országokat és népeket, és elosztád ezeket
határok szerint és ők elfoglalák Sihón földét és Hesbon királyának
földét, és Ógnak, Básán királyának földét.

Fiaikat pedig megsokasítád, mint az ég csillagait, és bevivéd őket a
földre, mely felől megmondád + atyáiknak, hogy bemennek arra, hogy
bírják azt.

És bemenének a fiak és elfoglalák a földet, és megalázád előttök a
földnek lakóit, a Kananeusokat, kezökbe adád őket, mind királyaikat,
mind a föld népeit, hogy cselekedjenek velök kedvök szerint.

És megvevének erős városokat és kövér földet, s elfoglalának minden
jóval teljes házakat, kőből vágott kutakat, szőlős és olajfás
kerteket és sok gyümölcsfát, s evének és megelégedének és meghízának,
sgyönyörködének a te nagy jóvoltodban.

Makacskodának pedig és pártot ütének ellened, és veték törvényedet hátuk
mögé prófétáidat is meggyilkolák, a kik bizonyságot tőnek ellenök, hogy
őket te hozzád térítenék, és nagy bosszúsággal illettek téged.

Annakokáért adád őket nyomorgatóik kezébe és megnyomorgaták őket; de
nyomorúságok idején hozzád kiáltának, és te az égből meghallgatád és
nagy irgalmasságod szerint adál nékik szabadítókat, és megszabadíták
őket nyomorgatóik kezéből.

És mikor megnyugodtak vala, ismét gonoszt cselekvének előtted, és te
átadád őket ellenségeik kezébe, a kik uralkodának rajtok; s midőn
ismét hozzád kiáltának, te az égből meghallgatád és megszabadítád őket
irgalmasságod szerint sokszor.

És bizonyságot tevél ellenök, hogy visszatérítsd őket törvényedhez; de
ők felfuvalkodának s nem hallgaták parancsolatidat, és végzéseid ellen
vétkezének, melyeket ha valaki megtart, él azok által; és makacskodva
hátat fordítának, s nyakukat megkeményíték és nem engedelmeskedének.

És mégis meghosszabbítád felettök kegyelmedet sok esztendőkön át,
s bizonyságot tevél ellenök lelkeddel, prófétáid által, de nem
figyelmezének; annakokáért adád őket a föld népeinek kezébe.

De nagy irgalmasságod szerint meg nem emésztéd őket, sem el nem hagyád
őket, mert te könyörülő és irgalmas Isten vagy.

Most annakokáért, oh mi Istenünk, nagy, erős és rettenetes Isten,
a ki megőrized a szövetséget és irgalmasságot, ne legyen kicsiny
előtted mindaz a nyomorúság, a mely utolért minket, királyainkat,
fejedelmeinket, papjainkat, prófétáinkat, atyáinkat és egész népedet,
Assiria királyainak napjaitól fogva mind e mai napig.

Hiszen te igaz vagy mindenekben, valamelyek reánk jövének; mert te
igazságot műveltél, mi pedig hamisságot cselekvénk!

Hiszen a mi királyaink, fejedelmeink, papjaink és atyáink nem
cselekedték törvényedet és nem figyelmeztek parancsolataidra és
bizonyságtételeidre, melyek által bizonyságot tettél ő ellenök;

És ők az ő országokban s a te nagy jóvoltodban, melylyel megáldád őket,
s a széles és kövér földön, melyet nékik adál, nem akartak szolgáid
lenni; és nem tértek meg gonosz cselekedeteikből.

És ímé mi most szolgák vagyunk azon a földön, melyet a mi atyáinknak
adál, hogy ennék annak gyümölcsét és javát, ímé mi szolgák vagyunk azon;

És termését bőven hozza a királyoknak, a kiket fölibünk helyezél a mi
bűneinkért, s testeinken uralkodnak és barmainkon az ő kedvök szerint;
és mi nagy nyomorúságban vagyunk!

És mindemellett mi erős kötést szerzénk és azt aláírtuk, melyet
megpecsételének a mi fejedelmeink, Lévitáink és papjaink.

10. Fejezet

A megpecsételt kötéseken pedig ott valának: Nehémiás, a király
helytartója, a Hakhalia fia és Sédékiás;

Serája, Azariás, Jeremiás,

Pashur, Amaria, Malakiás,

Hattus, Sebánia, Malluk,

Hárim, Merémóth, Abdiás,

Dániel, Ginnethón, Bárukh,

Mesullám, Abija, Mijámin,

Maazia, Bilgai, Semája; ezek papok voltak.

A Léviták pedig ezek: Jésua, Azania fia, Binnui, a Hénadád fiai közül,
Kadmiel,

És atyjafiaik: Sebánia, Hódija, Kelita, Pelája, Hanán,

Mika, Rehób, Hasábia,

Zakkur, Serébia, Sebánia,

Hódija, Báni, Beninu.

A nép fejei pedig ezek: Parós Pahath-Moáb, Elám, Zattu, Báni,

Bunni, Azgád, Bébai,

Adonija, Bigvai, Adin,

Áter, Ezékiás, Azzur,

Hódija, Hásum, Bésai,

Hárif, Anathóth, Nébai,

Magpiás, Mesullám, Hézir,

Mesézabel, Sádók, Jaddua,

Pelátia, Hanán, Anája,

Hóseás, Hanánia, Hásub,

Hallóhes, Pilha, Sóbek,

Rehum, Hasabná, Maaszéja,

És Ahija, Hanán, Anán,

Mallukh, Hárim, Baána.

És a nép többi része, a papok, a Léviták, a kapunállók, az énekesek,
a Léviták szolgái és mindenki, a ki elkülöníté magát a tartományok
népeitől, az Isten törvényéhez állván, feleségeik, fiaik, leányaik,
mindenki, a kinek értelme és okossága vala,

Csatlakozának atyjokfiaihoz, előljáróikhoz, és átok mellett esküt
tevének, hogy az Isten törvényében járnak, a mely Mózes által az Isten
szolgája által adatott vala ki; s hogy megőrzik és cselekeszik az Úrnak,
a mi Urunknak minden parancsolatait, végzéseit és rendeléseit;

És hogy nem fogjuk adni leányainkat feleségül a föld népeinek, sem az ő
leányaikat nem fogjuk venni a mi fiainknak,

És hogy a föld népeitől, akik árúkat és mindenféle gabonát hoznak
szombatnapon eladni, nem fogunk venni tőlök szombaton és egyéb szent
napon, és hogy nem fogjuk bevetni a + földet a hetedik esztendőben és
elengedünk minden tartozást.

És megállapítánk magunkra nézve parancsolatokat: hogy vetünk magunkra
harmadrész siklust esztendőnként a mi Istenünk házának szolgálatára,

A szent kenyerekre, a szüntelen való ételáldozatra és a szüntelen való
égőáldozatra, a szombatokon, újholdak napján viendő áldozatokra, az
ünnepnapokra, a szent dolgokra, a bűnért való áldozatokra, hogy mindezek
megtisztítsák Izráelt; és a mi Istenünk házának minden munkájára;

Sorsot veténk továbbá a fa hozása felől a papok, Léviták és a nép
között, hogy hordjuk azt a mi Istenünk házába családaink szerint
bizonyos időkben esztendőnként, hogy égjen az Úrnak, a mi Istenünknek
oltárán, a mint meg van írva a törvényben,

És hogy felviszszük földünknek első zsengéjét és minden gyümölcsének
első zsengéjét esztendőnként az Úr házába;

Annakfelette fiainknak, barmainknak első fiait, a mint meg van írva a
törvényben; továbbá, hogy elviszszük szarvasmarháinknak és juhainknak
első fajzásait a mi Istenünk házába a papoknak, a kik szolgálnak a mi
Istenünk házában.

És a mi lisztjeinknek, felemelt áldozatainknak, minden fa gyümölcsének,
mustnak és olajnak zsengéjét felviszszük a papoknak, a mi Istenünk
házának kamaráiba, földünknek tizedét pedig a Lévitákhoz; mert ők, a
Léviták szedik be a + tizedet minden földműveléssel foglalatoskodó
városainkban.

És legyen a pap, Áron fia a Lévitákkal, midőn a Léviták a tizedet
beszedik; és a Léviták vigyék fel a tizednek tizedét a mi Istenünk
házába, a tárháznak kamaráiba;

Mert a kamarákba kell hozniok Izráel fiainak és Lévi fiainak a
gabonának, a mustnak és az olajnak ajándékát, holott vannak a szent
edények és az Istennek szolgáló papok, a kapunállók és az énekesek; és
mi nem hagyjuk el a mi Istenünknek házát.

11. Fejezet

És lakozának a nép fejedelmei Jeruzsálemben, a többi nép pedig sorsot
vete, hogy minden tíz emberből vinnének egyet Jeruzsálembe, a szent
városba lakóul, a többi kilencz pedig marad a maga városában.

És áldá a nép mindazon férfiakat, a kik önkéntesen vállalkozának arra,
hogy Jeruzsálemben lakoznak.

Ezek pedig a tartomány fejei, a kik Jeruzsálemben megtelepedének; de
Júda városaiban lakozék kiki az ő örökségében, városaikban: az Izráel, a
papok, a Léviták, a Léviták szolgái és Salamon szolgáinak fiai.

Jeruzsálemben azért megtelepedének a Júda fiai közül és Benjámin fiai
közül: Júda fiai közül: Athája, Uzzija fia, ki Zakariás fia, ki Amaria
fia, ki Sefátia fia, ki Mahalalél fia vala, a Pérecz fiai közül,

És Maaszéja, Báruk fia, ki Kolhóze fia, ki Hazája fia, ki Adája fia, ki
Jójárib fia, ki Zakariás fia, ki Hasilóni fia vala.

Pérecz fiai összesen, a kik Jeruzsálemben laknak vala,
négyszázhatvannyolcz erős férfi;

Benjámin fiai pedig ezek: Szallu, Mesullám fia, ki Jóed fia, ki Pedája
fia, ki Kólája fia, ki Maaszéja fia, ki Ithiel fia, ki Ézsaiás fia vala,

És ő utána Gabbai, Szallai, kilenczszázhuszonnyolczan;

És Jóel, a Zikri fia előljárójok volt ezeknek, Júda pedig, a Hasszenua
fia, a város másodrendű előljárója.

A papok közül: Jedája, Jójárib fia, Jákhin,

Serája pedig, a Hilkiás fia, ki Mesullám fia, ki Sádók fia, ki Merájóth
fia, ki Akhitúb fia volt, az Isten házának fejedelme vala,

És atyjokfiai, a kik a ház munkáját teljesítik vala,
nyolczszázhuszonketten; és Adája, a Jeróhám fia, ki Pelália fia, ki Amsi
fia, ki Zakariás fia, ki Pashur fia, ki Malkija fia vala,

És az ő atyjafiai, a családfők kétszáznegyvenketten, és Amasszai, Azarél
fia, ki Ahzai fia, ki Mesillémóth fia, ki Immér fia vala,

És az ő atyjokfiai, vitéz férfiak, százhuszonnyolczan, előljárójok volt
pedig Zabdiel, a Haggedólim fia.

A Léviták közül pedig: Semája, Hassub fia, ki Azrikám fia, ki Hasábia
fia, ki Bunni fia vala.

És Sabbethai és Józabád, az Isten házának külső munkája felett
felügyelők valának a Léviták fejei közül,

És Mattánia, - a Mika fia, ki Zabdi fia, ki Asáf fia vala, - a ki
vezetője volt a hálaadó éneklésnek, s elkezdé azt az imádság után, és
Bakbukia, a ki másodrendű vala atyjafiai között, és Abda, Sammua fia, ki
Gálál fia, ki Jeduthun fia vala;

A Léviták összesen a szent városban: kétszáznyolczvannégyen.

A kapunállók pedig: Akkub, Talmón és atyjokfiai, a kapukat őrizők
százhetvenketten.

A többi Izráeliták pedig, a papok, a Léviták lakozának Júdának minden
városaiban kiki az ő örökségében.

A Léviták szolgái pedig lakozának az Ófelben, és Siha és Gipsa valának
előljáróik a Léviták szolgáinak.

A Léviták előljárója vala Jeruzsálemben, az Isten háza szolgálatjánál,
Uzzi, a Báni fia, - ki Hasábia fia, ki Mattánia fia, ki Mika fia volt, -
Asáf fiai, az énekesek közül;

Mert ők, a Léviták, a király parancsolata szerint, az énekesek pedig
kötés szerint végezék naponként való teendőjüket;

Petáhja pedig, a Mesézabel fia, Júda fiának, Zerahnak fiai közül, a
király oldala mellett vala a nép minden dolgában.

A falukban, ezek határaiban pedig Júda fiai közül lakozának
Kirjáth-Arbában és mezővárosaiban, Dibonban és mezővárosaiban,
Jekabseélben és faluiban.

Jésuában, Móladában és Beth-Péletben.

Hasár-Suálban, Beér-Sebában és mezővárosaiban,

Siklágban, Mekónában és mezővárosaiban,

En-Rimmonban, Sorában, Jarmuthban,

Zánoáhban, Adullámban és faluiban, Lákisban és határaiban, Azékában
és mezővárosaiban, - ekként laknak vala Beér-Sebától mind a Hinnóm
völgyéig.

Benjámin fiai pedig laknak vala Gebától fogva Mikmásban, Ajában,
Béthelben és mezővárosaiban.

Anatótban, Nóbban, Anániában,

Hásórban, Rámában, Gittajimban,

Hádidban, Sebóimban, Neballátban,

Lódban, Onóban, s a mesteremberek völgyében.

A Léviták közül pedig némely júdai osztályok Benjáminhoz csatlakozának.

12. Fejezet

Ezek pedig a papok és Léviták, a kik feljövének Zorobábellel, Sealtiél
fiával és Jésuával: Serája, Jeremiás, Ezsdrás.

Amária, Mallukh, Hattus,

Sekánia, Rehum, Meremóth,

Iddó, Ginnethói, Abija,

Mijámin, Maádia, Bilga,

Semája, Jójárib, Jedája,

Szallu, Ámók, Hilkija, Jedája, - ezek valának fejei a papoknak és
atyjokfiainak Jésua napjaiban.

A Léviták pedig ezek: Jésua, Binnui, Kadmiel, Serébia, Jehuda, Mattánia,
- ki vezetője vala hálaadó éneklésnek, atyjafiaival.

És Bakbukia, s Unni, az ő atyjokfiai velök szemben, tisztök szerint.

És Jésua nemzé Jojákimot, s Jojákim nemzé Eliásibot, s Eliásib nemzé
Jójadát,

És Jójada nemzé Jónathánt, s Jónathán nemzé Jadduát.

Jójákim napjaiban pedig papok, családfők valának: Serája családjában
Merája, Jerémiáséban Hanánia,

Ezsdráséban Mesullám, Amáriéban Jóhanán,

Melikuéban Jónathán, Sebaniáéban József,

Háriméban Adna, Merajóthéban Helkai,

Iddoéban Zakhariás, Ginnethónéban Mesullám,

Abijáéban Zikri, Minjáminéban és Móadiáéban Piltai,

Bilgáéban Sammua, Semájáéban Jónathán,

Jójáribéban Mattenai, Jedajáéban Uzzi,

Szallaiéban Kallai, Amókéban Éber,

Hilkijáéban Hasábia, Jedajáéban Nethanéel.

A Léviták közül Eliásib, Jójada, Jóhanán és Jaddua napjaiban felírattak
a családfők, a papok pedig mind a persiai Dárius országlásáig.

A Léviták családfői felírattattak a krónikák könyvében Jóhanánnak,
Eliásib fiának + napjaiig;

A Léviták családfői valának: Hasábia, Serébia, Jésua a Kadmiel fia, és
az ő atyjokfiai velök szemben a dícsérő és hálaadó éneklésre, Dávidnak,
az Isten emberének parancsolata szerint, mint egy éneklő sereg együtt a
másikkal.

Mattánia, Bakbukia, Obádia, Mesullám, Talmón, Akkub pedig kapunállók,
őrt állván a kapuk kincses házainál.

Ezek valának Jojákim napjaiban, ki Jésua fia, ki Jósadák fia volt,
és Nehémiásnak, a helytartónak és Ezsdrásnak, a törvénytudó papnak +
napjaiban.

Jeruzsálem kőfalának felszentelésekor pedig fölkeresék a Lévitákat
minden ő helyeiken, hogy behozzák őket Jeruzsálembe, hogy véghezvigyék
a felszentelést örömmel és hálaadással és énekléssel, czimbalmokkal,
lantokkal és cziterákkal.

És összegyűlének az énekesek fiai mind Jeruzsálem környékéről, mind
pedig a Netófátiak faluiból.

Mind Beth-Gilgálból, mind Geba és Azmáveth határaiból, mert falukat
építének magoknak az énekesek Jeruzsálem körül.

És minekutána megtisztíták magokat a papok és a Léviták, megtisztíták a
népet is, s a kapukat és a kőfalat.

Azután felvivém Júda fejedelmeit a kőfalhoz és rendelék két nagy
hálaadást éneklő sereget és csapatokat; az egyik jobbkéz felé méne a
kőfal mellett a szemétkapu felé,

És utánok méne Hósaája és Júda fejedelmeinek fele,

És Azária, Ezsdrás és Mesullám,

Júda és Benjámin, Semája és Jeremiás,

A papok fiai közül kürtökkel; és Zakariás, a Jónathán fia, ki Semája
fia, ki Mattánia fia, ki Mikája fia, ki Zakkur fia, ki Asáf fia vala,

És az ő atyjafiai: Semája, Azarél, Milalai, Gilalai, Máaj, Nethanéel,
Júda és Hanáni, Dávidnak, az Isten emberének éneklőszerszámaival;
Ezsdrás pedig, az írástudó előttök megy vala;

Méne pedig e sereg a forrás kapuja felé, s egyenesen fölmenének Dávid
városának lépcsőin a kőfalhoz vezető lépcsőre, s menének Dávid háza
mellett s a vizek kapujáig napkelet felé.

A hálaadást éneklő második sereg pedig, mely átellenben megy vala - én
pedig és a népnek fele utánok - méne a kőfal mellett, a kemenczék tornya
mellett, mind a széles kőfalig.

És az Efraim kapuja mellett és az ó város kapuja mellett és a halaknak
kapuja mellett és a Hananél tornya és a Meáh torony mellett mind a juhok
kapujáig, s megállának a tömlöcz kapujában.

És megálla a hálaadást éneklő mindkét sereg az Isten házánál, és én s a
fejedelmeknek fele velem,

És a papok: Eljákim, Maaséja, Minjámin, Mikája, Eljoénai, Zakariás,
Hanánia kürtökkel,

És Maaséja, Semája, Eleázár, Uzzi, Jóhanán, Malkija, Elám és Ezer; és
zengedeznek vala az énekesek, és Jizrahia az előljáró.

És áldozának azon napon nagy áldozatokkal, és vigadának, mert az
Isten megvidámítá őket nagy örömmel, sőt az asszonyok és gyermekek is
vigadának; és Jeruzsálemnek öröme nagy messze hallatott.

És rendeltetének ama napon férfiak a kincseknek, felemelt áldozatoknak,
első zsengéknek és a tizedeknek tárházai fölé, hogy összegyűjtsék azokba
a városok határaiból a törvény szerint való részöket a papoknak és a
Lévitáknak, mert örvendeze Júda a papokon és a Lévitákon, a kik ott
állának tisztökben,

Mint a kik megőrzik Istenök rendtartását s a tisztaság rendtartását, és
az énekesek és a kapunállók is ott állának tisztökben, Dávidnak és az ő
fiának, Salamonnak parancsolatja szerint;

Mert Dávidnak napjaiban Asáf vala régtől fogva az énekesek és az
Istennek hálát adó és őt dícsérő éneklésnek vezetője.

És a Zorobábel és Nehémiás napjaiban megadja vala az egész Izráel az
énekeseknek és kapunállóknak az ő részöket naponként, nevezetesen oda
szentelik vala azt a Lévitáknak, a Léviták pedig az Áron fiainak.

13. Fejezet

Azon a napon olvasának a Mózes könyvéből a népnek hallatára és
írva találák benne, hogy Ammón és Moáb soha be ne menjen az Isten
gyülekezetébe,

Mivelhogy nem mentek vala eleikbe Izráel fiainak kenyérrel és vízzel,
sőt bérbe fogadták ellenök Bálámot, hogy őket megátkozná, de a mi
Istenünk az átkot áldásra fordítá.

És lőn, hogy mikor hallották e törvényt, kirekesztének Izráel közül
minden elegy-belegy népet.

Ennekelőtte pedig Eliásib, a pap, ki Istenünk házának kamarái fölé
rendelteték, rokonságba jutott Tóbiással;

És átengedett néki egy nagy kamarát, holott abban annakelőtte az
ételáldozatot, a tömjént, az edényeket és az olajnak, mustnak és
gabonának tizedét, mint a kapunállóknak, énekeseknek és Lévitáknak
törvény szerint való részét és a papoknak ajándékát helyeztetik vala el.

Mind ennek történtekor én nem valék Jeruzsálemben, mert Artaxerxes
babilóniai királynak harminczkettedik esztendejében visszamentem vala a
királyhoz, s napok múltán újra szabadságot kértem a királytól.

És visszatérék Jeruzsálembe, és megértém e gonoszt, melyet Eliásib
cselekedett vala Tóbiásért, hogy átengedett néki egy kamarát az Isten
házának pitvaraiban.

Igen gonosznak tetszék pedig ez nékem s kivettetém Tóbiás házának minden
edényeit abból a kamarából;

És parancsolatomra megtisztíták a kamarákat, és visszahordatám azokba
Isten házának edényeit, az ételáldozatot és a tömjént.

Megtudtam azt is, hogy a Léviták részeit nem adták meg; ennek miatta
kiki az ő mezejére szélede el az Isten házában szolgáló Léviták és
énekesek közül.

És megfeddém a fejedelmeket, és mondék: Miért hagyatott el az Isten
háza? És egybegyűjtvén a Lévitákat, helyökre állítám őket;

Az egész Júda pedig meghozá az olajnak, a mustnak és a gabonának tizedét
a tárházakba.

És felügyelőkké rendelém a tárházak fölé Selemiát, a papot, Sádókot, az
írástudót és Pedáját a Léviták közül, és melléjök Hanánt, ki Zakkur fia,
ki Mattánia fia vala, mivelhogy híveknek ítéltettek volt és az ő tisztök
vala kiosztani atyjokfiainak részét.

Emlékezzél meg én rólam én Istenem ezért, és ne engedd, hogy
eltöröltessenek az én jótéteményeim, melyeket cselekedtem vala az én
Istenem házával és rendtartásaival!

Azon napokban láttam Júdában, hogy sajtót taposnak szombaton és
gabonát hoznak be, szamarakra rakván, sőt bort, szőlőt és olajat is és
mindenféle terhet behoznak Jeruzsálembe szombat napon, és bizonyságot
tevék ellenök, a mely napon eleséget árulnak vala.

Tírusiak is lakozának a városban, a kik hoznak vala halat és mindenféle
árút, melyeket eladnak vala szombat napon Júda fiainak Jeruzsálemben.

Annakokáért megfeddém Júda előljáróit, és mondám nékik: Micsoda gonosz
dolog ez, a mit ti cselekesztek, hogy megfertőztetitek a szombatnak
napját?

Avagy nem így cselekedtek-é a ti atyáitok, s a mi Istenünk reánk hozá
mindezen gonoszt és e városra?! És ti mégis növelitek Isten haragját
Izráel fölött, megfertőztetvén a szombatot!

Lőn annakokáért, hogy midőn megárnyékosodtak Jeruzsálem kapui a szombat
előtt, parancsolatomra bezáratának az ajtók, s megparancsolám, hogy
meg ne nyissák azokat szombat utánig, annakfelette legényeim közül a
kapukhoz rendelék, mondván: Nem fog bejőni teher a szombatnak napján!

Annakokáért a kereskedők és minden árúk árúsai kivül hálának
Jeruzsálemen egyszer vagy kétszer;

És bizonyságot tevék ellenök, és mondám nékik: Miért háltok ti e kőfal
előtt? Ha ezt ismételitek, kezet vetek reátok! Az időtől fogva nem
jöttenek szombaton.

És megparancsolám a Lévitáknak, hogy magokat megtisztítsák, s hogy
menjenek el és őrizzék a kapukat, hogy megszenteljék a szombatot. Ezért
is emlékezzél meg rólam én Istenem és kedvezz nékem, kegyelmességednek
nagy volta szerint!

Ugyanazon napokban meglátogatám azokat a zsidóket, kik asdódi, Ammonita
és Moábita asszonyokat vettek feleségül.

És fiaik felerésze asdódi nyelven beszél vala, és nem tudnak vala
beszélni zsidóul, hanem egyik vagy másik nép nyelvén.

Annakokáért feddődém velök, és megátkozám őket, és megverék közülök
néhányat, és megtépém őket, és megesketém őket Istenre: Bizony ne
adjátok leányaitokat az ő fiaiknak, és ne vegyetek leányaik közül
feleséget fiaitoknak és magatoknak.

Avagy nem ebben vétkezett-é Salamon Izráel királya? Noha nem volt sok
nép között hozzá hasonlatos király, a kit szeret vala az ő Istene és
királylyá tette vala őt Isten egész Izráel fölött; őt is bűnre vivék az
+ idegen asszonyok:

És néktek engedjünk-é, hogy cselekedjétek mindezen nagy gonoszságot,
vétkezzetek Istenünk ellen, idegen asszonyokat vévén feleségül?

Jójadának (ki Eliásib főpapnak fia vala) fiai közül is egy veje vala a
Horonitbeli Szanballatnak, elűzém azért őt tőlem.

Emlékezzél meg ő rólok én Istenem, a papságnak és a papság szövetségének
és a Lévitáknak ilyen megfertőztetéséért!

És megtisztítám őket minden idegenektől és rendtartást szabék a papoknak
és a Lévitáknak, kinek-kinek az ő dolgában.

A fa hozására is bizonyos időkben és az első zsengékre. Emlékezzél meg
én Istenem az én javamra!

ESZTER KÖNYVE

1. Fejezet

Ahasvérus idejében történt (ez az Ahasvérus az, a ki uralkodott Indiától
fogva Szerecsenországig százhuszonhét tartományon),

Azokban a napokban, a mikor Ahasvérus király üle királyi székében, a
mely Susán várában volt,

Uralkodása harmadik évében lakomát szerze minden fejedelmének és
szolgáinak: Persia és Média hatalmasai, főemberei és a tartományok
fejedelmei előtte valának.

Midőn mutogatá országa dicsőségének gazdagságát és az ő méltóságának
fényes díszét sok napon át, száznyolczvan napig.

És mikor elmultak ezek a napok, tőn a király az egész népnek, mely Susán
várában találtaték, kicsinytől nagyig, hét napig tartó lakomát, a király
palotája kertjének udvarán.

Fehér gyapjú és kék bíbor szőnyegek valának megerősítve a fehér
gyapjúból és bíborból való köteleken, ezüst karikákon és fehér
márványból való oszlopokon. Aranyból és ezüstből való kerevetek voltak
az alabástromból, fehér márványból, gyöngykőből és vörös márványból való
padozaton.

Ittak pedig arany poharakból és különb-különbféle poharakból, és királyi
bor bőven vala, királyi módon.

És az ivás, rendelet folytán, kényszer nélkül történt; mert így hagyta
meg a király háza minden gondviselőjének, hogy kinek-kinek akarata
szerint cselekedjenek.

Vásti királyné is lakomát szerze a nőknek, a királyi házban, mely
Ahasvérus királyé vala.

Hetedik napon, mikor megvídámult a király szíve a bortól, mondá
Méhumánnak, Biztának, Hárbonának, Bigtának és Abagtának, Zetárnak és
Karkásnak, a hét udvarmesternek, a kik szolgálának Ahasvérus király
előtt,

Hogy hozzák el Vástit, a királynét a király elé, királyi koronával, hogy
megmutassa a népeknek és fejedelmeknek az ő szépségét; mert szép arczú
vala.

De Vásti királyné nem akara menni a király szavára, mely vala az
udvarmesterek által. Erre igen megharagudott a király, és az ő haragja
felgerjede benne.

És monda a király az időket mérő bölcseknek, (mert a királynak összes
dolgai a jog- és törvénytudók elé tartoznak.

Legközelebb valának pedig hozzá: Karséna, Sétár, Admata, Társis, Méres,
Marséna, Mémukán, Persiának és Médiának hét fejedelme, a kik láták a
király arczát, és elől ülének az országban):

Törvény szerint mit kellene cselekedni Vásti királynéval, mivelhogy nem
teljesíté Ahasvérus királynak az udvarmesterek által üzent beszédét?

Akkor monda Mémukán a király és a fejedelmek előtt: Nemcsak a király
ellen vétkezett Vásti királyné de valamennyi fejedelem és minden nép
ellen, Ahasvérus király minden tartományában;

Mert a királyné cselekedetének híre fut minden asszonyhoz, úgy, hogy
megvetik férjeiket szemeik előtt, és azt mondják: Ahasvérus király
megparancsolá, hogy Vásti királyné hozzá menjen, és nem ment.

És e napon ugyanazt fogják mondani Persia és Média fejedelemasszonyai, a
kik meghallják a királyné cselekedetét, a király minden fejedelmének, és
lesz elég megvetés és harag.

Ha azért a királynak tetszik, bocsásson ki királyi parancsot a maga
részéről és irattassék a Persa-Méd törvények közé visszavonhatatlanul,
hogy ne jőjjön többé Vásti Ahasvérus király színe elé, és hogy az ő
királyságát adja a király másnak, a ki jobb ő nálánál.

És hallják meg a király rendeletét, a melyet teend, egész országában,
mert igen nagy az, hogy minden asszony adja meg a tiszteletet az ő
férjének, a legnagyobbtól a legkisebbig.

És tetszett a szó a királynak és a fejedelmeknek, és a király Mémukán
beszéde szerint cselekedék.

És leveleket külde a királynak minden tartományába, tartományról
tartományra, annak saját írása szerint, és népről-népre, annak nyelve
szerint, hogy legyen minden férfi úr az ő házában és beszéljen az ő
népének nyelvén.

2. Fejezet

Ezek után, a mint megszünt Ahasvérus király haragja, megemlékezék
Vástiról, és arról a mit cselekedett, és arról a mit végeztek felőle.

És mondának a király apródai, a kik néki szolgálának: Keressenek a
királynak szép ábrázatú szűz leányokat.

És rendeljen a király tiszteket országának minden tartományába, a kik
gyűjtsenek össze minden szép ábrázatú szűz leányt Susán várába, az
asszonyok házába, Hégainak, a király kamarásának, az asszonyok őrzőjének
keze alá, és adjanak nékik szépítő szereket.

És az a leány, a ki tetszik a király szemeinek, uralkodjék Vásti
helyett. És tetszett a dolog a királynak, és úgy cselekedék.

Vala egy zsidó férfiú Susán várában, a kinek neve Márdokeus, Jáirnak
fia, a ki Simei fia, a ki Kis fia, Benjámin nemzetségéből,

A ki Jeruzsálemből fogva vitetett el a száműzött néppel, a mely
elvitetett Jekóniással, Júda királyával együtt, a kit rabságba vitt el
Nabukodonozor, babilóniai király.

És ez gondviselője volt Hadassának, azaz Eszternek az ő nagybátyja
leányának; mert sem atyja, sem anyja nem volt, és a leány szép alakú
és szép ábrázatú vala, s mikor meghalt az ő atyja és anyja, Márdokeus
leánya gyanánt magához fogadá.

Lőn pedig, mikor a király parancsa és rendelete kihirdettetett és sok
leány gyűjtetett Susán várába, Hégai keze alá, akkor felvétetett Eszter
is a király házába, Hégainak, az asszonyok őrének keze alá.

És tetszett a leány az ő szemeinek és kegyébe fogadá, és siete néki
szépítő szereket adni, és kiadni az ő részét és hét leányzót, a kit néki
a király házából kelle kiszemelni, és vivé őt és az ő szolgálóleányait
az asszonyok legjobb házába.

Meg nem mondá Eszter az ő nemzetségét és származását; mert Márdokeus
meghagyta néki, hogy meg ne mondja.

Márdokeus pedig minden nap járt az asszonyok házának pitvara előtt, hogy
tudakozódjék Eszter hogyléte felől, és hogy mi történik vele.

Mikor pedig eljött az ideje minden leánynak, hogy bemenne Ahasvérus
királyhoz, miután asszonyok törvénye szerint tizenkét hónapig bántak
vele (mert ennyi időbe telik az ő szépítésök, hat hónapig mirtusolajjal
és hat hónapig illatos szerekkel és asszonyi szépítő szerekkel):

Akkor így ment a leány a királyhoz: Mindent, a mit kivánt, megadtak
néki, hogy menjen azzal az asszonyok házából a király házáig;

Este bement és reggel visszatért az asszonyok második házába,
Sahásgáznak, a király udvarmesterének, a hálótársak őrzőjének kezei
alá nem jött többé a királyhoz, csak ha kivánta őt a király, és nevén
hívták.

Mikor azért eljött az ideje Eszternek, a Márdokeus nagybátyja, Abihail
leányának, a kit leánya gyanánt fogadott, hogy bemenne a királyhoz,
nem kivánt mást, mint a mit Hégai, a király udvarmestere, az asszonyok
őrzője mondott néki, és kedves vala Eszter mindenki szemei előtt, a ki
őt látá.

És felviteték Eszter Ahasvérus királyhoz, az ő királyi házába, a tizedik
hónapban, ez a Tébet hónapja, országlásának hetedik évében.

És a király Esztert minden asszonynál inkább szereté, és minden leánynál
nagyobb kedvet és kegyelmet nyert ő előtte, és tette a királyi koronát
az ő fejére, és királynévá tette Vásti helyett.

És nagy lakomát adott a király minden ő fejedelmének és szolgáinak, az
Eszter lakomáját, és a tartományoknak nyugalmat adott, és ajándékokat
osztogata király módjára.

És mikor összegyűjték a szűzeket másodszor, Márdokeus üle a király
kapujában.

És Eszter nem mondá meg sem származását, sem nemzetségét, miképen
megparancsolá néki Márdokeus; mert Márdokeus szavát Eszter úgy fogadá,
mint mikor gyámja volt.

Azokban a napokban pedig, mikor Márdokeus üle a király kapujában,
megharagudott Bigtán és Téres, a király két udvarmestere, a kapu őrei,
és azon voltak, hogy rávetik kezeiket Ahasvérus királyra.

Tudtára esett e dolog Márdokeusnak, és megmondá Eszter királynénak, és
Eszter elmondá a királynak Márdokeus nevében.

És megvizsgálták a dolgot és úgy találták, és mind a kettőt fára
akasztották. És megírattaték a krónikák könyvébe a király előtt.

3. Fejezet

Ezek után nagy méltóságra emelé Ahasvérus király Hámánt, a Hammedáta
fiát, az Agágibelit, és felmagasztalá őt, és feljebb helyezteté székét
minden fejedelménél, a kik vele valának.

És a király minden szolgái, a kik a király kapujában valának, térdet
hajtottak és leborultak Hámán előtt; mert úgy parancsolta meg nékik a
király; de Márdokeus nem hajtott térdet és nem borult le.

Mondának azért a király szolgái, a kik a király kapujában valának,
Márdokeusnak: Miért szeged meg a király parancsát?

Lőn pedig, mikor így szólnának néki minden nap és nem hallgata rájok,
feljelenték Hámánnak, hogy lássák, megállnak-é Márdokeus dolgai, mert
azt jelenté nékik, hogy ő zsidó.

És látván Hámán, hogy Márdokeus térdet nem hajt és nem borul le előtte,
megtelék Hámán haraggal.

De kevés volt előtte, hogy csakis Márdokeusra magára vesse rá kezét,
(mert megmondták néki Márdokeus nemzetségét) azért igyekezett Hámán
elveszteni minden zsidót, a ki Ahasvérus egész országában vala, a
Márdokeus nemzetét.

Az első hónapban, ez Nisán hónapja, Ahasvérus királyságának
tizenkettedik évében, Púrt, azaz sorsot vetének Hámán előtt napról-napra
és hónapról-hónapra a tizenkettedikig, s ez Adár hónapja.

És monda Hámán Ahasvérus királynak: Van egy nép, elszórva és elkülönítve
a népek között, országod minden tartományában, és az ő törvényei
különböznek minden nemzetségtől, és a király törvényeit nem teljesíti; a
királynak bizony nem illik úgy hagyni őket.

Ha a királynak tetszik, írja meg, hogy ők elvesztessenek, és én tízezer
tálentom ezüstöt mérek a hivatalnokok kezeibe, hogy a király kincstárába
vigyék.

Akkor lehúzá a király az ő gyűrűjét a maga kezéről, és adá azt az
Agágibeli Hámánnak, Hammedáta fiának, a zsidók ellenségének.

És monda a király Hámánnak: Az ezüst tied legyen s a nép is, hogy azt
cselekedjed vele, a mi néked tetszik.

Előhivatának azért a király irnokai az első hónap tizenharmadik
napján, és megiraték minden úgy, a miként Hámán parancsolá, a király
fejedelmeinek és a kormányzóknak, a kik az egyes tartományokban valának,
és minden egyes nép fejeinek; minden tartománynak annak írása szerint,
és minden egyes népnek az ő nyelve szerint, Ahasvérus király nevében
iratott és megpecsételtetett a király gyűrűjével.

És elküldettek a levelek futárok által a király minden tartományába,
hogy kipusztítsák, megöljék és megsemmisítsék mind a zsidókat, ifjútól
a vénig, gyermekeket és asszonyokat egy napon, tizenharmadik napján a
tizenkettedik hónapnak, (ez Adár hónapja) és hogy javaikat elragadják.

Az írásnak mássa, hogy tétessék törvény minden egyes tartományban,
meghirdettetett minden népnek, hogy legyenek készen azon a napon.

A futárok kimenének gyorsan a király parancsával. És a törvény Susán
várában is kiadatott; a király pedig és Hámán leültek, hogy igyanak; de
Susán városa felháborodott.

4. Fejezet

Márdokeus pedig megtudta mindazt, a mi történt; és Márdokeus megszaggatá
ruháit, zsákba és hamuba öltözék, és a város közepére méne és kiálta
nagy és keserves kiáltással.

És eljött a királynak kapuja elé mert nem volt szabad bemenni a király
kapuján zsákruhában.

És minden egyes tartományban, azon a helyen, a hová a király parancsa
és törvénye eljutott, nagy gyásza volt a zsidóknak, bőjt és siralom és
jajgatás; zsák és hamu vala terítve sokak alá.

Eljöttek azért Eszternek leányai és udvarmesterei és megmondák néki,
és megszomorodék a királyasszony nagyon, és külde ruhákat, hogy
felöltöztetnék Márdokeust, és hogy vesse le a zsákot magáról; de nem
fogadá el.

Akkor előhivatá Eszter Hatákot, a király udvarmesterei közül a ki az ő
szolgálatára volt rendelve, és kiküldé őt Márdokeushoz, hogy megtudja,
mi az és miért van az?

Kiméne tehát Haták Márdokeushoz a város utczájára, mely a király kapuja
előtt vala.

És elmondá néki Márdokeus mindazt, a mi érte őt, és az ezüst összegét, a
melyet Hámán mondott, hogy juttat a király kincséhez a zsidókért, hogy
elvesztessenek.

És az írott rendeletnek mássát is, melyet Susánban adtak ki
eltöröltetésökre, átadá néki, hogy mutassa meg Eszternek, és jelentse és
hagyja meg néki, hogy menjen a királyhoz, könyörögni néki és esedezni
előtte az ő nemzetségéért.

Elméne azért Haták, és elmondá Eszternek Márdokeus szavait.

És monda Eszter Hatáknak, és meghagyá néki, hogy tudassa Márdokeussal:

A király minden szolgája és a király tartományainak népe tudja, hogy
minden férfinak és asszonynak, a ki bemegy a királyhoz a belső udvarba
hivatlanul, egy a törvénye, hogy megölettessék, kivévén, a kire a király
aranypálczáját kinyujtja, az él; én pedig nem hívattam, hogy a királyhoz
bemenjek, már harmincz napja.

És megmondák Márdekousnak Eszter szavait.

És monda Márdokeus visszaüzenve Eszternek: Ne gondold magadban, hogy te
a király házában megmenekülhetsz a többi zsidó közül.

Mert ha e mostani időben te hallgatsz, másunnan lészen könnyebbségök és
szabadulások a zsidóknak; te pedig és atyád háza elvesztek. És ki tudja,
talán e mostani időért jutottál királyságra?

És monda Eszter visszaüzenve Márdokeusnak:

Menj el és gyűjts egybe minden zsidót, a ki Susánban találtatik, és
bőjtöljetek érettem és ne egyetek és ne igyatok három napig se éjjel
se nappal, én is és leányaim így bőjtölünk és ekképen megyek be a
királyhoz, noha törvény ellenére; ha azután elveszek, hát elveszek.

Elméne azért Márdokeus, és úgy cselekedett mindent, a mint néki Eszter
parancsolá.

5. Fejezet

Történt pedig harmadnapon, hogy Eszter felöltözött királyiasan, és
megállt a király házának belső udvarában, a király háza ellenében,
és a király üle királyiszékében, a királyi házban, a ház ajtajának
átellenében.

És lőn, a mint meglátá a király Eszter királynét, hogy áll az udvarban,
kegyet talála szemei előtt, és kinyujtá a király Eszterre az arany
pálczát, a mely kezében vala, akkor oda méne Eszter, és megilleté az
arany pálcza végét.

És monda néki a király: Mi kell néked Eszter királyné? És mi a kérésed?
Ha az ország fele is, megadatik néked.

És felele Eszter: Ha a királynak tetszik, jőjjön a király és Hámán ma a
lakomára, melyet néki készítettem.

És monda a király: Gyorsan elő Hámánt, hogy teljesítse Eszter
kívánságát. És elment a király és Hámán a lakomára, a melyet Eszter
készített vala.

Monda pedig a király Eszternek borivás közben: Mi a te kivánságod?
Megadatik néked. És mi a te kérésed? Ha az ország fele is, meglészen!

És felele Eszter, és monda: Az én kivánságom és kérésem ez:

Ha kegyet találtam a király szemei előtt, és ha a királynak tetszik
megadni kivánságomat és teljesíteni kérésemet: jőjjön el a király és
Hámán a lakomára, a melyet készítek nékik, és holnap a király beszéde
szerint cselekszem.

És kiment Hámán azon a napon vígan és jó kedvvel. De a mint meglátá
Hámán Márdokeust a király kapujában, és ez fel nem kelt és nem mozdult
meg előtte, megtelék Hámán haraggal Márdokeus ellen.

De megtartóztatá magát Hámán, és haza ment, és elküldvén, magához hivatá
barátait és Zérest, az ő feleségét.

És elbeszélé nékik Hámán gazdagságának dicsőségét, fiainak sokaságát és
mindazt, a mivel felmagasztalta őt a király, és hogy feljebb emelte őt a
fejedelmeknél és a király szolgáinál;

És monda Hámán: Nem is hívott Eszter királyné mást a királylyal a
lakomára, a melyet készített, hanem csak engem, és még holnapra is
meghivattattam hozzá a királylyal.

De mindez semmit sem ér nékem, valamíg látom a zsidó Márdokeust ülni a
király kapujában.

És monda néki Zéres, az ő felesége és minden barátja: Csináljanak ötven
könyökni magas fát, és reggel mondd meg a királynak, hogy Márdokeust
akaszszák reá, és akkor menj a királylyal a lakomára vígan. És tetszett
a dolog Hámánnak, és megcsináltatta a fát.

6. Fejezet

Azon éjjel kerülte az álom a királyt, és megparancsolá, hogy hozzák elő
a történetek emlékkönyvét, és ezek olvastattak a király előtt.

És írva találák, a mint Márdokeus feljelenté Bigtánát és Térest, a
király két udvarmesterét, a küszöb őrzőit, a kik azon voltak, hog
rávetik kezöket Ahasvérus királyra.

És monda a király: Micsoda tisztességet és méltóságot adtak azért
Márdokeusnak? És felelének a király apródjai, az ő szolgái: Semmit sem
juttattak néki azért.

Akkor monda a király: Ki van az udvarban? (Mert Hámán jöve a királyi
ház külső udvarába, hogy megmondja a királynak, hogy akasztassa fel
Márdokeust a fára, a melyet készittetett néki.)

És felelének néki a király apródjai: Ímé Hámán áll az udvarban. És
mondja a király: Jőjjön be!

És beméne Hámán, és monda néki a király: Mit kell cselekedni azzal a
férfiúval, a kinek a király tisztességet kiván? (Hámán pedig gondolá az
ő szívében: Kinek akarna a király nagyobb tisztességet tenni, mint én
nékem?)

És monda Hámán a királynak: A férfiúnak, a kinek a király tisztességet
kiván,

Hozzanak királyi ruhát a melyben a király jár, és lovat, a melyen a
király szokott ülni + és a melynek fejére királyi koronát szoktak tenni.

És adják azt a ruhát és lovat a király egyik legelső fejedelmének a
kezébe, és öltöztessék fel azt a férfiút, a kinek a király tisztességet
kiván, és hordozzák őt a lovon a város utczáin, és kiáltsák előtte: Így
cselekesznek a férfiúval, a kinek a király tisztességet kiván.

Akkor monda a király Hámánnak: Siess, hozd elő azt a ruhát és azt a
lovat, a mint mondád, és cselekedjél úgy a zsidó Márdokeussal, a ki a
király kapujában ül, és semmit el ne hagyj mindabból, a mit szóltál.

Előhozá azért Hámán a ruhát és a lovat, és felöltözteté Márdokeust, és
lovon hordozá őt a város utczáján, és kiáltá előtte: Így cselekesznek a
férfiúval, a kinek a király tisztességet kiván.

És Márdokeus megtére a király kapujához. Hámán pedig siete házába,
búsulva és fejét betakarva.

És elbeszélé Hámán Zéresnek, az ő feleségének és minden barátjának
mindazt, a mi vele történt. És mondának néki az ő bölcsei és Zéres, az ő
felesége: Ha Márdokeus, a ki előtt kezdtél hanyatlani, a zsidók magvából
való: nem bírsz vele, hanem bizony elesel előtte.

És a míg így beszélének vele, eljövének a király udvarmesterei, és
siettek Hámánt a lakomára vinni, a melyet készített vala Eszter.

7. Fejezet

És elméne a király és Hámán a lakomára, Eszter királynéhoz.

És monda a király Eszternek másodnapon is, borivás közben: Mi a te
kivánságod Eszter királyné? Megadatik. És micsoda a te kérésed? Ha az
országnak fele is, meglészen.

És felele Eszter királyné, és monda: Ha kegyet találtam szemeid
előtt, oh király! és ha a királynak tetszik, add meg nékem életemet
kivánságomra, és nemzetségemet kérésemre.

Mert eladattunk, én és az én nemzetségem, hogy kipusztítsanak,
megöljenek és megsemmisítsenek minket; ha csak szolgákul, vagy
szolgálókul adattunk volna el, akkor hallgatnék, jóllehet az ellenség
nem adna kárpótlást a király veszteségéért.

És szóla Ahasvérus király, és monda Eszternek, a királynénak: Ki az és
hol van az, a kit az ő szíve erre vitt, hogy azt cselekedné?

És monda Eszter: Az ellenség és gyűlölő, ez a gonosz Hámán! Akkor Hámán
megrettene a király és királyné előtt.

A király pedig felkele haragjában a borivástól és méne a palotakertbe;
Hámán pedig ott maradt, hogy életéért könyörögjön Eszter királynénál;
mert látta, hogy a király részéről elvégeztetett az ő veszte.

És mikor a király visszatért a palota kertjéből a borivás házába, Hámán
a kerevetre esék, amelyen Eszter vala. Akkor monda a király: Erőszakot
is akar elkövetni a királynén én nálam a házban?! A mint e szó kijött a
király szájából, Hámán arczát befedék.

És monda Harbona, az udvarmesterek egyike a király előtt: Ímé a fa is,
a melyet készített Hámán Márdokeusnak, a ki a király javára + szólott
vala, ott áll Hámán házában, ötven könyöknyi magas. És monda a király:
Akasszátok őt magát reá!

Felakaszták azért Hámánt a fára, a melyet készített Márdokeusnak, és
megszünék a király haragja.

8. Fejezet

Azon a napon adá Ahasvérus király Eszter királynénak Hámánnak, a zsidók
ellenségének házát, és Márdokeus beméne a király elébe, mert elmondotta
Eszter, micsodája ő néki.

Lehúzá azért a király az ő gyűrűjét, a melyet Hámántól elvett, és adá
azt Márdokeusnak. Eszter pedig Márdokeust tette Hámán házának fejévé.

És tovább szóla Eszter a király előtt, és leborult annak lábaihoz és
sírt és könyörgött, hogy semmisítse meg az agági Hámán gonoszságát és
tervét, a melyet kigondolt a zsidók ellen.

És a király kinyujtá Eszterre az arany pálczát, és Eszter felkelt és
megálla a király előtt,

És monda: Ha a királynak tetszik, és ha kegyet találtam ő előtte, és
ha helyes a dolog a király előtt, és én kedves vagyok a szemei előtt:
írassék meg, hogy vonassanak vissza az agági Hámánnak, Hammedáta fiának
tervéről szóló levelek, a melyeket írt, hogy elveszessék a zsidókat, a
kik a király minden tartományában vannak.

Mert hogyan tudnám nézni azt a nyomorúságot, mely érné az én
nemzetségemet, és hogyan tudnám nézni az én atyámfiainak veszedelmét?

Monda pedig Ahasvérus király Eszter királynénak és a zsidó Márdokeusnak:
Ímé Hámán házát Eszternek adtam, és őt + felakasztották a fára azért,
mert a zsidókra bocsátotta kezét.

Ti pedig írjatok a zsidóknak, a mint tetszik néktek a király nevében és
pecsételjétek meg a király gyűrűjével; mert az írás, a mely a király
nevében van írva és a királynak gyűrűjével van megpecsételve, + vissza
nem vonható.

Hivattatának azért a király irnokai azonnal, a harmadik hónapban (ez
a Siván hónap), annak huszonharmadik napján, és megírák úgy, a miként
Márdokeus parancsolá a zsidóknak és a fejedelmeknek, a kormányzóknak és
a tartományok fejeinek, Indiától fogva Szerecsenországig + százhuszonhét
tartományba; minden tartománynak annak írása szerint, és minden
nemzetségnek az ő nyelvén, és a zsidóknak az ő írások és az ő nyelvök
szerint.

És megírá Ahasvérus király nevében, és megpecsételé a király gyűrűjével.
És külde leveleket lovas futárok által, a kik lovagolnak a királyi ménes
gyors paripáin,

Hogy megengedte a király a zsidóknak, a kik bármely városban vannak,
hogy egybegyűljenek és keljenek fel életökért, és hogy kipusztítsák,
megöljék és megsemmisítsék minden népnek és tartománynak seregét, a mely
őket nyomorgatja, kicsinyeket és nőket, és hogy javaikat elragadják.

Egy napon, Ahasvérus királynak minden tartományában, tizenharmadik
napján a tizenkettedik hónapnak (ez Adár hónapja).

Az írásnak mássa, hogy adassék törvény minden egyes tartományban,
meghirdettetett minden népnek, hogy a zsidók készen legyenek azon a
napon, hogy megbosszulják magokat ellenségeiken.

A futárok a királyi gyors paripákon kimenének sietve és sürgősen a
király parancsolata szerint; és kiadatott a törvény Susán várában is.

Márdokeus pedig kiméne a király elől kék bíbor és fehér királyi ruhában,
és nagy arany koronával, és bíborbársony palástban, és Susán városa
vígada és örvendeze.

A zsidóknak világosság támada, öröm, vigasság és tisztesség.

És minden tartományban és minden városban, a hová a király szava és
rendelete eljuta, öröme és vigalma lőn a zsidóknak, lakoma és ünnep,
és sokan a föld népei közül zsidókká lettek; mert a zsidóktól való +
félelem szállta meg őket.

9. Fejezet

A tizenkettedik hónapban azért (ez az Adár hónap), annak tizenharmadik
napján, a mikor eljött az ideje a király szavának és végzésének, hogy
akkor teljesíttessék, azon a napon, a melyen a zsidók ellenségei
remélték, hogy hatalmat vesznek rajtok, ellenkezőleg fordult; mert magok
a zsidók vőnek hatalmat azokon, a kik őket gyűlölék.

Egybegyűlének a zsidók városaikban, Ahasvérus király minden
tartományában, hogy rávessék kezöket azokra, a kik vesztöket keresték,
és senki sem állhatott meg előttük; mert miattok való félelem szállott
minden népre.

És a tartományok minden feje, fejedelmek, kormányzók és a király
hivatalnokai magasztalták a zsidókat; mert a Márdokeustól való félelem
szállott rájok.

Mert nagy volt Márdokeus a király házában, és híre elment minden
tartományba; mert ez a férfiú, Márdokeus, emelkedett és nagyobbodott.

És leverték a zsidók minden ellenségeiket fegyverrel, megölvén és
megsemmisítvén azokat, és akaratok szerint cselekedének gyűlölőikkel.

És Susán várában megölének és megsemmisítének a zsidók ötszáz férfiút.

Parsandátát, Dalpont és Aspatát.

Porátát, Adáliát és Aridátát.

Parmástát, Arisait, Aridait és Vajzátát.

Tíz fiát Hámánnak, Hammedáta fiának, a zsidók ellenségének megölték; de
zsákmányra nem tették rá kezöket.

Azon a napon megtudá a király a Susán várában megöletteknek számát.

És monda a király Eszternek királynénak: Susán várában megöltek a zsidók
és megsemmisítettek ötszáz férfiút és Hámán tíz fiát; a király többi
tartományaiban mit cselekesznek? Mi a kivánságod? és megadatik néked. És
mi még a te kérésed? és meglészen.

És monda Eszter: Ha a királynak tetszik, engedje meg holnap is a
zsidóknak, a kik Susánban laknak, hogy cselekedjenek a mai parancsolat
szerint, és Hámán tíz fiát akaszszák fel a fára.

És szóla a király, hogy úgy tegyenek. És kiadaték a parancs Susánban, és
Hámán tíz fiát felakasztották.

És összegyűltek a zsidók, a kik Susánban valának, Adár havának
tizennegyedik napján is, és megölének Susánban háromszáz férfiút; de
zsákmányra nem tették rá kezöket.

És a többi zsidók is, a kik a király tartományaiban voltak,
összegyűlének és feltámadtak életökért, és békében maradtak
ellenségeiktől; megölének pedig gyűlölőikből hetvenötezeret; de
zsákmányra nem tették rá kezöket.

Történt ez az Adár hónapjának tizenharmadik napján, és megnyugovának a
tizennegyedik napon, és tették azt vigalom és öröm napjává.

De a zsidók, a kik Susánban valának, egybegyűlének azon hónap
tizenharmadik és tizennegyedik napján, és megnyugovának azon hónap
tizenötödik napján, és azt tették vigalom és öröm napjává.

Azért a vidéki zsidók, a kik kerítetlen falvakban laktak, Adár
hónapjának tizennegyedik napját tették öröm és vigalom napjává és
ünneppé, a melyen ajándékokat küldözgetnek egymásnak.

És megírá Márdokeus e dolgokat, és leveleket külde minden zsidónak, a ki
Ahasvérus király minden tartományában, közel és távol, vala.

Meghagyva nékik, hogy tartsák meg az Adár hónapnak tizennegyedik napját
és annak tizenötödik napját évről-évre.

Mint olyan napokat, a melyeken megnyugovának a zsidók ellenségeiktől,
és mint olyan hónapot, a melyben keserűségök örömre és siralmuk ünnepre
fordult; hogy tartsák meg azokat vigalom és öröm napjaiul, és küldjenek
adjándékot egymásnak és adományokat a szegényeknek.

És felfogadák a zsidók, hogy megcselekszik, a mit kezdettek és a mit
Márdokeus íra nékik.

Mert az agági Hámán, Hammedátának fia, minden zsidónak ellensége,
szándékozott a zsidókat elveszteni, és Púrt, azaz sorsot vetett, hogy
őket megrontsa és megsemmisítse;

De mikor a király tudomására jutott, megparancsolá levélben, hogy gonosz
szándéka, a melyet gondolt a zsidók ellen, forduljon az ő fejére, és
felakaszták őt és fiait a fára.

Annakokáért elnevezék e napokat Púrimnak a Púr nevétől. És azért ezen
levél minden szava szerint, és a mit láttak erre nézve, és a mi érte
őket:

Elhatározák és elfogadák a zsidók mind magokra, mind ivadékokra és
mindazokra, a kik hozzájok csatlakoznak, örök időkre, hogy megtartják e
két napot, + írásuk és határozatuk szerint minden esztendőben.

És ezen napok emlékezetben lesznek és megülik azokat
nemzedékről-nemzedékre, családról-családra, tartományról-tartományra és
városról-városra. És ezek a Púrim napjai el nem múlnak a zsidók között,
és emlékök ki nem vész ivadékaik közül.

Ira pedig Eszter királyné, Abihail leánya és a zsidó Márdokeus egész
hatalommal, hogy megerősítsék e második levelet a Púrimról.

És külde leveleket minden zsidónak Ahasvérus országának százhuszonhét
tartományába, békességes és igazságos szavakkal;

Hogy megerősíttessenek ezek a Púrim napjai, meghatározott idejökben, a
miképen meghagyta nékik a zsidó Márdokeus és Eszter királyné, és a mint
elrendelték + magokra és ivadékaikra a bőjtölés és jajkiáltás dolgát.

És Eszter beszéde megerősíté ezt a Púrim történetét, és könyvbe iraték.

10. Fejezet

És Ahasvérus király adót vettete a földre és a tenger szigeteire.

Az ő erejének és hatalmának minden cselekedete pedig és Márdokeus nagy
méltóságának története, a mellyel felmagasztalá őt a király, avagy
nincsenek-é megírva Média és Persia királyainak évkönyveiben,

Mert a zsidó Márdokeus második volt Ahasvérus király után, nagy a zsidók
között, és kedves az ő atyjafiai sokasága előtt, a ki javát keresé
népének, és békességet szerze minden ivadékának.

JÓB KÖNYVE

1. Fejezet

Vala Úz földén egy ember, a kinek Jób vala a neve. Ez az ember
feddhetetlen, igaz, istenfélő vala és bűn-gyűlölő.

Születék pedig néki hét fia és három leánya.

És vala az ő marhája: hétezer juh, háromezer teve és ötszáz igabarom és
ötszáz szamár; cselédje is igen sok vala, és ez a férfiú nagyobb vala
keletnek minden fiánál.

Eljártak vala pedig az ő fiai egymáshoz és vendégséget szerzének otthon,
kiki a maga napján. Elküldtek és meghívták vala az ő három hugokat is,
hogy együtt egyenek és igyanak velök.

Mikor pedig a vendégség napjai sorra lejártak vala, elkülde értök Jób és
megszentelé őket, és jóreggel felserkene és áldozik vala égőáldozattal
mindnyájuk száma szerint; mert ezt mondja vala Jób: Hátha vétkeztek
az én fiaim és gonoszt gondoltak az Isten ellen az ő szivökben! Így
cselekedik vala Jób minden napon.

Lőn pedig egy napon hogy eljövének az Istennek fiai, hogy udvaroljanak
az Úr előtt; és eljöve a Sátán is közöttök.

És monda az Úr a Sátánnak: Honnét jösz? És felele a Sátán az Úrnak és
monda: Körülkerültem és át meg át jártam a földet.

És monda az Úr a Sátánnak: Észrevetted-é az én szolgámat, Jóbot?
Bizony nincs hozzá hasonló a földön: feddhetetlen, igaz, istenfélő, és
bűngyűlölő.

Felele pedig az Úrnak a Sátán, és monda: Avagy ok nélkül féli-é Jób az
Istent?

Nem te vetted-é körül őt magát, házát és mindenét, a mije van? Keze
munkáját megáldottad, marhája igen elszaporodott e földön.

De bocsássad csak rá a te kezedet, verd meg mindazt, a mi az övé, avagy
nem átkoz-é meg szemtől-szembe téged?!

Az Úr pedig monda a Sátánnak: Ímé, mindazt, a mije van, kezedbe adom;
csak ő magára ne nyujtsd ki kezedet. És kiméne a Sátán az Úr elől.

Lőn pedig egy napon, hogy az ő fiai és leányai esznek és bort isznak
vala az ő elsőszülött bátyjoknak házában.

És követ jöve Jóbhoz, és monda: Az ökrök szántanak, a szamarak pedig
mellettök legelésznek vala.

De a Sabeusok rajtok ütének és elhajták azokat, a szolgákat pedig
fegyverrel ölék meg. Csak én magam szaladék el, hogy hírt adjak néked.

Még szól vala ez, mikor jöve egy másik, és monda: Istennek tüze esék le
az égből, és megégeté a juhokat és a szolgákat, és megemészté őket. Csak
én magam szaladék el, hogy hírt adjak néked.

Még ez is szól vala, mikor jöve egy másik, és monda: A Káldeusok
három csapatot alkotának és ráütének a tevékre, és elhajták azokat; a
szolgákat pedig fegyverrel ölék meg, csak én magam szaladék el, hogy
hírt adjak néked.

Még ez is szól vala, mikor jöve egy másik, és monda: A te fiaid és
leányaid esznek és bort isznak vala az ő elsőszülött bátyjoknak házában;

És ímé nagy szél támada a puszta felől, megrendíté a ház négy
szegeletét, és rászakada az a gyermekekre és meghalának. Csak én magam
szaladék el, hogy hírt adjak néked.

Akkor felkele Jób, megszaggatá köntösét, megberetválá a fejét, és a
földre esék és leborula.

És monda: Mezítelen jöttem ki az én anyámnak méhéből, és mezítelen térek
oda, + vissza. Az Úr adta, az Úr vette el. Áldott legyen az Úrnak neve!

Mindezekben nem vétkezék Jób, és Isten ellen semmi illetlent nem
cselekedék.

2. Fejezet

Lőn pedig, hogy egy napon eljövének az Istennek fiai, hogy udvaroljanak
az Úr előtt. Eljöve a Sátán is közöttök, hogy udvaroljon az Úr előtt.

És monda az Úr a Sátánnak: Honnét jösz? És felele a Sátán az Úrnak, és
monda: Körülkerültem és át meg átjártam a földet.

Monda pedig az Úr a Sátánnak: Észrevetted-é az én szolgámat, Jóbot?
Bizony nincs a földön olyan, mint ő feddhetetlen, igaz, istenfélő,
bűngyűlölő. Még erősen áll ay ő feddhetetlenségében, noha ellene
ingereltél, hogy ok nélkül rontsam meg őt.

És felele a Sátán az Úrnak, és monda: Bőrt bőrért; de mindent a mije
van, odaad az ember az életéért.

Azért bocsásd ki csak a te kezedet, és verd meg őt csontjában és
testében: avagy nem átkoz-é meg szemtől-szembe téged?

Monda pedig az Úr a Sátánnak: Ímé kezedbe van ő, csak életét kiméld.

És kiméne a Sátán az Úr elől, és megveré Jóbot undok fekélylyel talpától
fogva a feje tetejéig.

És vőn egy cserepet, hogy azzal vakarja magát, és így ül vala a hamu
közepett.

Monda pedig ő néki az ő felesége: Erősen állasz-é még mindig a te
feddhetetlenségedben? Átkozd meg az Istent, és halj meg!

Ő pedig monda néki: Úgy szólsz, mint szól egy a bolondok közül. Ha már
a jót elvettük Istentől, a rosszat nem vennők-é el? Mindezekben sem
vétkezék Jób az ő ajkaival.

Mikor pedig meghallá Jóbnak három barátja mind ezt a nyomorúságot, a
mely esett vala rajta: eljöve mindenik az ő lakó helyéből: a témáni
Elifáz, a sukhi Bildád és a naamai Czófár; és elvégezék, hogy együtt
mennek be, hogy bánkódjanak vele és vigasztalják őt.

És a mint ráveték szemöket távolról, nem ismerék meg őt, és fenhangon
zokognak vala; azután pedig megszaggatá kiki a maga köntösét, és port
hintének fejökre ég felé.

És ülének vele hét napon és hét éjszakán a földön, és nem szóla egyetlen
szót egyik sem, mert látják vala, hogy igen nagy az ő fájdalma.

3. Fejezet

Ezután megnyitá Jób az ő száját, és megátkozá az ő napját.

És szóla Jób, és monda:

Veszszen el az a nap, a melyen születtem, és az az éjszaka, a melyen azt
mondták: fiú fogantatott.

Az a nap legyen sötétség, ne törődjék azzal az Isten onnét felül, és
világosság ne fényljék azon.

Tartsa azt fogva sötétség és a halál árnyéka; a felhő lakozzék rajta,
nappali borulatok tegyék rettenetessé.

Az az éjszaka! Sűrű sötétség fogja be azt; ne soroztassék az az
esztendőnek napjaihoz, ne számláltassék a hónapokhoz.

Az az éjszaka! Legyen az magtalan, ne legyen örvendezés azon.

Átkozzák meg azt, a kik a nappalt átkozzák, a kik bátrak felingerelni a
leviathánt.

Sötétüljenek el az ő estvéjének csillagai; várja a világosságot, de az
ne legyen, és ne lássa a hajnalnak pirját!

Mert nem zárta be az én anyám méhének ajtait, és nem rejtette el szemeim
elől a nyomorúságot.

Mért is nem haltam meg fogantatásomkor; mért is ki nem multam, mihelyt
megszülettem?

Mért vettek fel engem térdre, és mért az emlőkre, hogy szopjam?!

Mert most feküdném és nyugodnám, aludnám és akkor nyugton pihenhetnék -

Királyokkal és az ország tanácsosaival, a kik magoknak kőhalmokat
építenek.

Vagy fejedelmekkel, a kiknek aranyuk van, a kik ezüsttel töltik meg
házaikat.

Vagy mért nem lettem olyan, mint az elásott, idétlen gyermek, mint a
világosságot sem látott kisdedek?

Ott a gonoszok megszünnek a fenyegetéstől, és ott megnyugosznak, a
kiknek erejök ellankadt.

A foglyok ott mind megnyugosznak, nem hallják a szorongatónak szavát.

Kicsiny és nagy ott egyenlő, és a szolga az ő urától szabad.

Mért is ad Isten a nyomorultnak világosságot, és életet a keseredett
szivűeknek?

A kik a halált várják, de nem jön az, és szorgalmasabban keresik mint az
elrejtett kincset.

A kik nagy örömmel örvendeznek, vigadnak, mikor megtalálják a koporsót.

A férfiúnak, a ki útvesztőbe jutott, és a kit az Isten bekerített
köröskörül.

Mert kenyerem gyanánt van az én fohászkodásom, és sóhajtásaim ömölnek,
mint habok.

Mert a mitől remegve remegtem, az jöve reám, és a mitől rettegtem, az
esék rajtam.

Nincs békességem, sem nyugtom, sem pihenésem, mert nyomorúság támadt
reám.

4. Fejezet

És felele a témáni Elifáz, és monda:

Ha szólni próbálunk hozzád, zokon veszed-é? De hát ki bírná türtőztetni
magát a beszédben?

Ímé sokakat oktattál, és a megfáradott kezeket megerősítetted;

A tántorgót a te beszédeid fentartották, és a reszkető térdeket
megerősítetted;

Most, hogy rád jött a sor, zokon veszed; hogy téged ért a baj,
elrettensz!

Nem bizodalmad-é a te istenfélelmed, s nem reménységed-é utaidnak
becsületessége?

Emlékezzél, kérlek, ki az, a ki elveszett ártatlanul, és hol töröltettek
el az igazak?

A mint én láttam, a kik hamisságot szántanak és gonoszságot vetnek,
ugyanazt aratnak.

Az Istennek lehelletétől elvesznek, az ő haragjának szelétől
elpusztulnak.

Az oroszlán ordítása, a sakál üvöltése, és az oroszlán-kölykök fogai
megsemmisülnek.

Az agg oroszlán elvész, ha nincs martaléka, a nőstény oroszlán kölykei
elszélednek.

Szó lopódzék hozzám, s valami nesz üté meg abból fülemet.

Éjjeli látásokon való töprengések között, mikor mély álom fogja el az
embereket.

Félelem szálla rám, és rettegés, s megreszketteté minden csontomat.

Valami szellem suhant el előttem, s testemnek szőre felborzolódék.

Megálla, de ábrázatját föl nem ismerém, egy alak vala szemeim előtt,
mély csend, és ilyen szót hallék:

Vajjon a halandó igaz-é Istennél: az ő teremtője előtt tiszta-é az
ember?

Ímé az ő szolgáiban sem bízhatik és az ő angyalaiban is talál hibát:

Mennyivel inkább a sárházak lakosaiban, a kiknek fundamentumok a porban
van, és könnyebben szétnyomhatók a molynál?!

Reggeltől estig gyötrődnek, s a nélkül, hogy észrevennék, elvesznek
örökre.

Ha kiszakíttatik belőlök sátoruk kötele, nem halnak-é meg, és pedig
bölcsesség nélkül?

5. Fejezet

Kiálts csak! Van-é, a ki felelne néked? A szentek közül melyikhez
fordulsz?

Mert a bolondot boszúság öli meg, az együgyűt pedig buzgóság veszti el.

Láttam, hogy egy bolond gyökerezni kezdett, de nagy hamar megátkoztam
szép hajlékát.

Fiai messze estek a szabadulástól: a kapuban megrontatnak, mert nincs, a
ki kimentse őket.

A mit learatnak néki, az éhező eszi meg, a töviskerítésből is elviszi
azt, kincseiket tőrvetők nyelik el.

Mert nem porból támad a veszedelem s nem földből sarjad a nyomorúság!

Hanem nyomorúságra születik az ember, a mint felfelé szállnak a parázs
szikrái.

Azért én a Mindenhatóhoz folyamodnám, az Istenre bíznám ügyemet.

A ki nagy, végére mehetetlen dolgokat művel, és csudákat, a miknek száma
nincsen.

A ki esőt ad a földnek színére, és a mezőkre vizet bocsát.

Hogy az alázatosokat felmagasztalja, és a gyászolókat szabadulással
vidámítsa.

A ki semmivé teszi a csalárdok gondolatait, hogy szándékukat kezeik
véghez ne vihessék.

A ki megfogja a bölcseket az ő csalárdságukban, és a hamisak tanácsát
hiábavalóvá teszi.

Nappal sötétségre bukkannak, és délben is tapogatva járnak, mint
éjszaka.

A ki megszabadítja a fegyvertől, az ő szájoktól, és az erősnek kezéből a
szegényt;

Hogy legyen reménysége a szegénynek, és a hamisság befogja az ő száját.

Ímé, boldog ember az, a kit Isten megdorgál; azért a Mindenhatónak
büntetését meg ne utáljad!

Mert ő megsebez, de be is kötöz, összezúz, de kezei meg is gyógyítanak.

Hat bajodból megszabadít, és a hetedikben sem illet a veszedelem téged.

Az éhínségben megment téged a haláltól, és a háborúban a fegyveres
kezektől.

A nyelvek ostora elől rejtve leszel, és nem kell félned, hogy a
pusztulás rád következik.

A pusztulást és drágaságot neveted, és a fenevadaktól + sem félsz.

Mert a mezőn való kövekkel is frigyed lesz, és a mezei vad is
békességben lesz veled.

Majd megtudod, hogy békességben lesz a te sátorod, s ha megvizsgálod a
te hajlékodat, nem találsz benne hiányt.

Majd megtudod, hogy a te magod megszaporodik, és a te sarjadékod, mint a
mezőn a fű.

Érett korban térsz a koporsóba, a mint a maga idején takaríttatik be a
learatott gabona.

Ímé ezt kutattuk mi ki, így van ez. Hallgass erre, jegyezd meg magadnak.

6. Fejezet

Jób pedig felele, és monda:

Oh, ha az én bosszankodásomat mérlegre vetnék, és az én nyomorúságomat
vele együtt tennék a fontba!

Bizony súlyosabb ez a tenger fövenyénél; azért balgatagok az én szavaim.

Mert a Mindenható nyilai vannak én bennem, a melyeknek mérge emészti az
én lelkemet, és az Istennek rettenései ostromolnak + engem.

Ordít-é a vadszamár a zöld füvön, avagy bőg-é az ökör az ő abrakja
mellett?

Vajjon ízetlen, sótalan étket eszik-é az ember; avagy kellemes íze van-é
a tojásfehérnek?

Lelkem iszonyodik érinteni is; olyanok azok nékem, mint a megromlott
kenyér!

Oh, ha az én kérésem teljesülne, és az Isten megadná, amit reménylek;

És tetszenék Istennek, hogy összetörjön engem, megoldaná kezét, hogy
szétvagdaljon engem!

Még akkor lenne valami vigasztalásom; újjonganék a fájdalomban, a mely
nem kimél, mert nem tagadtam meg a Szentnek beszédét.

Micsoda az én erőm, hogy várakozzam; mi az én végem, hogy türtőztessem
magam?!

Kövek ereje-é az én erőm, avagy az én testem aczélból van-é?

Hát nincsen-é segítség számomra; avagy a szabadulás elfutott-é tőlem?!

A szerencsétlent barátjától részvét illeti meg, még ha elhagyja is a
Mindenhatónak félelmét.

Atyámfiai hűtlenül elhagytak mint a patak, a mint túláradnak medrükön a
patakok.

A melyek szennyesek a jégtől, a melyekben olvadt hó hömpölyög;

Mikor átmelegülnek, elapadnak, a hőség miatt fenékig száradnak.

Letérnek útjokról a vándorok; felmennek a sivatagba utánok és elvesznek.

Nézegetnek utánok Téma vándorai; Sébának utasai bennök reménykednek.

Megszégyenlik, hogy bíztak, közel mennek és elpirulnak.

Így lettetek ti most semmivé látjátok a nyomort és féltek.

Hát mondtam-é: adjatok nékem valamit, és a ti jószágotokból
ajándékozzatok meg engem?

Szabadítsatok ki engem az ellenség kezéből, és a hatalmasok kezéből
vegyetek ki engem?

Tanítsatok meg és én elnémulok, s a miben tévedek, értessétek meg velem.

Oh, mily hathatósak az igaz beszédek! De mit ostoroz a ti ostorozásotok?

Szavak ostorozására készültök-é? Hiszen a szélnek valók a
kétségbeesettnek szavai!

Még az árvának is néki esnétek, és sírt ásnátok a ti barátotoknak is?!

Most hát tessék néktek rám tekintenetek, és szemetekbe csak nem hazudom?

Kezdjétek újra kérlek, ne legyen hamisság. Kezdjétek újra, az én
igazságom még mindig áll.

Van-é az én nyelvemen hamisság, avagy az én ínyem nem veheti-é észre a
nyomorúságot?

7. Fejezet

Nem rabszolga élete van-é az embernek a földön, és az ő napjai nem
olyanok-é, + mint a béresnek napjai?

A mint a szolga kívánja az árnyékot, és a mint a béres reményli az ő
bérét:

Úgy részesültem én keserves hónapokban, és nyomorúságnak éjszakái
jutottak számomra.

Ha lefekszem, azt mondom: mikor kelek föl? de hosszú az estve, és
betelek a hánykolódással reggeli szürkületig.

Testem férgekkel van fedve és a pornak piszokjával; bőröm összehúzódik
és meggennyed.

Napjaim gyorsabbak voltak a vetélőnél, és most reménység nélkül tünnek
el.

Emlékezzél meg, hogy az én életem csak egy lehellet, és az én szemem nem
lát többé jót.

Nem lát engem szem, a mely rám néz; te rám veted szemed, de már nem
vagyok!

A felhő eltünik és elmegy, így a ki leszáll a sírba, nem jő fel többé.

Nem tér vissza többé az ő hajlékába, és az ő helye nem ismeri őt többé.

Én sem tartóztatom hát meg az én számat; szólok az én lelkemnek
fájdalmában, és panaszkodom az én szívemnek keserűségében.

Tenger vagyok-é én, avagy czethal, hogy őrt állítasz ellenem?

Mikor azt gondolom, megvigasztal engem az én nyoszolyám, megkönnyebbíti
panaszolkodásomat az én ágyasházam:

Akkor álmokkal rettentesz meg engem és látásokkal háborítasz meg engem;

Úgy, hogy inkább választja lelkem a megfojtatást, inkább a halált, mint
csontjaimat.

Utálom! Nem akarok örökké élni. Távozzál el tőlem, mert nyomorúság az én
+ életem.

Micsoda az ember, hogy őt ily nagyra becsülöd, és hogy figyelmedet
fordítod reá?

Meglátogatod őt minden reggel, és minden szempillantásban próbálod őt.

Míglen nem fordítod el tőlem szemedet, nem távozol csak addig is tőlem,
a míg nyálamat lenyelem?

Vétkeztem! Mit cselekedjem én néked, oh embereknek őrizője? Mért tettél
ki czéltáblául magadnak? Mért legyek magamnak is terhére.

És mért nem bocsátod meg vétkemet és nem törlöd el az én bűnömet? Hiszen
immár a porban fekszem, és ha keresel engem, nem leszek.

8. Fejezet

Akkor felele a sukhi Bildád, és monda:

Meddig szólasz még efféléket, és lesz a te szádnak beszéde sebes szél?

Elforgatja-é Isten az ítéletet, avagy a Mindenható elforgatja-é az
igazságot?

Ha a te fiaid vétkeztek ellene, úgy az ő gonoszságuk miatt vetette el
őket.

De ha te az Istent buzgón keresed, és a Mindenhatóhoz bocsánatért
könyörögsz;

Ha tiszta és becsületes vagy, akkor legott felserken éretted, és
békességessé teszi a te igazságodnak hajlékát.

És ha előbbi állapotod szegényes volt, ez utáni állapotod boldog lesz
nagyon.

Mert kérdezd meg csak az azelőtti nemzedéket, és készülj csak fel az ő
atyáikról való tudakozódásra!

Mert mi csak tegnapiak vagyunk és semmit nem tudunk, mert a mi napjaink
csak árnyék e földön.

Nem tanítanak-é meg azok téged? Nem mondják-é meg néked, és nem
beszélik-é meg szívök szerint néked?!

Felnövekedik-é a káka mocsár nélkül, felnyúlik-é a sás víz nélkül?

Még gyenge korában, ha fel nem szakasztják is, minden fűnél elébb
elszárad.

Ilyenek az ösvényeik mindazoknak, a kik Istenről elfeledkeznek, és a
képmutatónak reménysége is elvész.

Mivel szétfoszol bizakodása, és bizodalma olyan lesz, mint a pókháló.

Házára támaszkodik, és nem áll meg; kapaszkodik belé, és nem marad meg.

Bő nedvességű ez a napfényen is, és ágazata túlnő a kertjén.

Gyökerei átfonódnak a kőhalmon; átfúródnak a szikla-rétegen.

Ámha kiirtják helyéről, megtagadja ez őt: Nem láttalak!

Ímé ez az ő pályájának öröme! És más hajt ki a porból.

Ímé az Isten nem veti meg az ártatlant, de a gonoszoknak sem ád
előmenetelt.

Még betölti szádat nevetéssel, és ajakidat vigassággal.

Gyűlölőid szégyenbe öltöznek, és a gonoszok sátora megsemmisül.

9. Fejezet

Felele pedig Jób, és monda:

Igaz, jól tudom, hogy így van; hogyan is lehetne igaz a halandó ember
Istennél?

Ha perelni akarna ő vele, ezer közül egy sem felelhetne meg néki.

Bölcs szívű és hatalmas erejű: ki szegülhetne ellene, hogy épségben
maradjon?

A ki hegyeket mozdít tova, hogy észre se veszik, és megfordítja őket
haragjában.

A ki kirengeti helyéből a földet, úgy hogy oszlopai megrepedeznek.

A ki szól a napnak és az fel nem kél, és bepecsételi a csillagokat.

A ki egymaga feszítette ki az egeket, és a tenger hullámain tapos.

A ki teremtette a gönczölszekeret, a kaszás csillagot és a fiastyúkot és
a délnek titkos tárait.

A ki nagy dolgokat cselekszik megfoghatatlanul, és csudákat
megszámlálhatatlanul.

Ímé, elvonul mellettem, de nem látom, átmegy előttem, de nem veszem
észre.

Ímé, ha elragad valamit, ki akadályozza meg; ki mondhatja néki: Mit
cselekszel?

Ha az Isten el nem fordítja az ő haragját, alatta meghajolnak Ráháb
czinkosai is.

Hogyan felelhetnék hát én meg ő néki, és lelhetnék vele szemben
szavakat?

A ki, ha szinte igazam volna, sem felelhetnék néki; kegyelemért
könyörögnék ítélő birámhoz.

Ha segítségül hívnám és felelne is nékem, még sem hinném, hogy szavamat
fülébe vevé

A ki forgószélben rohan meg engem, és ok nélkül megsokasítja sebeimet.

Nem hagyna még lélekzetet se vennem, hanem keserűséggel lakatna jól.

Ha erőre kerülne a dolog? Ímé, ő igen erős; és ha ítéletre? Ki tűzne ki
én nékem napot?

Ha igaznak mondanám magamat, a szájam kárhoztatna engem; ha ártatlannak:
bűnössé tenne engemet.

Ártatlan vagyok, nem törődöm lelkemmel, útálom az életemet.

Mindegy ez! Azért azt mondom: elveszít ő ártatlant és gonoszt!

Ha ostorával hirtelen megöl, neveti a bűntelenek megpróbáltatását.

A föld a gonosz kezébe adatik, a ki az ő biráinak arczát elfedezi. Nem
így van? Kicsoda hát ő?

Napjaim gyorsabbak valának a kengyelfutónál: elfutának, nem láttak semmi
jót.

Ellebbentek, mint a gyorsan járó hajók, miként zsákmányára csap a
keselyű.

Ha azt mondom: Nosza elfelejtem panaszomat, felhagyok haragoskodásommal
és vidám leszek:

Megborzadok az én mindenféle fájdalmamtól; tudom, hogy nem találsz
bűntelennek engem.

Rossz ember vagyok én! Minek fáraszszam hát magamat hiába?

Ha hóvízzel mosakodom is meg, ha szappannal mosom is meg kezeimet:

Akkor is a posványba mártanál engem és az én ruháim is útálnának engem.

Mert nem ember ő, mint én, hogy néki megfelelhetnék, és együtt pörbe
állanánk.

Nincs is közöttünk igazlátó, a ki kezét közbe vethesse kettőnk között!

Venné csak el rólam az ő veszszejét, és az ő rettentésével ne
rettegtetne engem:

Akkor szólanék és nem félnék tőle: mert nem így vagyok én magammal!

10. Fejezet

Lelkemből útálom az életemet, megeresztem felőle panaszomat; szólok az
én lelkem keserűségében.

Azt mondom az Istennek: Ne kárhoztass engem; add tudtomra, miért perlesz
velem?!

Jó-é az néked, hogy nyomorgatsz, hogy megútálod kezednek munkáját, és a
gonoszok tanácsát támogatod?

Testi szemeid vannak-é néked, és úgy látsz-é te, a mint halandó lát?

Mint a halandónak napjai, olyanok-é a te napjaid, avagy a te éveid, mint
az embernek napjai?

Hogy az én álnokságomról tudakozol, és az én vétkem után kutatsz.

Jól tudod te azt, hogy én nem vagyok gonosz, még sincs, a ki kezedből
kiszabadítson!

Kezeid formáltak engem és készítének engem egészen köröskörül, és mégis
megrontasz engem?!

Emlékezzél, kérlek, hogy mint valami agyagedényt, úgy készítettél engem,
és ismét porrá tennél engem?

Nem úgy öntél-é engem, mint a tejet és mint a sajtot, megoltottál engem?

Bőrrel és hússal ruháztál fel engem, csontokkal és inakkal befedeztél
engem.

Életet és kegyelmet szerzettél számomra, és a te gondviselésed őrizte az
én lelkemet.

De ezeket elrejtetted a te szívedben, és tudom, hogy ezt tökélted el
magadban:

Ha vétkeztem, mindjárt észreveszed rajtam, és bűnöm alól nem mentesz föl
engem.

Ha istentelen vagyok, jaj nékem; ha igaz vagyok, sem emelem föl fejemet,
eltelve gyalázattal, de tekints nyomorúságomra!

Ha pedig felemelkednék az, mint oroszlán kergetnél engem, és ismét
csudafájdalmakat bocsátanál reám.

Megújítanád a te bizonyságidat ellenem, megöregbítenéd a te
boszúállásodat rajtam; váltakozó és állandó sereg volna ellenem.

Miért is hoztál ki engem anyámnak méhéből? Vajha meghaltam volna, és
szem nem látott volna engem!

Lettem volna, mintha nem is voltam volna; anyámnak méhéből sírba vittek
volna!

Hiszen kevés napom van még; szünjék meg! Forduljon el tőlem, hadd
viduljak fel egy kevéssé,

Mielőtt oda megyek, honnét nem térhetek vissza: a sötétségnek és a halál
árnyékának földébe;

Az éjféli homálynak földébe, a mely olyan, mint a halál árnyékának sürű
setétsége; hol nincs rend, és a világosság olyan, mint a sürű setétség.

11. Fejezet

Felele a Naamából való Czófár, és monda:

A sok beszédre ne legyen-é felelet? Avagy a csácsogó embernek legyen-é
igaza?

Fecsegéseid elnémítják az embereket, és csúfolódol is és ne legyen, a ki
megszégyenítsen?!

Azt mondod: Értelmes az én beszédem, tiszta vagyok a te szemeid előtt.

De vajha szólalna meg maga az Isten, és nyitná meg ajkait te ellened!

És jelentené meg néked a bölcsességnek titkait, hogy kétszerte többet
ér az az okoskodásnál, és tudnád meg, hogy az Isten még el is engedett
néked a te bűneidből.

Az Isten mélységét elérheted-é, avagy a Mindenhatónak tökéletességére
eljuthatsz-é?

Magasabb az égnél: mit teszel tehát? Mélyebb az alvilágnál; hogy
ismerheted meg?

Hosszabb annak mértéke a földnél, és szélesebb a tengernél.

Ha megtapos, elzár és ítéletet tart: ki akadályozhatja meg?

Mert ő jól ismeri a csalárd embereket, látja az álnokságot, még ha nem
figyelmez is arra!

És értelmessé teheti a bolond embert is, és emberré szülheti a vadszamár
csikóját is.

Ha te a te szívedet felkészítenéd, és kezedet felé terjesztenéd;

Ha a hamisságot, a mely a te kezedben van, távol tartanád magadtól, és
nem lakoznék a te hajlékodban gonoszság;

Akkor a te arczodat fölemelhetnéd szégyen nélkül, erős lennél és nem
félnél;

Sőt a nyomorúságról is elfelejtkeznél, és mint lefutott vizekről, úgy
emlékeznél arról.

Ragyogóbban kelne időd a déli fénynél, és az éjféli sötétség is olyan
lenne, mint a kora reggel.

Akkor bíznál, mert volna reménységed; és ha széttekintenél, biztonságban
aludnál.

Ha lefeküdnél, senki föl nem rettentene, sőt sokan hizelegnének néked.

De a gonoszok szemei elepednek, menedékök eltünik előlök, és
reménységök: a lélek kilehellése!

12. Fejezet

Felele erre Jób, és monda:

Bizonyára ti magatok vagytok a nép, és veletek kihal a bölcseség!

Nékem is van annyi eszem, mint néktek, és nem vagyok alábbvaló nálatok,
és ki ne tudna ilyenféléket?

Kikaczagják a saját barátai azt, mint engem, a ki Istenhez kiált és
meghallgatja őt. Kikaczagják az igazat, az ártatlant!

A szerencsétlen megvetni való, gondolja, a ki boldog; ez vár azokra, a
kiknek lábok roskadoz.

A kóborlók sátrai csendesek és bátorságban vannak, a kik ingerlik az
Istent, és a ki kezében hordja Istenét.

Egyébiránt kérdezd meg csak a barmokat, majd megtanítanak, és az égnek
madarait, azok megmondják néked.

Avagy beszélj a földdel és az megtanít téged, a tengernek halai is
elbeszélik néked.

Mindezek közül melyik nem tudja, hogy az Úrnak keze cselekszi ezt?

A kinek kezében van minden élő állatnak élete, és minden egyes embernek
a lelke.

Nemde nem a fül próbálja-é meg a szót, és az íny kóstolja meg az ételt?

A vén emberekben van-é a bölcseség, és az értelem a hosszú életben-é?

Ő nála van a bölcseség és hatalom, övé a tanács és az értelem.

Ímé, a mit leront, nem az épül föl az; ha valakire rázárja az ajtót, nem
nyílik föl az.

Ímé, ha a vizeket elfogja, kiszáradnak; ha kibocsátja őket, felforgatják
a földet.

Ő nála van az erő és okosság; övé az eltévelyedett és a ki tévelygésre
visz.

A tanácsadókat fogságra viszi, és a birákat megbolondítja.

A királyok bilincseit feloldja, és övet köt derekukra.

A papokat fogságra viszi, és a hatalmasokat megbuktatja.

Az ékesen szólótól eltávolítja a beszédet és a vénektől elveszi a
tanácsot.

Szégyent zúdít az előkelőkre, és a hatalmasok övét megtágítja.

Feltárja a sötétségből a mélységes titkokat, és a halálnak árnyékát is
világosságra hozza.

Nemzeteket növel fel, azután elveszíti őket; nemzeteket terjeszt ki
messzire, azután elűzi őket.

Elveszi eszöket a föld népe vezetőinek, és úttalan pusztában bujdostatja
őket.

És világtalan setétben tapogatóznak, és tántorognak, mint a részeg.

13. Fejezet

Ímé, mindezeket, látta az én szemem, hallotta az én fülem és megértette.

A mint ti tudjátok, úgy tudom én is, és nem vagyok alábbvaló nálatok.

Azonban én a Mindenhatóval akarok szólani; Isten előtt kivánom védeni
ügyemet.

Mert ti hazugságnak mesterei vagytok, és mindnyájan haszontalan orvosok.

Vajha legalább mélyen hallgatnátok, az még bölcseségtekre lenne.

Halljátok meg, kérlek, az én feddőzésemet, és figyeljetek az én számnak
pörlekedéseire.

Az Isten kedvéért szóltok-é hamisságot, és ő érette szóltok-é
csalárdságot?

Az ő személyére néztek-é, ha Isten mellett tusakodtok?

Jó lesz-é az, ha egészen kiismer benneteket, avagy megcsalhatjátok-é őt,
a mint megcsalható az ember?

Keményen megbüntet, ha titkon vagytok is személyválogatók.

Az ő fensége nem rettent-é meg titeket, a tőle való félelem nem száll-é
rátok?

A ti emlékezéseitek hamuba írott példabeszédek, a ti menedékváraitok
sárvárak.

Hallgassatok, ne bántsatok: hadd szóljak én, akármi essék is rajtam.

Miért szaggatnám fogaimmal testemet, és miért szorítanám markomba
lelkemet?

Ímé, megöl engem! Nem reménylem; hiszen csak utaimat akarom védeni
előtte!

Sőt az lesz nékem segítségül, hogy képmutató nem juthat elébe.

Hallgassátok meg figyelmetesen az én beszédemet, vegyétek füleitekbe az
én mondásomat.

Ímé, előterjesztem ügyemet, tudom, hogy nékem lesz igazam.

Ki az, a ki perelhetne velem? Ha most hallgatnom kellene, úgy kimulnék.

Csak kettőt ne cselekedj velem, szined elől akkor nem rejtőzöm el.

Vedd le rólam kezedet, és a te rettentésed ne rettentsen engem.

Azután szólíts és én felelek, avagy én szólok hozzád és te válaszolj.

Mennyi bűnöm és vétkem van nékem? Gonoszságomat és vétkemet add
tudtomra!

Mért rejted el arczodat, és tartasz engemet ellenségedül?

A letépett falevelet rettegteted-é, és a száraz pozdorját üldözöd-é?

Hogy ily sok keserűséget szabtál reám, és az én ifjúságomnak vétkét
örökölteted velem?!

Hogy békóba teszed lábaimat, vigyázol minden én utamra, és vizsgálod
lábomnak nyomait?

Az pedig elsenyved, mint a redves fa, mint ruha, a melyet moly emészt.

14. Fejezet

Az asszonytól született ember rövid életű és háborúságokkal + bővelkedő.

Mint a virág, kinyílik és elhervad, és eltünik, mint az árnyék és nem
állandó.

Még az ilyen ellen is felnyitod-é szemeidet, tennen magaddal törvénybe
állítasz-é engem?

Ki adhat tisztát a tisztátalanból? Senki.

Nincsenek-é meghatározva napjai? Az ő hónapjainak számát te tudod;
határt vetettél néki, a melyet nem hághat át.

Fordulj el azért tőle, hogy nyugodalma legyen, hogy legyen napjában
annyi öröme, mint egy béresnek.

Mert a fának van reménysége; ha levágják, ismét kihajt, és az ő hajtásai
el nem fogynak.

Még ha megaggodik is a földben a gyökere, és ha elhal is a porban
törzsöke:

A víznek illatától kifakad, ágakat hajt, mint a csemete.

De ha a férfi meghal és elterül; ha az ember kimúlik, hol van ő?

Mint a víz kiapad a tóból, a patak elapad, kiszárad:

Úgy fekszik le az ember és nem kél fel; az egek elmúlásáig sem ébrednek,
nem költetnek föl az ő álmukból.

Vajha engem a holtak országában tartanál; rejtegetnél engemet addig,
a míg elmúlik a te haragod; határt vetnél nékem, azután megemlékeznél
rólam!

Ha meghal az ember vajjon feltámad-é? Akkor az én hadakozásom minden
idejében reménylenék, míglen elkövetkeznék az én elváltozásom.

Szólítanál és én felelnék néked, kivánkoznál a te kezednek alkotása
után.

De most számlálgatod az én lépéseimet, és nem nézed el az én vétkeimet!

Gonoszságom egy csomóba van lepecsételve, és hozzáadod bűneimhez.

Még a hegy is szétomlik, ha eldől; a szikla is elmozdul helyéről;

A köveket lekoptatja a víz, a földet elsodorja annak árja: az ember
reménységét is úgy teszed semmivé.

Hatalmaskodol rajta szüntelen és ő elmegy; megváltoztatván az arczát,
úgy bocsátod el őt.

Ha tisztesség éri is fiait, nem tudja; ha megszégyenülnek, nem törődik
velök.

Csak őmagáért fáj még a teste, és a lelke is őmagáért kesereg.

15. Fejezet

Majd felele a Témánból való Elifáz és monda:

Vajjon a bölcs felelhet-é ilyen szeles tudománynyal, és megtöltheti-é a
hasát keleti széllel?

Vetekedvén oly beszéddel, a mely nem használ, és oly szavakkal, a
melyekkel semmit sem segít.

Te már semmivé akarod tenni az Isten félelmét is; és megkevesbíted az
Isten előtt való buzgólkodást is!

Mert gonoszságod oktatja a te szádat, és a csalárdok nyelvét
választottad.

A te szád kárhoztat téged, nem én, és a te ajkaid bizonyítanak ellened.

Te születtél-é az első embernek; elébb formáltattál-é, mint a halmok?

Az Isten tanácsában hallgatóztál-é, és a bölcseséget magadhoz
ragadtad-é?

Mit tudsz te, a mit mi nem tudunk, és mit értesz olyat, a mi nálunk nem
volna meg?

Ősz is, agg is van közöttünk, jóval idősebb a te atyádnál.

Csekélységek-é előtted Istennek vigasztalásai, és a beszéd, a mely
szeliden bánt veled?

Merre ragadt téged a szíved, és merre pillantottak a te szemeid?

Hogy Isten ellen fordítod a te haragodat, és ilyen szavakat eresztesz ki
a szádon?

Micsoda a halandó hogy tiszta lehetne, és hogy igaz volna, a ki
asszonytól születik?

Ímé, még az ő szenteiben sem bízok, az egek sem tiszták az ő szemében:

Mennyivel kevésbbé az útálatos és a megromlott ember, a ki úgy nyeli a
hamisságot mint a vizet?!

Elmondom néked, hallgass rám, és mint láttam, úgy beszélem el;

A mit a bölcsek is hirdettek, és nem titkoltak el, mint atyáiktól valót;

A kiknek egyedül adatott vala a föld, és közöttük idegen nem megy vala.

Az istentelen kínozza önmagát egész életében, és az erőszakoskodó előtt
is rejtve van az ő esztendeinek száma.

A félelem hangja cseng az ő füleiben; a békesség idején tör rá a
pusztító!

Nem hiszi, hogy kijut a sötétségből, mert kard hegyére van ő kiszemelve.

Kenyér után futkos, hogy hol volna? Tudja, hogy közel van hozzá a
sötétség napja.

Háborgatják őt a nyomorúság és rettegés; leverik őt, mint valami
háborúra felkészült király.

Mert az Isten ellen nyujtotta ki kezét, és erősködött a Mindenható
ellen;

Kinyujtott nyakkal rohant ellene, domború pajzsainak fellege alatt.

Mivel befedezte az arczát kövérséggel és hájat borított tomporára;

És lakozott elrombolt városokban; lakatlan házakban, a melyek dűlőfélben
vannak:

Meg nem gazdagodik, vagyona meg nem marad, jószága nem lepi el a földet.

Nem menekül meg a setétségtől, sarjadékát láng perzseli el, és szájának
lehelletétől pusztul el.

Ne higyjen a hívságnak, a ki megcsalatott, mert hívság lészen annak
jutalma.

Nem idejében telik el élete, és az ága ki nem virágzik.

Lehullatja, mint a szőlővessző az ő egresét, elhányja, mint az olajfa az
ő virágát.

Mert a képmutató házanépe meddő, és tűz emészti meg az ajándékból való
sátrakat.

Nyomorúságot fogan, álnokságot szül, és az ő méhök csalárdságot érlel.

16. Fejezet

Felele pedig Jób, és monda:

Efféle dolgokat sokat hallottam. Nyomorult vigasztalók vagytok ti
mindnyájan!

Vége lesz-é már a szeles beszédeknek, avagy mi ingerel téged, hogy így
felelsz?

Én is szólhatnék úgy mint ti, csak volna a ti lelketek az én lelkem
helyén! Szavakat fonhatnék össze ellenetek; csóválhatnám miattatok a
fejemet;

Erősíthetnélek titeket csak a szájammal és ajakim mozgása kevesbítené
fájdalmatokat.

Ha szólnék is, nem kevesbbednék a keserűségem; ha veszteglek is: micsoda
távozik el tőlem?

Most pedig már fáraszt engemet. Elpusztítád egész házam népét.

Hogy összenyomtál engem, ez bizonyság lett; felkelt ellenem az én
ösztövérségem is, szemtől-szembe bizonyít ellenem.

Haragja széttépett és üldöz engem. Fogait csikorgatta rám,
ellenségemként villogtatja felém tekintetét.

Feltátották ellenem szájokat, gyalázatosan arczul csapdostak engem,
összecsődültek ellenem.

Adott engem az Isten az álnoknak, és a gonoszok kezébe ejte engemet.

Csendességben valék, de szétszaggata engem; nyakszirten ragadott és
szétzúzott engem, czéltáblává tűzött ki magának.

Körülvettek az ő íjászai; veséimet meghasítja és nem kimél; epémet a
földre kiontja.

Rést rés után tör rajtam, és rám rohan, mint valami hős.

Zsák-ruhát varrék az én fekélyes bőrömre, és a porba + fúrtam be az én
szarvamat.

Orczám a sírástól kivörösödött, szempilláimra a halál árnyéka szállt;

Noha erőszakosság nem tapad kezemhez, és az én imádságom tiszta.

Oh föld, az én véremet el ne takard, és ne legyen hely az én kiáltásom
számára!

Még most is ímé az égben van az én bizonyságom, és az én tanuim a
magasságban!

Csúfolóim a saját barátaim, azért az Istenhez sír fel az én szemem,

Hogy ítélje meg az embernek Istennel, és az ember fiának az ő
felebarátjával való dolgát.

Mert a kiszabott esztendők letelnek, és én útra kelek és nem térek
vissza.

Lelkem meghanyatlott, napjaim elfogynak, vár rám a sír.

17. Fejezet

Még mindig csúfot űznek belőlem! Szemem az ő patvarkodásuk között
virraszt.

Kezest magadnál rendelj, kérlek, nékem; különben ki csap velem kezet?

Minthogy az ő szívöket elzártad az értelem elől, azért nem is
magasztalhatod fel őket.

A ki prédává juttatja barátait, annak fiainak szemei elfogyatkoznak.

Példabeszéddé tőn engem a népek előtt, és ijesztővé lettem előttök.

A bosszúság miatt szemem elhomályosodik, és minden tagom olyan, mint az
árnyék.

Elálmélkodnak ezen a becsületesek, és az ártatlan a képmutató ellen
támad.

Ám az igaz kitart az ő útján, és a tiszta kezű ember még erősebbé lesz.

Nosza hát, térjetek ide mindnyájan; jőjjetek, kérlek, úgy sem találok
bölcset köztetek.

Napjaim elmulának, szívemnek kincsei: terveim meghiusulának.

Az éjszakát nappallá változtatják, és a világosság csakhamar sötétséggé
lesz.

Ha reménykedem is, a sír már az én házam, a sötétségben vetettem az én
ágyamat.

A sírnak mondom: Te vagy az én atyám; a férgeknek pedig: Ti vagytok az
én anyám és néném.

Hol tehát az én reménységem, ki törődik az én reménységemmel?

Leszáll az majd a sír üregébe, velem együtt nyugoszik a porban.

18. Fejezet

Felele pedig a sukhi Bildád, és monda:

Mikor akartok a beszédnek véget vetni? Értsétek meg a dolgot, azután
szóljunk.

Miért állíttatunk barmoknak, és miért vagyunk tisztátalanok a ti
szemeitekben?

Te éretted, a ki szaggatja lelkét haragjában, vajjon elhagyattatik-é a
föld, és felszakasztatik-é a kőszikla helyéről?

Sőt inkább a gonoszok világa kialuszik, és nem fénylik az ő tüzöknek
szikrája.

A világosság elsötétedik az ő sátorában, szövetnéke kialszik felette.

Erős léptei aprókká lesznek, saját tanácsa rontja meg őt.

Mert lábaival hálóba bonyolódik, és ó-verem felett jár.

A sarka tőrbe akad, és kelepcze fogja meg őt.

Hurok rejtetett el a földbe ellene, és zsineg az ő szokott ösvényén.

Mindenfelől félelmek rettentik őt, és üldözik őt léptennyomon.

Éhség emészti fel az ő erejét, és nyomorúság leselkedik oldala mellett.

Megemészti testének izmait, megemészti izmait a halál zsengéje.

Eltünik sátorából az ő bátorsága, és a félelmek királyához folyamodik ő.

Az lakik sátorában, a ki nem az övé, és hajlékára kénkövet szórnak.

Alant elszáradnak gyökerei, és felülről levágatik az ága.

Emlékezete elvész a földről, még az utczákon sem marad fel a neve.

A világosságról a sötétségbe taszítják, a föld kerekségéről elüldözik
őt.

Sem fia, sem unokája nem lesz az ő népében, és semmi maradéka az ő
tanyáján.

Az ő pusztulásától megborzadnak, a kik következnek és rettegés fogja el
a most élő embereket.

Ilyenek az álnok embernek hajlékai, és ilyen annak lakóhelye, a ki nem
tiszteli Istent.

19. Fejezet

Felele pedig, Jób, és monda:

Meddig búsítjátok még a lelkemet, és kínoztok engem beszéddel?

Tízszer is meggyaláztatok már engem; nem pirultok, hogy így erősködtök
ellenem?

Még ha csakugyan tévedtem is, tévedésem énmagamra hárul.

Avagy csakugyan pöffeszkedni akartok ellenem, és feddődni az én
gyalázatom felett?

Tudjátok meg hát, hogy Isten alázott meg engem, és az ő hálójával ő vett
engem körül.

Ímé, kiáltozom az erőszak miatt, de meg nem hallgattatom, segélyért
kiáltok, de nincsen igazság.

Utamat úgy elgátolta, hogy nem mehetek át rajta, és az én ösvényemre
sötétséget vetett.

Tisztességemből kivetkőztetett, és fejemnek koronáját elvevé.

Megronta köröskörül, hogy elveszszek, és reménységemet, mint a fát,
letördelé.

Felgerjesztette haragját ellenem, és úgy bánt velem, mint ellenségeivel.

Seregei együtt jövének be és utat csinálnak ellenem, és az én sátorom
mellett táboroznak.

Atyámfiait távol űzé mellőlem, barátaim egészen elidegenedtek tőlem.

Rokonaim visszahúzódtak, ismerőseim pedig elfelejtkeznek rólam.

Házam zsellérei és szolgálóim idegennek tartanak engem, jövevény lettem
előttök.

Ha a szolgámat kiáltom, nem felel, még ha könyörgök is néki.

Lehelletem idegenné lett házastársam előtt, s könyörgésem az én ágyékom
magzatai előtt.

Még a kisdedek is megvetnek engem, ha fölkelek, ellenem szólnak nékem.

Megútált minden meghitt emberem; a kiket szerettem, azok is ellenem
fordultak.

Bőrömhöz és húsomhoz ragadt az én csontom, csak fogam húsával menekültem
meg.

Könyörüljetek rajtam, könyörüljetek rajtam, oh ti barátaim, mert az
Isten keze érintett engem!

Miért üldöztök, engem úgy, mint az Isten, és mért nem elégesztek meg a +
testemmel?

Oh, vajha az én beszédeim leirattatnának, oh, vajha könyvbe
feljegyeztetnének!

Vasvesszővel és ónnal örökre kősziklába metszetnének!

Mert én tudom, hogy az én megváltóm él, és utoljára az én porom felett
megáll.

És miután ezt a bőrömet megrágják, testem nélkül látom meg az Istent.

A kit magam látok meg magamnak; az én szemeim látják meg, nem más. Az én
veséim megemésztettek én bennem;

Mert ezt mondjátok: Hogyan fogjuk őt üldözni! látva, hogy a dolog
gyökere én bennem rejlik.

Féljetek a fegyvertől, mert a fegyver a bűnök miatt való büntetés, hogy
megtudjátok, hogy van ítélet!

20. Fejezet

Felele pedig a Naamából való Czófár, és monda:

Mindamellett az én gondolataim feleletre kényszerítenek engem, és e
miatt nagy az izgatottság bennem.

Hallom gyalázatos dorgáltatásomat, de az én értelmes lelkem megfelel
majd értem.

Tudod-é azt, hogy eleitől fogva, mióta az embert e földre helyheztette,

Az istentelenek vígassága rövid ideig tartó, és a képmutató öröme egy
szempillantásig való?

Ha szinte az égig érne is az ő magassága, és a felleget érné is a
fejével:

Mint az emésztete, úgy vész el örökre, és a kik látták, azt mondják: Hol
van ő?

Mint az álom, úgy elrepül és nem találják őt; eltünik, mint az éjjeli
látomás.

A szem, a mely rá ragyogott, nem látja többé, és az ő helye sem törődik
már vele.

Fiai a szegények kedvében járnak, és kezei visszaadják az ő rablott
vagyonát.

Csontjai, ha megtelnek is ifjú erővel, de vele együtt roskad az a porba.

Ha édes az ő szájában a gonoszság, és elrejti azt az ő nyelve alá

És kedvez annak és ki nem veti azt, hanem ott tartogatja ínyei között:

Az ő étke elváltozik az ő gyomrában, vipera mérgévé lesz a belében.

Gazdagságot nyelt el, de kihányja azt, az ő hasából kiűzi azt az Isten.

A viperának mérgét szopta és a siklónak fulánkja öli meg őt,

Hogy ne lássa a folyóvizeket, a tejjel és mézzel folyó patakokat.

A mit másoktól szerzett, vissza kell adnia, nem nyelheti el, ép így az ő
cserébe kapott vagyonát is, hogy ne örvendezhessen annak.

Mert megrontotta és ott hagyta a szegényeket, házat rabolt, de nem építi
meg azt.

Mivel gyomra nem tudott betelni, nem is mentheti meg semmi drágaságát.

Az ő falánksága elől semmi sem maradt meg, azért nem lesz tartós az ő
jóléte.

Mikor teljes az ő bősége, akkor is szükséget lát, és mindenféle
nyomorúság támad reá.

Mikor meg akarja tölteni a hasát, reá bocsátja haragjának tüzét, és azt
önti rá étele gyanánt.

Mikor vasból csinált fegyver elől fut, aczélból csinált íj veri át.

Kihúzza és az kijön a testéből és kivillan az epéjéből; rettegés támad
felette.

Mindenféle titkos sötétség van az ő vagyonán; fúvás nélkül való tűz
emészti meg őt; elpusztíttatik az is, a mi sátrában megmaradt.

Megjelentik álnokságát az egek, és a föld ellene támad.

Házának jövedelme eltünik, szétfoly az az ő haragjának napján.

Ez a gonosz ember fizetése Istentől, és az ő beszédének jutalma a
Mindenhatótól.

21. Fejezet

Felele pedig Jób, és monda:

Jól hallgassátok meg az én beszédemet, és legyen ez a ti vigasztalástok
helyett.

Szenvedjetek el engem, a míg szólok, azután gúnyoljátok ki beszédemet.

Avagy én embernek panaszolkodom-é? Miért ne volna hát keserű a lelkem?

Tekintsetek reám és álmélkodjatok el, és tegyétek kezeteket szátokra.

Ha visszaemlékezem, mindjárt felháborodom, és reszketés fogja el
testemet.

Mi az oka, hogy a gonoszok élnek, vénséget érnek, sőt még meg is
gyarapodnak?

Az ő magvok előttök nő fel ő velök, és az ő sarjadékuk szemeik előtt.

Házok békességes a félelemtől, és az Isten vesszeje nincsen ő rajtok.

Bikája folyat és nem terméketlen, tehene megellik és el nem vetél.

Kieresztik, mint nyájat, kisdedeiket, és ugrándoznak az ő magzataik.

Dobot és hárfát ragadnak, és örvendeznek a síp zengésének.

Jóllétben töltik el napjaikat, és egy pillanat alatt szállnak alá a
sírba;

Noha azt mondják Istennek: Távozzál el tőlünk, mert a te utaidnak
tudásában nem gyönyörködünk!

Micsoda a Mindenható, hogy tiszteljük őt, és mit nyerünk vele, ha
esedezünk előtte?

Mindazáltal az ő javok nincsen hatalmukban, azért a gonoszok tanácsa
távol legyen tőlem!

Hányszor aluszik el a gonoszok szövétneke, és jő rájok az ő veszedelmök!
Hányszor osztogatja részöket haragjában.

Olyanok lesznek, mint a pozdorja a szél előtt, és mint a polyva, a
melyet forgószél ragad el.

Isten az ő fiai számára tartja fenn annak büntetését. Megfizet néki,
hogy megérzi majd.

Maga látja meg a maga veszedelmét, és a Mindenható haragjából iszik.

Mert mi gondja van néki házanépére halála után, ha az ő hónapjainak
száma letelt?!

Ki taníthatja Istent bölcseségre, hisz ő ítéli meg a magasságban levőket
is!

Ez meghal az ő teljes boldogságában, egészen megelégedetten és
nyugodtan;

Fejőedényei tejjel vannak tele, csontjainak velője nedvességtől árad.

Amaz elkeseredett lélekkel hal meg, mert nem élhetett a jóval.

Együtt feküsznek a porban, és féreg lepi őket.

Ímé, jól tudom a ti gondolatitokat és a hamisságokat, a melyekkel
méltatlankodtok ellenem;

Mert ezt mondjátok: Hol van ama főembernek háza, hol van a gonoszok
lakozásának sátora?

Avagy nem kérdeztétek-é meg azokat, a kik sokat utaznak és jeleiket nem
ismeritek-é?

Bizony a veszedelemnek napján elrejtetik a gonosz, a haragnak napján
kiszabadul.

Kicsoda veti szemére az ő útját, és a mit cselekedett, kicsoda fizet meg
néki azért?

Még ha a sírba vitetik is ki, a sírdomb felett is él.

Édesek lesznek néki a sírnak hantjai, és maga után vonsz minden embert,
a mint számtalanok mentek el előtte.

Hogyan vigasztalnátok hát engem hiábavalósággal? Feleselésetek
igazságtalanság marad.

22. Fejezet

Felele pedig a Témánból való Elifáz, és monda:

Az Istennek használ-é az ember? Sőt önmagának használ az okos!

Gyönyörűségére van-é az a Mindenhatónak, ha te igaz vagy; avagy
nyereség-é, hogy feddhetetlenül jársz?

A te isteni félelmedért fedd-é téged, és azért perel-é veled?

Avagy nem sok-é a te gonoszságod, és nem véghetetlen-é a te hamisságod?

Hiszen zálogot vettél a te atyádfiától méltatlanul, és a szegényeket
mezítelenekké tetted.

Az eltikkadtnak vizet sem adtál inni, és az éhezőtől megtagadtad a
kenyeret.

A ki hatalmas volt, azé vala az ország, és a ki nagytekintélyű volt, az
lakik vala rajta.

Az özvegyeket üres kézzel bocsátottad el, és az árváknak karjai +
eltörettek.

Azért vett körül téged a veszedelem, és rettegtet téged hirtelen való
rettegés;

Avagy a setétség, hogy ne láthass, és a vizek árja, a mely elborít!

Hát nem olyan magas-é Isten, mint az egek? És lásd, a csillagok is ott
fent mily igen magasak!

És mégis azt mondod: Mit tud az Isten; megítélheti-é, a mi a homály
mögött van?

Sűrű felhők leplezik el őt és nem lát, és az ég körületén jár.

Az ősvilág ösvényét követed-é, a melyen az álnok emberek jártak;

A kik időnap előtt ragadtattak el, és alapjokat elmosta a víz?!

A kik azt mondják vala Istennek: Távozzál el tőlünk! És mit cselekedék
velök a Mindenható?

Ő pedig megtöltötte házaikat jóval. De az istentelenek tanácsa távol
legyen tőlem.

Látják ezt az igazak és örülnek rajta, az ártatlan pedig csúfolja őket:

Valósággal kigyomláltatott a mi ellenségünk, és az ő maradékjokat tűz
emészti meg!

Bízd csak azért magadat ő reá és légy békességben: ezekből jó származik
reád.

Végy csak oktatást az ő szájából, és vésd szívedbe az ő beszédeit!

Ha megtérsz a Mindenhatóhoz, megépíttetel, és az álnokságot távol űzöd a
te sátorodtól.

Vesd a porba a nemes érczet, és a patakok kavicsába az ofiri aranyat:

És akkor a Mindenható lesz a te nemes érczed és a te ragyogó ezüstöd.

Bizony akkor a Mindenhatóban gyönyörködöl, és a te arczodat Istenhez
emeled.

Hozzá könyörögsz és meghallgat téged, és lefizeted fogadásaidat.

Mihelyt valamit elgondolsz, sikerül az néked, és a te utaidon világosság
fénylik.

Hogyha megaláznak, felmagasztalásnak mondod azt, és ő az alázatost
megtartja.

Megszabadítja a nem ártatlant is, és pedig a te kezeidnek tisztaságáért
szabadul meg az.

23. Fejezet

Felele pedig Jób, és monda:

Még most is keserű az én beszédem; súlyosabb rajtam a csapás, ha
panaszkodom.

Oh ha tudnám, hogy megtalálom őt, elmennék szinte az ő székéig.

Elébe terjeszteném ügyemet, számat megtölteném mentő erősségekkel.

Hadd tudnám meg, mely szavakkal felelne nékem; hadd érteném meg, mit
szólana hozzám.

Vajjon erejének nagy volta szerint perelne-é velem? Nem; csak
figyelmezne reám!

Ott egy igaz perelne ő vele; azért megszabadulhatnék birámtól örökre!

Ámde kelet felé megyek és nincsen ő, nyugot felé és nem veszem őt észre.

Bal kéz felől cselekszik, de meg nem foghatom; jobb kéz felől
rejtőzködik és nem láthatom.

De ő jól tudja az én utamat. Ha megvizsgálna engem, úgy kerülnék ki,
mint az arany.

Lábam az ő nyomdokát követte; utát megőriztem és nem hajoltam el.

Az ő ajakinak parancsolatától sem tértem el; szájának beszédeit többre
becsültem, mint életem táplálékát.

Ő azonban megmarad egy mellett. Kicsoda téríthetné el őt? És a mit
megkiván lelke, azt meg is teszi.

Bizony végbe viszi, a mi felőlem elrendeltetett, és ilyen még sok van ő
nála.

Azért rettegek az ő színe előtt, és ha csak rá gondolok is, félek tőle.

Mert Isten félemlítette meg az én szívemet, a Mindenható rettentett meg
engem.

Miért is nem pusztultam el e sötétség előtt, vagy miért nem takarta el
előlem e homályt?!

24. Fejezet

Miért is nem titkolja el a Mindenható az ő büntetésének idejét, és miért
is nem látják meg az őt ismerők az ő ítéletének napjait?!

A határokat odább tolják, a nyájat elrabolják és legeltetik.

Az árvák szamarát elhajtják, és az özvegynek ökrét zálogba viszik.

Lelökik az útról a szegényeket, és a föld nyomorultjai együtt
lappanganak.

Ímé, mint a vad szamarak a sivatagban, úgy mennek ki munkájukra élelmet
keresni; a puszta ad nékik kenyeret fiaik számára.

A mezőn a más vetését aratják, és a gonosznak szőlőjét szedik.

Mezítelenül hálnak, testi ruha nélkül, még a hidegben sincs takarójuk.

A hegyi zápor csurog le rólok, s hajlékuk nem lévén, a sziklát ölelik.

Elszakítják az emlőtől az árvát, és a szegényen levőt zálogba viszik.

Mezítelenül járnak, ruha nélkül, és éhesen vonszolják a kévét.

Az ő kerítéseik közt ütik az olajat, és tapossák a kádakat, de
szomjuhoznak.

A városból haldoklók rimánkodnak, a megsebzettek lelke kiált, de Isten
nem törődik e méltatlansággal.

Ezek pártot ütöttek a világosság ellen, utait nem ismerik, nem ülnek
annak ösvényein.

Napkeltekor fölkel a gyilkos, megöli a szegényt és szűkölködőt, éjjel
pedig olyan, mint a tolvaj.

A paráznának szeme pedig az alkonyatot lesi, mondván: Ne nézzen szem
reám, és arczára álarczot teszen.

Sebtében tör be a házakba; nappal elzárkóznak, nem szeretik a
világosságot.

Sőt inkább a reggel nékik olyan, mint a halálnak árnyéka, mert
megbarátkoztak a halál árnyékának félelmeivel.

Könnyen siklik tova a víz színén, birtoka átkozott a földön, nem tér a
szőlőkbe vivő útra.

Szárazság és hőség nyeli el a hó vizét, a pokol azokat, a kik vétkeznek.

Elfelejti őt az anyaméh, féregnek lesz édességévé, nem emlékeznek róla
többé, és összetörik, mint a reves fa,

A ki megrontotta a meddőt, a ki nem szül, és az özvegygyel jót nem tett.

De megtámogatja erejével a hatalmasokat; felkel az, pedig nem bízott már
az élethez.

Biztonságot ad néki, hogy támaszkodjék, de szemei vigyáznak azoknak
útjaira.

Magasra emelkednek, egy kevés idő és már nincsenek! Alásülylyednek, mint
akárki és elenyésznek; és levágattatnak, mint a búzakalász.

Avagy nem így van-é? Ki hazudtolhatna meg engem, és tehetné semmivé
beszédemet?

25. Fejezet

Felele pedig a Sukhból való Bildád, és monda:

Hatalom és fenség az övé, a ki békességet szerez az ő magasságaiban.

Van-é száma az ő sereginek és kire nem kél fel az ő világossága?

Hogy-hogy lehetne igaz a halandó Isten előtt, hogyan lehetne tiszta, a
ki asszonytól született?

Nézd a holdat, az sem ragyogó, még a csillagok sem tiszták az ő szemei
előtt.

Mennyivel kevésbé a halandó, a ki féreg, és az embernek fia, a ki
hernyó.

26. Fejezet

Jób pedig felele, és monda:

Bezzeg jól segítettél a tehetetlenen, meggyámolítottad az erőtelen kart!

Bezzeg jó tanácsot adtál a tudatlannak, és sok értelmet tanusítottál!

Kivel beszélgettél, és kinek a lelke jött ki belőled?

A halottak is megremegnek tőle; a vizek alatt levők és azok lakói is.

Az alvilág mezítelen előtte, és eltakaratlan a holtak országa.

Ő terjeszti ki északot az üresség fölé és függeszti föl a földet a
semmiség fölé.

Ő köti össze felhőibe a vizeket úgy, hogy a felhő alattok meg nem hasad.

Ő rejti el királyi székének színét, felhőjét fölibe terítvén.

Ő szab határt a víz színe fölé - a világosságnak és setétségnek
elvégződéséig.

Az egek oszlopai megrendülnek, és düledeznek fenyegetéseitől.

Erejével felriasztja a tengert, és bölcseségével megtöri Ráhábot.

Lehelletével megékesíti az eget, keze átdöfi a futó kígyót.

Ímé, ezek az ő útainak részei, de mily kicsiny rész az, a mit meghallunk
abból! Ám az ő hatalmának mennydörgését ki érthetné meg?

27. Fejezet

Jób pedig folytatá az ő beszédét, monda:

Él az Isten, a ki az én igazamat elfordította, és a Mindenható, a ki
keserűséggel illette az én lelkemet,

Hogy mindaddig, a míg az én lelkem én bennem van, és az Istennek
lehellete van az én orromban;

Az én ajakim nem szólnak álnokságot, és az én nyelvem nem mond
csalárdságot!

Távol legyen tőlem, hogy igazat adjak néktek! A míg lelkemet ki nem
lehelem, ártatlanságomból magamat ki nem tagadom.

Igazságomhoz ragaszkodom, róla le nem mondok; napjaim miatt nem korhol
az én szívem.

Ellenségem lesz olyan, mint a gonosz, és a ki ellenem támad, mint az
álnok.

Mert micsoda reménysége lehet a képmutatónak, hogy telhetetlenkedett, ha
az Isten mégis mégis elragadja az ő lelkét?

Meghallja-é kiáltását az Isten, ha eljő a nyomorúság reá?

Vajjon gyönyörködhetik-é a Mindenhatóban; segítségül hívhatja-é
mindenkor az Istent?

Megtanítlak benneteket Isten dolgaira; a mik a Mindenhatónál vannak, nem
titkolom el.

Ímé, ti is mindnyájan látjátok: miért van hát, hogy hiábavalósággal
hivalkodtok?!

Ez a gonosz embernek osztályrésze Istentől, és a kegyetlenek öröksége a
Mindenhatótól, a melyet elvesznek:

Ha megsokasulnak is az ő fiai, a kardnak sokasulnak meg, és az ő
magzatai nem lakhatnak jól kenyérrel sem.

Az ő maradékai dögvész miatt temettetnek el, és az ő özvegyeik meg sem
siratják.

Ha mint a port, úgy halmozná is össze az ezüstöt, és úgy szerezné is
össze ruháit, mint a sarat:

Összeszerezheti ugyan, de az igaz ruházza magára, az ezüstön pedig az
ártatlan osztozik.

Házát pók módjára építette föl, és olyanná, mint a csősz-csinálta
kunyhó.

Gazdagon fekszik le, mert nincsen kifosztva; felnyitja szemeit és
semmije sincsen.

Meglepi őt, mint az árvíz, a félelem, éjjel ragadja el a zivatar.

Felkapja őt a keleti szél és elviszi, elragadja őt helyéről.

Nyilakat szór reá és nem kiméli; futva kell futnia keze elől.

Csapkodják felette kezeiket, és kisüvöltik őt az ő lakhelyéből.

28. Fejezet

Bizony az ezüstnek bányája van, és helye az aranynak, a hol tisztítják.

A vasat a földből hozzák elő, a követ pedig érczczé olvasztják.

Határt vet az ember a setétségnek, és átkutatja egészen és végig a
homálynak és a halál árnyékának kövét.

Aknát tör távol a lakóktól: mintha lábukról is megfelejtkeznének,
alámerülnek és lebegnek emberektől messze.

Van föld, a melyből kenyér terem, alant pedig fel van forgatva, mintegy
tűz által;

Köveiben zafir található, göröngyeiben arany van.

Van ösvény, a melyet nem ismer a sas, sem a sólyom szeme nem látja azt.

Nem tudják azt büszke vadak, az oroszlán sem lépked azon.

Ráveti kezét az ember a kovakőre, a hegyeket tövükből kiforgatja.

A sziklákban tárnákat hasít, és minden drága dolgot meglát a szeme.

Elköti a folyók szivárgását, az elrejtett dolgot pedig világosságra
hozza.

De a bölcseség hol található, és az értelemnek hol van a helye?

Halandó a hozzá vivő utat nem ismeri, az élők földén az nem található.

A mélység azt mondja: Nincsen az bennem; a tenger azt mondja: én nálam
sincsen.

Színaranyért meg nem szerezhető, ára ezüsttel meg nem fizethető.

Nem mérhető össze Ofir aranyával, nem drága onikszszal, sem zafirral.

Nem ér fel vele az arany és gyémánt, aranyedényekért be nem cserélhető.

Korall és kristály említni sem való a bölcseség ára drágább a
gyöngyöknél.

Nem ér fel vele Kúsnak topáza, színaranynyal sem mérhető össze.

A bölcseség honnan jő tehát, és hol van helye az értelemnek?

Rejtve van az minden élő szemei előtt, az ég madarai elől is fedve van.

A pokol és halál azt mondják: Csak hírét hallottuk füleinkkel!

Isten tudja annak útját, ő ismeri annak helyét.

Mert ő ellát a föld határira, ő lát mindent az ég alatt.

Mikor a szélnek súlyt szerzett, és a vizeket mértékre vette;

Mikor az esőnek határt szabott, és mennydörgő villámoknak útat:

Akkor látta és kijelentette azt, megalapította és meg is vizsgálta azt.

Az embernek pedig mondá: Ímé az Úrnak félelme: az a bölcseség, és az
értelem: a gonosztól való eltávozás.

29. Fejezet

Jób pedig folytatá az ő beszédét, és monda:

Oh, vajha olyan volnék, mint a hajdani hónapokban, a mikor Isten őrzött
engem!

Mikor az ő szövétneke fénylett fejem fölött, s világánál jártam a
setétet;

A mint java-korom napjaiban valék, a mikor Isten gondossága borult
sátoromra!

Mikor még a Mindenható velem volt, és körültem voltak gyermekeim;

Mikor lábaimat édes tejben mostam, és mellettem a szikla olajpatakokat
ontott;

Mikor a kapuhoz mentem, fel a városon; a köztéren székemet fölállítám:

Ha megláttak az ifjak, félrevonultak, az öregek is fölkeltek és
állottak.

A fejedelmek abbahagyták a beszédet, és tenyeröket szájukra tették.

A főemberek szava elnémult, és nyelvök az ínyökhöz ragadt.

Mert a mely fül hallott, boldognak mondott engem, és a mely szem látott,
bizonyságot tett én felőlem.

Mert megmentém a kiáltozó szegényt, és az árvát, a kinek nem volt
segítsége.

A veszni indultnak áldása szállt reám, az özvegynek szívét
megörvendeztetém.

Az igazságot magamra öltém és az is magára ölte engem; palást és süveg
gyanánt volt az én ítéletem.

A vaknak én szeme valék, és a sántának lába.

A szűkölködőknek én atyjok valék, az ismeretlennek ügyét is jól
meghányám-vetém.

Az álnoknak zápfogait kitördösém, és fogai közül a prédát kiütém vala.

Azt gondoltam azért: fészkemmel veszek el, és mint a homok,
megsokasodnak napjaim.

Gyökerem a víznek nyitva lesz, és ágamon hál meg a harmat.

Dicsőségem megújul velem, és kézívem erősebbé lesz kezemben.

Hallgattak és figyeltek reám, és elnémultak az én tanácsomra.

Az én szavaim után nem szóltak többet, s harmatként hullt rájok
beszédem.

Mint az esőre, úgy vártak rám, és szájukat tátották, mint tavaszi
záporra.

Ha rájok mosolyogtam, nem bizakodtak el, és arczom derüjét nem sötétíték
be.

Örömest választottam útjokat, mint főember ültem ott; úgy laktam ott,
mint király a hadseregben, mint a ki bánkódókat vigasztal.

30. Fejezet

Most pedig nevetnek rajtam, a kik fiatalabbak nálam a kiknek atyjokat az
én juhaimnak komondorai közé sem számláltam volna.

Mire való lett volna nékem még kezök ereje is? Rájok nézve a vénség
elveszett!

Szükség és éhség miatt összeaszottak, a kik a kopár földet futják, a
sötét, sivatag pusztaságot.

A kik keserű füvet tépnek a bokor mellett, és rekettyegyökér a kenyerök.

Az emberek közül kiűzik őket, úgy hurítják őket, mint a tolvajt.

Félelmetes völgyekben kell lakniok, a földnek és szikláknak
hasadékaiban.

A bokrok között ordítanak, a csalánok alatt gyülekeznek.

Esztelen legények, sőt becstelen fiak, a kiket kivertek az országból.

És most ezeknek lettem gúnydalává, nékik levék beszédtárgyuk!

Útálnak engem, messze távoznak tőlem és nem átalanak pökdösni előttem.

Sőt leoldják kötelöket és bántalmaznak engem, és zabolát előttem
kivetik.

Jobb felől ifjak támadnak ellenem, gáncsot vetnek lábaimnak, és ösvényt
törnek felém, hogy megrontsanak.

Az én útamat elrontják, romlásomat öregbítik, nincsen segítség ellenök.

Mint valami széles résen, úgy rontanak elő, pusztulás között
hömpölyögnek ide.

Rettegések fordultak ellenem, mint vihar űzik el tisztességemet,
boldogságom eltünt, mint a felhő.

Mostan azért enmagamért ontja ki magát lelkem; nyomorúságnak napjai
fognak meg engem.

Az éjszaka meglyuggatja csontjaimat bennem, és nem nyugosznak az én
inaim.

A sok erőlködés miatt elváltozott az én ruházatom; úgy szorít engem,
mint a köntösöm galléra.

A sárba vetett engem, hasonlóvá lettem porhoz és hamuhoz.

Kiáltok hozzád, de nem felelsz; megállok és csak nézel reám!

Kegyetlenné változtál irántam; kezed erejével harczolsz ellenem.

Felemelsz, szélnek eresztesz engem, és széttépsz engem a viharban.

Hiszen tudtam, hogy visszatérítesz engem a halálba, és a minden élő
gyülekező házába;

De a roskadóban levő ne nyujtsa-é ki kezét? Avagy ha veszendőben van, ne
kiáltson-é segítségért?

Avagy nem sírtam-é azon, a kinek kemény napja volt; a szűkölködő miatt
nem volt-é lelkem szomorú?

Bizony jót reméltem és rossz következék, világosságot vártam és homály
jöve.

Az én bensőm forr és nem nyugoszik; megrohantak engem a nyomorúságnak
napjai.

Feketülten járok, de nem a nap hősége miatt; felkelek a gyülekezetben és
kiáltozom.

Atyjok fiává lettem a sakáloknak, és társokká a strucz madaraknak.

Bőröm feketülten hámlik le rólam, és csontom elég a hőség miatt.

Hegedűm sírássá változék, sípom pedig jajgatók szavává.

31. Fejezet

Szövetségre léptem szemeimmel, és hajadonra mit sem ügyeltem.

És mi volt jutalmam Istentől felülről; vagy örökségem a Mindenhatótól a
magasságból?

A vagy nem az istentelent illeti-é romlás, és nem a gonosztevőt-é
veszedelem?

Avagy nem láthatta-é utaimat, és nem számlálhatta-é meg lépéseimet?

Ha én csalárdsággal jártam, vagy az én lábam álnokságra sietett:

Az ő igazságának mérlegével mérjen meg engem, és megismeri Isten az én
ártatlanságomat!

Ha az én lépésem letért az útról és az én lelkem követte szemeimet, vagy
kezeimhez szenny tapadt:

Hadd vessek én és más egye meg, és tépjék ki az én maradékaimat
gyökerestől!

Ha az én szívem asszony után bomlott, és leselkedtem az én
felebarátomnak ajtaján:

Az én feleségem másnak őröljön, és mások hajoljanak rája.

Mert gyalázatosság volna ez, és birák elé tartozó bűn.

Mert tűz volna ez, a mely pokolig emésztene, és minden jövedelmemet
tövestől kiirtaná.

Ha megvetettem volna igazát az én szolgámnak és szolgálómnak, mikor pert
kezdtek ellenem:

Mi tevő lennék, ha felkelne az Isten, és ha meglátogatna: mit felelnék
néki?

Nem az teremtette-é őt is, a ki engem teremtett anyám méhében; nem
egyugyanaz formált-é bennünket anyánk ölében?

Ha a szegények kivánságát megtagadtam, és az özvegy + szemeit epedni
engedtem;

És ha falatomat egymagam ettem meg, és az árva abból nem evett;

Hiszen ifjúságom óta, mint atyánál nevekedett nálam, és anyámnak méhétől
kezdve vezettem őt!

Ha láttam a ruhátlant veszni indulni, és takaró nélkül a szegényt;

Hogyha nem áldottak engem az ő ágyékai, és az én juhaim gyapjából fel
nem melegedett;

Ha az árva ellen kezemet felemeltem, mert láttam a kapuban az én
segítségemet;

A lapoczkájáról essék ki a vállam, és a forgócsontról szakadjon le
karom!

Hiszen úgy rettegtem Isten csapásától, és fensége előtt tehetetlen
valék!

Ha reménységemet aranyba vetettem, és azt mondtam az olvasztott
aranynak: Én bizodalmam!

Ha örültem azon, hogy nagy a gazdagságom, és hogy sokat szerzett az én
kezem;

Ha néztem a napot, mikor fényesen ragyogott, és a holdat, mikor
méltósággal haladt,

És az én szívem titkon elcsábult, és szájammal megcsókoltam a kezemet:

Ez is biró elé tartozó bűn volna, mert ámítottam volna az Istent oda
fent!

Ha örvendeztem az engem gyűlölőnek nyomorúságán, és ugráltam örömömben,
hogy azt baj érte;

(De nem engedtem, hogy szájam vétkezzék azzal, hogy átkot kérjek az ő
lelkére!)

Ha nem mondták az én sátorom cselédei: Van-é, a ki az ő húsával jól nem
lakott?

(A jövevény nem hált az utczán, ajtóimat az utas előtt megnyitám.)

Ha emberi módon eltitkoltam vétkemet, keblembe rejtve bűnömet:

Bizony akkor tarthatnék a nagy tömegtől, rettegnem kellene nemzetségek
megvetésétől; elnémulnék és az ajtón sem lépnék ki!

Oh, bárcsak volna valaki, a ki meghallgatna engem! Ímé, ez a végszóm: a
Mindenható feleljen meg nékem; és írjon könyvet ellenem az én vádlóm.

Bizony én azt a vállamon hordanám, és korona gyanánt a fejemre tenném!

Lépteimnek számát megmondanám néki, mint egy fejedelem, úgy járulnék
hozzá!

Ha földem ellenem kiáltott és annak barázdái együtt siránkoztak;

Ha annak termését fizetés nélkül ettem, vagy gazdájának lelkét
kioltottam:

Búza helyett tövis teremjen és árpa helyett konkoly! Itt végződnek a Jób
beszédei.

32. Fejezet

Miután ez a három ember megszünt vala felelni Jóbnak, mivel ő igaz vala
önmaga előtt:

Haragra gerjede Elihu, a Barakeél fia, a ki Búztól való vala, a Rám
nemzetségéből. Jób ellen gerjedt föl haragja, mivel az igazabbnak
tartotta magát Istennél.

De felgerjedt haragja az ő három barátja ellen is, mivelhogy nem
találják vala el a feleletet, mégis kárhoztatják vala Jóbot.

Elihu azonban várakozott a Jóbbal való beszéddel, mert amazok öregebbek
valának ő nála.

De mikor látta Elihu, hogy nincs felelet a három férfiú szájában, akkor
gerjede föl az ő haragja.

És felele a Búztól való Elihu, Barakeél fia, és monda: Napjaimra nézve
én még csekély vagyok, ti pedig élemedett emberek, azért tartózkodtam és
féltem tudatni veletek véleményemet.

Gondoltam: Hadd szóljanak a napok; és hadd hirdessen bölcseséget az évek
sokasága!

Pedig a lélek az az emberben és a Mindenható lehellése, a mi értelmet ad
néki!

Nem a nagyok a bölcsek, és nem a vének értik az ítéletet.

Azt mondom azért: Hallgass reám, hadd tudassam én is véleményemet!

Ímé, én végig vártam beszédeiteket, figyeltem, a míg okoskodtatok, a míg
szavakat keresgéltetek.

Igen ügyeltem reátok és ímé, Jóbot egyikőtök sem czáfolá meg, sem
beszédére meg nem felelt.

Ne mondjátok azt: Bölcseségre találtunk, Isten győzheti meg őt és nem
ember!

Mivel én ellenem nem intézett beszédet, nem is a ti beszédeitekkel
válaszolok hát néki.

Megzavarodának és nem feleltek többé kifogyott belőlök a szó.

Vártam, de nem szóltak, csak álltak és nem feleltek többé.

Hadd feleljek hát én is magamért, hadd tudassam én is véleményemet!

Mert tele vagyok beszéddel; unszolgat engem a bennem levő lélek.

Ímé, bensőm olyan, mint az új bor, a melynek nyílása nincsen; miként az
új tömlők, csaknem szétszakad.

Szólok tehát, hogy levegőhöz jussak; felnyitom ajkaimat, és felelek.

Nem leszek személyválogató senki iránt; nem hizelkedem egy embernek sem;

Mert én hizelkedni nem tudok; könnyen elszólíthatna engem a teremtőm!

33. Fejezet

No azért halld meg csak Jób az én szavaimat, és vedd füledbe minden
beszédemet!

Ímé, megnyitom már az én szájamat, és a beszéd nyelvem alatt van már.

Igaz szívből származnak beszédeim, tiszta tudományt hirdetnek ajkaim.

Az Istennek lelke teremtett engem, és a Mindenhatónak lehellete adott
nékem életet.

Ha tudsz, czáfolj meg; készülj fel ellenem és állj elő!

Ímé, én szintúgy Istené vagyok, mint te; sárból formáltattam én is.

Ímé, a tőlem való félelem meg ne háborítson; kezem nem lészen súlyos
rajtad.

Csak az imént mondtad fülem hallatára, hallottam a beszédnek hangját:

Tiszta vagyok, fogyatkozás nélkül: mocsoktalan vagyok, bűn nincsen
bennem.

Ímé, vádakat talál ki ellenem, ellenségének tart engem!

Békóba veti lábaimat, és őrzi minden ösvényemet.

Ímé, ebben nincsen igazad - azt felelem néked - mert nagyobb az Isten az
embernél!

Miért perelsz vele? Azért, hogy egyetlen beszédedre sem felelt?

Hiszen szól az Isten egyszer vagy kétszer is, de nem ügyelnek rá!

Álomban, éjjeli látomásban, mikor mély álom száll az emberre, és mikor
ágyasházokban szenderegnek;

Akkor nyitja meg az emberek fülét, és megpecsételi megintetésökkel.

Hogy eltérítse az embert a rossz cselekedettől, és elrejtse a
kevélységet a férfi elől.

Visszatartja lelkét a romlástól, és életét hogy azt fegyver ne járja át.

Fájdalommal is bünteti az ő ágyasházában, és csontjainak szüntelen való
háborgásával.

Úgy, hogy az ő ínye undorodik az ételtől, és lelke az ő kedves ételétől.

Húsa szemlátomást aszik le róla; csontjai, a melyeket látni nem
lehetett, kiülnek.

És lelke közelget a sírhoz, s élete a halál angyalaihoz.

Ha van mellette magyarázó angyal, egy az ezer közül, hogy az emberrel
tudassa kötelességét;

És az Isten könyörül rajta, és azt mondja: Szabadítsd meg őt, hogy ne
szálljon a sírba; váltságdíjat találtam!

Akkor teste fiatal, erőtől duzzad, újra kezdi ifjúságának napjait.

Imádkozik Istenhez és ő kegyelmébe veszi, hogy az ő színét nézhesse nagy
örömmel, és az embernek visszaadja az ő igazságát.

Az emberek előtt énekel és mondja: Vétkeztem és az igazat elferdítettem
vala, de nem e szerint fizetett meg nékem;

Megváltotta lelkemet a sírba szállástól, és egész valóm a világosságot
nézi.

Ímé, mindezt kétszer, háromszor cselekszi Isten az emberrel,

Hogy megmentse lelkét a sírtól, hogy világoljon az élet világosságával.

Figyelj Jób, és hallgass meg engem; hallgass, hadd szóljak én!

Ha van mit mondanod, czáfolj meg; szólj, mert igen szeretném a te
igazságodat.

Ha pedig nincs, hallgass meg engem, hallgass és megtanítlak téged a
bölcseségre!

34. Fejezet

És szóla Elihu, és monda:

Halljátok meg bölcsek az én szavaimat, és ti tudósok hajtsátok hozzám
füleiteket!

Mert a fül próbálja meg a szót, mint az íny kóstolja meg az ételt.

Keressük csak magunk az igazságot, értsük meg magunk között, mi a jó?

Mert Jób azt mondá: Igaz vagyok, de Isten megtagadja igazságomat.

Igazságom ellenére kell hazugnak lennem; halálos nyíl talált hibám
nélkül!

Melyik ember olyan, mint Jób, a ki iszsza a csúfolást, mint a vizet.

És egy társaságban forog a gonosztevőkkel, és az istentelen emberekkel
jár!

Mert azt mondja: Nem használ az az embernek, ha Istennel békességben él.

Azért, ti tudós emberek, hallgassatok meg engem! Távol legyen Istentől a
gonoszság, és a Mindenhatótól az álnokság!

Sőt inkább, a mint cselekszik az ember, úgy fizet néki, és kiki az ő
útja szerint találja meg, a mit keres.

Bizonyára az Isten nem cselekszik gonoszságot, a Mindenható el nem
ferdíti az igazságot!

Kicsoda bízta reá a földet és ki rendezte az egész világot?

Ha csak ő magára volna gondja, lelkét és lehellését magához vonná:

Elhervadna együtt minden test és az ember visszatérne a porba.

Ha tehát van eszed, halld meg ezt, és a te füledet hajtsd az én
beszédeimnek szavára!

Vajjon, a ki gyűlöli az igazságot, kormányozhat-é? + Avagy az
ellenállhatatlan igazat kárhoztathatod-é?

A ki azt mondja a királynak: Te semmirevaló! És a főembereknek: Te
gonosztevő!

A ki nem nézi a fejedelmek személyét és a gazdagot a szegénynek fölibe
nem helyezteti; mert mindnyájan az ő + kezének munkája.

Egy pillanat alatt meghalnak; éjfélkor felriadnak a népek és
elenyésznek, a hatalmas is eltűnik kéz nélkül!

Mert ő szemmel tartja mindenkinek útját, és minden lépését jól látja.

Nincs setétség és nincs a halálnak árnyéka, a hova elrejtőzhessék a
gonosztevő

Mert nem sokáig kell szemmel tartania az embert, hogy az Isten elé
kerüljön ítéletre!

Megrontja a hatalmasokat vizsgálat nélkül, és másokat állít helyökbe.

Ekképen felismeri cselekedeteiket, és éjjel is ellenök fordul és
szétmorzsoltatnak.

Gonosztevők gyanánt tapodja meg őket olyan helyen, a hol látják.

A kik azért távoztak el, és azért nem gondoltak egyetlen útjával sem,

Hogy a szegény kiáltását hozzájok juttatja, és ő a nyomorultak kiáltását
meghallja.

Ha ő nyugalmat ád, ki kárhoztatja őt? Ha elrejti arczát, ki láthatja meg
azt? Akár nép elől, akár ember elől egyaránt;

Hogy képmutató ember ne uralkodjék, és ne legyen tőre a népnek.

Bizony az Istenhez így való szólani: Elszenvedem, nem leszek rossz többé

A mit át nem látok, arra te taníts meg engemet; ha gonoszságot
cselekedtem, többet nem teszem!

Avagy te szerinted fizessen-é csak azért, mert ezt megveted, és hogy te
szabd meg és nem én? Nos mit tudsz? Mondd!

Az okos emberek azt mondják majd nékem, és a bölcs férfiú, a ki reám
hallgat:

Jób tudatlanul szól, és szavai megfontolás nélkül valók.

Óh, bárcsak megpróbáltatnék Jób mind végiglen, a miért úgy felel, mint
az álnok emberek!

Mert vétkét gonoszsággal tetézi, csapkod közöttünk, és Isten ellen
szószátyárkodik.

35. Fejezet

Tovább is felele Elihu, és monda:

Azt gondolod-é igaznak, ha így szólsz: Az én igazságom nagyobb, mint
Istené?

Hogyha ezt mondod: Mi hasznod belőle? Mivel várhatok többet, mintha
vétkezném?

Én megadom rá néked a feleletet, és barátaidnak te veled együtt.

Tekints az égre és lásd meg; és nézd meg a fellegeket, milyen magasan
vannak feletted!

Hogyha vétkezel, mit tehetsz ellene; ha megsokasítod bűneidet, mit
ártasz néki?

Ha igaz vagy, mit adsz néki, avagy mit kap a te kezedből?

Az olyan embernek árt a te gonoszságod, mint te vagy, és igazságod az
ilyen ember fiának használ.

A sok erőszak miatt kiáltoznak; jajgatnak a hatalmasok karja miatt;

De egy sem mondja: Hol van Isten, az én teremtőm, a ki hálaénekre indít
éjszaka;

A ki többre tanít minket a mezei vadaknál, és bölcsebbekké tesz az ég
madarainál?

Akkor azután kiálthatnak, de ő nem felel a gonoszok kevélysége miatt;

Mert a hiábavalóságot Isten meg nem hallgatja, a Mindenható arra nem
tekint.

Hátha még azt mondod: Te nem látod őt; az ügy előtte van és te reá
vársz!

Most pedig, mivel nem büntet haragja, és nem figyelmez a nagy
álnokságra:

Azért tátja fel Jób hívságra a száját, és szaporítja a szót értelem
nélkül.

36. Fejezet

És folytatá Elihu, és monda:

Várj még egy kevéssé, majd felvilágosítlak, mert az Istenért még van mit
mondanom.

Tudásomat messzünnen veszem, és az én teremtőmnek igazat adok.

Mert az én beszédem bizonyára nem hazugság; tökéletes tudású ember áll
melletted.

Ímé, az Isten hatalmas, még sem vet meg semmit; hatalmas az ő lelkének
ereje.

Nem tartja meg a gonosznak életét, de a szegénynek igaz törvényt teszen.

Nem veszi le az igazról szemeit, sőt a királyok mellé, a trónba ülteti
őket örökre, hogy felmagasztaltassanak.

És ha békóba veretnek, és fogva tartatnak a nyomorúság kötelein:

Tudtokra adja cselekedetöket, és vétkeiket, hogyha elhatalmaztak rajtok.

Megnyitja füleiket a feddőzésnek és megparancsolja, hogy a vétekből
megtérjenek:

Ha engednek és szolgálnak néki, napjaikat jóban végzik el, és az ő
esztendeiket gyönyörűségekben.

Ha pedig nem engednek, fegyverrel veretnek által, és tudatlanságban
múlnak ki.

De az álnok szívűek haragot táplálnak, nem kiáltanak, mikor megkötözi
őket.

Azért ifjúságukban hal meg az ő lelkök, és életök a paráznákéhoz
hasonló.

A nyomorultat megszabadítja az ő nyomorúságától, és a szorongattatással
megnyitja fülöket.

Téged is kiszabadítana az ínség torkából tág mezőre, a hol nincs
szorultság, és asztalod étke kövérséggel lenne rakva.

De ha gonosz ítélettel vagy tele, úgy utolérnek az ítélet és igazság.

Csakhogy a harag ne ragadjon téged csúfkodásra, és a nagy váltságdíj se
tántorítson el.

Ad-é valamit a te gazdagságodra? Sem aranyra, sem semmiféle
erőfeszítésre!

Ne kívánjad az éjszakát, a mely népeket mozdít ki helyökből.

Vigyázz! ne pártolj a bűnhöz, noha azt a nyomorúságnál jobban szereted.

Ímé, mily fenséges az Isten az ő erejében; kicsoda az, a ki úgy
tanítson, mint ő?

Kicsoda szabta meg az ő útjait, vagy ki mondhatja azt: Igazságtalanságot
cselekedtél?

Legyen rá gondod, hogy magasztaljad az ő cselekedetét, a melyről
énekelnek az emberek!

Minden ember azt szemléli; a halandó távolról is látja.

Ímé, az Isten fenséges, mi nem ismerhetjük őt! esztendeinek száma sem
nyomozható ki.

Hogyha magához szívja a vízcseppeket, ködéből mint eső cseperegnek alá,

A melyet a fellegek özönnel öntenek, és hullatnak le temérdek emberre.

De sőt értheti-é valaki a felhő szétoszlását, az ő sátorának zúgását?

Ímé, szétterjeszti magára az ő világosságát, és ráborítja a tengernek
gyökereit.

Mert ezek által ítéli meg a népeket, ád eledelt bőségesen.

Kezeit elborítja a villámlással, és kirendeli a lázadó ellen.

Az ő dörgése ad hírt felőle, mint a barom a közeledő viharról.

Ezért remeg az én szívem, és csaknem kiszökik helyéből.

37. Fejezet

Halljátok meg figyelmetesen az ő hangjának dörgését, és a zúgást, a mely
az ő szájából kijön!

Az egész ég alatt szétereszti azt, és villámát is a földnek széléig.

Utána hang zendül, az ő fenségének hangjával mennydörög, s nem tartja
vissza azt, ha szava megzendült.

Isten az ő szavával csudálatosan mennydörög, és nagy dolgokat
cselekszik, úgy hogy nem érthetjük.

Mert azt mondja a hónak: Essél le a földre! És a zápor-esőnek és a
zuhogó zápornak: Szakadjatok.

Minden ember kezét lepecsétli, hogy megismerje minden halandó, hogy az ő
műve.

Akkor a vadállat az ő tanyájára húzódik, és az ő barlangjában marad.

Rejtekéből előjön a vihar, és az északi szelektől a fagy.

Isten lehellete által támad a jég, és szorul össze a víznek szélessége.

Majd nedvességgel öntözi meg a felleget, s áttöri a borulatot az ő
villáma.

És az köröskörül forog az ő vezetése alatt, hogy mindazt megtegyék, a
mit parancsol nékik, a föld kerekségének színén.

Vagy ostorul, ha földjének úgy kell, vagy áldásul juttatja azt.

Vedd ezt füledbe Jób, állj meg és gondold meg az Istennek csudáit.

Megtudod-é, mikor rendeli azt rájok az Isten, hogy villanjon az ő
felhőjének villáma?

Tudod-é, hogy miként lebegnek a felhők, vagy a tökéletes tudásnak
csudáit érted-é?

Miképen melegülnek át ruháid, mikor nyugton van a föld a déli széltől?

Vele együtt terjesztetted-é ki az eget, a mely szilárd, mint az
aczéltükör?

Mondd meg nékünk, mit szóljunk néki? A setétség miatt semmit sem
kezdhetünk.

Elbeszélik-é néki, ha szólok? Ha elmondaná valaki: bizony vége volna!

Néha nem látják a napot, bár az égen ragyog; de szél fut át rajta és
kiderül.

Észak felől aranyszínű világosság támad, Isten körül félelmetes
dicsőség.

Mindenható! Nem foghatjuk meg őt; nagy az ő hatalma és ítélő ereje, és a
tiszta igazságot el nem nyomja.

Azért rettegjék őt az emberek; a kevély bölcsek közül nem lát ő egyet
sem.

38. Fejezet

Majd felele az Úr Jóbnak a forgószélből és monda:

Ki az, a ki elhomályosítja az örök rendet tudatlan beszéddel?

Nosza övezd fel, mint férfiú derekadat, én majd kérdezlek, te meg taníts
engem!

Hol voltál, mikor a földnek alapot vetettem? Mondd meg, ha tudsz valami
okosat!

Ki határozta meg mértékeit, ugyan tudod-é avagy ki húzta el felette a
mérő zsinórt?

Mire bocsátották le oszlopait, avagy ki vetette fel szegeletkövét;

Mikor együtt örvendezének a hajnalcsillagok, és Istennek minden fiai
vigadozának?

És kicsoda zárta el ajtókkal a tengert, a mikor előtünt, az anyaméhből
kijött;

Mikor ruházatává a felhőt tevém, takarójául pedig a sürű homályt?

Mikor reávontam törvényemet, zárat és ajtókat veték eléje:

És azt mondám: Eddig jőjj és ne tovább; ez itt ellene áll kevély
habjaidnak!

Parancsoltál-é a reggelnek, a mióta megvagy? Kimutattad-é a hajnalnak a
helyét?

Hogy belefogózzék a földnek széleibe, és lerázassanak a gonoszok róla.

Hogy átváltozzék mint a megpecsételt agyag, és előálljon, mint egy
ruhában.

Hogy a gonoszoktól elvétessék világosságuk, és a fölemelt + kar
összetöressék?

Eljutottál-é a tenger forrásáig, bejártad-é a mélységnek fenekét?

Megnyíltak-é néked a halálnak kapui; a halál árnyékának kapuit láttad-é?

Áttekintetted-é a föld szélességét, mondd meg, ha mindezt jól tudod?

Melyik út visz oda, hol a világosság lakik, és a sötétségnek hol van a
helye?

Hogy visszavinnéd azt az ő határába, és hogy megismernéd lakása útjait.

Tudod te ezt, hiszen már akkor megszülettél; napjaidnak száma nagy!

Eljutottál-é a hónak tárházához; vagy a jégesőnek tárházát láttad-é?

A mit fentartottam a szükség idejére, a harcz és háború napjára?

Melyik út visz oda, a hol szétoszlik a világosság, és szétterjed a
keleti szél a földön?

Ki hasított nyílást a záporesőnek, és a mennydörgő villámnak útat?

Hogy aláessék az ember nélkül való földre, a pusztaságra, holott senki
sincsen;

Hogy megitasson pusztát, sivatagot, és hogy sarjaszszon zsenge pázsitot?

Van-é atyja az esőnek, és ki szülte a harmat cseppjeit?

Kinek méhéből jött elő a jég, és az ég daráját kicsoda szülte?

Miként rejtőznek el a vizek mintegy kő alá, és mint zárul be a mély
vizek színe?

Összekötheted-é a fiastyúk szálait; a kaszáscsillag köteleit
megoldhatod-é?

A hajnalcsillagot előhozhatod-é az ő idejében, avagy a gönczölszekeret
forgathatod-é fiával együtt?

Ismered-é az ég törvényeit, vagy te határozod-é meg uralmát a földön?

Felemelheted-é szavadat a felhőig, hogy a vizeknek bősége beborítson
téged?

Kibocsáthatod-é a villámokat, hogy elmenjenek, vagy mondják-é néked: Itt
vagyunk?

Ki helyezett bölcseséget a setét felhőkbe, vagy a tüneményeknek ki adott
értelmet?

Ki számlálta meg a bárányfelhőket bölcseséggel, és ki üríti ki az égnek
tömlőit;

Mikor a por híg sárrá változik, és a göröngyök összetapadnak?

39. Fejezet

Vadászol-é prédát a nőstény oroszlánnak, és az oroszlánkölykök éhségét
kielégíted-é

Mikor meglapulnak tanyáikon, és a bokrok közt lesben vesztegelnek?

Ki szerez a hollónak eledelt, mikor a fiai Istenhez kiáltoznak;
kóvályognak, mert nincs mit enniök?

Tudod-é a kőszáli zergék ellésének idejét; megvigyáztad-é a szarvasok
fajzását?

Megszámláltad-é a hónapokat, a meddig vemhesek; tudod-é az ellésök
idejét?

Csak összegörnyednek, elszülik magzataikat, vajudásaiktól
megszabadulnak.

Fiaik meggyarapodnak, a legelőn nagyranőnek, elszélednek és nem térnek
vissza hozzájok.

Ki bocsátotta szabadon a vadszamarat, ki oldozta el e szamárnak kötelét,

A melynek házául a pusztát rendelém, és lakóhelyéül a sósföldet?

Kineveti a városbeli sokadalmat, nem hallja a hajtsár kiáltozását.

A hegyeken szedeget, az ő legelőjén mindenféle zöld gazt felkeres.

Akar-é szolgálni néked a bölény? Avagy meghál-é a te jászolodnál?

Oda kötheted a bölényt a barázdához kötelénél fogva? Vajjon boronálja-é
a völgyeket utánad?

Bízhatol-é benne, mivelhogy nagy az ereje, és munkádat hagyhatod-é reá?

Hiszed-é róla, hogy vetésedet behordja, és szérűdre betakarítja?

Vígan leng a struczmadár szárnya: vajjon az eszterág szárnya és
tollazata-é az?

Hiszen a földön hagyja tojásait, és porral költeti ki!

És elfeledi, hogy a láb eltiporhatja, és a mezei vad eltaposhatja
azokat.

Fiaival oly keményen bánik, mintha nem is övéi volnának; ha fáradsága
kárba vész, nem bánja;

Mert Isten a bölcseséget elfeledtette vele, értelmet pedig nem adott
néki.

De hogyha néki ereszkedik, kineveti a lovat és lovagját.

Te adsz-é erőt a lónak, avagy a nyakát sörénynyel te ruházod-é fel?

Felugraszthatod-é, mint a sáskát? Tüsszögése dicső, félelmetes!

Lábai vermet ásnak, örvend erejének, a fegyver elé rohan.

Neveti a félelmet; nem remeg, nem fordul meg a fegyver elől;

Csörög rajta a tegez, ragyog a kopja és a dárda:

Tombolva, nyihogva kapálja a földet, és nem áll veszteg, ha trombita
zeng.

A trombitaszóra nyerítéssel felel; messziről megneszeli az ütközetet, a
vezérek lármáját és a csatazajt.

A te értelmed miatt van-é, hogy az ölyv repül, és kiterjeszti szárnyait
dél felé?

A te rendelésedre száll-é fent a sas, és rakja-é fészkét a magasban?

A kősziklán lakik és tanyázik, a sziklák párkányain és bércztetőkön.

Onnét kémlel enni való után, messzire ellátnak szemei.

Fiai vért szívnak, és a hol dög van, mindjárt ott terem.

Szóla továbbá az Úr Jóbnak, és monda:

A ki pert kezd a Mindenhatóval, czáfolja meg, és a ki az Istennel
feddődik, feleljen néki!

És szóla Jób az Úrnak, és monda:

Ímé, én parányi vagyok, mit feleljek néked? Kezemet a szájamra teszem.

Egyszer szóltam, de már nem szólok, avagy kétszer, de nem teszem többé!

40. Fejezet

Ekkor szóla az Úr Jóbnak a forgószélből, és monda:

Nosza! övezd fel, mint férfi, derekadat; én kérdezlek, te pedig taníts
engem!

Avagy semmivé teheted-é te az én igazságomat; kárhoztathatsz-é te engem
azért, hogy te igaz légy?

És van-é ugyanolyan karod, mint az Istennek, mennydörgő hangon
szólasz-é, mint ő?

Ékesítsd csak fel magadat fénynyel és méltósággal, ruházd fel magadat
dicsőséggel és fenséggel!

Öntsd ki haragodnak tüzét, és láss meg minden kevélyt és alázd meg őket!

Láss meg minden kevélyt és törd meg őket, és a gonoszokat az ő helyükön
tipord le!

Rejtsd el őket együvé a porba, orczájukat kösd be mélységes sötéttel:

Akkor én is dicsőítlek, hogy megtartott téged a te jobbkezed!

Nézd csak a behemótot, a melyet én teremtettem, a miként téged is, fűvel
él, mint az ökör!

Nézd csak az erejét az ő ágyékában, és az ő erősségét hasának izmaiban!

Kiegyenesíti farkát, mint valami czédrust, lágyékának inai egymásba
fonódnak.

Csontjai érczcsövek, lábszárai, mint a vasrudak.

Az Isten alkotásainak remeke ez, az ő teremtője adta meg néki fegyverét.

Mert füvet teremnek számára a hegyek, és a mező minden vadja ott
játszadozik.

Lótuszfák alatt heverész, a nádak és mocsarak búvóhelyein.

Befedezi őt a lótuszfák árnyéka, és körülveszik őt a folyami fűzfák.

Ha árad is a folyó, nem siet; bizton van, ha szájához a Jordán csapna
is.

Megfoghatják-é őt szemei láttára, vagy átfúrhatják-é az orrát tőrökkel?!

41. Fejezet

Kihúzhatod-é a leviáthánt horoggal, leszoríthatod-é a nyelvét kötéllel?

Húzhatsz-é gúzst az orrába, az állát szigonynyal átfurhatod-é?

Vajjon járul-é elődbe sok könyörgéssel, avagy szól-é hozzád sima
beszédekkel?

Vajjon frigyet köt-é veled, hogy fogadd őt örökös szolgádul?

Játszhatol-é vele, miként egy madárral; gyermekeid kedvéért
megkötözheted-é?

Alkudozhatnak-é felette a társak, vagy a kalmárok közt feloszthatják-é
azt?

Tele rakhatod-é nyársakkal a bőrét, avagy szigonynyal a fejét?

Vesd rá a kezedet, de megemlékezzél, hogy a harczot nem ismételed.

Ímé, az ő reménykedése csalárd; puszta látása is halálra ijeszt!

Nincs oly merész, a ki őt felverje. Ki hát az, a ki velem szállna
szembe?

Ki adott nékem elébb, hogy azt visszafizessem? A mi az ég alatt van,
mind az enyém!

Nem hallgathatom el testének részeit, erejének mivoltát, alkotásának
szépségét.

Ki takarhatja fel ruhája felszínét; két sor foga közé kicsoda hatol be?

Ki nyitotta fel orczájának ajtait? Fogainak sorai körül rémület lakik!

Büszkesége a csatornás pajzsok, összetartva mintegy szorító pecséttel.

Egyik szorosan a másikhoz lapul, hogy közéje levegő sem megy.

Egyik a másikhoz tapad, egymást tartják, egymástól elszakadhatatlanok.

Tüsszentése fényt sugároz ki, és szemei, mint a hajnal szempillái.

A szájából szövétnekek jőnek ki, és tüzes szikrák omlanak ki.

Orrlyukaiból gőz lövel elő, mint a forró fazékból és üstből.

Lehellete meggyujtja a holt szenet, és szájából láng lövel elő.

Nyakszirtjén az erő tanyáz, előtte félelem ugrándozik.

Testének részei egymáshoz tapadtak; kemény önmagában és nem izeg-mozog.

Szíve kemény, mint a kő, oly kemény, mint az alsó malomkő.

Hogyha felkél, hősök is remegnek; ijedtökben veszteg állnak.

Ha éri is a fegyver, nem áll meg benne, legyen bár dárda, kopja vagy
kelevéz.

Annyiba veszi a vasat, mint a pozdorját, az aczélt, mint a korhadt fát.

A nyíl vesszője el nem űzi őt, a parittyakövek pozdorjává változnak
rajta.

Pozdorjának tartja a buzogányütést is, és kineveti a bárd suhogását.

Alatta éles cserepek vannak; mint szeges borona hentereg az iszap
felett.

Felkavarja a mély vizet, mint a fazekat, a tengert olyanná teszi, mint a
festékedény.

Maga után világos ösvényt hagy, azt hinné valaki, a tenger megőszült.

Nincs e földön hozzá hasonló, a mely úgy teremtetett, hogy ne rettegjen.

Lenéz minden nagy állatot, ő a király minden ragadozó felett.

42. Fejezet

Jób pedig felele az Úrnak, és monda:

Tudom, hogy te mindent megtehetsz, és senki téged el nem fordíthat
attól, a mit elgondoltál.

Ki az - mondod - a ki gáncsolja az örök rendet tudatlanul? Megvallom
azért, hogy nem értettem; csodadolgok ezek nékem, és fel nem foghatom.

Hallgass hát, kérlek, én hadd beszéljek; én kérdezlek, te pedig taníts
meg engem!

Az én fülemnek hallásával hallottam felőled, most pedig szemeimmel
látlak téged.

Ezért hibáztatom magam és bánkódom a porban és hamuban!

Miután pedig e szavakat mondotta vala az Úr Jóbnak, szóla a Témánból
való Elifáznak: Haragom felgerjedt ellened és két barátod ellen, mert
nem szóltatok felőlem igazán, mint az én szolgám, Jób.

Most azért vegyetek magatokhoz hét tulkot és hét kost, és menjetek el
az én szolgámhoz Jóbhoz, és áldozzatok magatokért égőáldozatot; Jób
pedig, az én szolgám, imádkozzék ti érettetek; mert csak az ő személyére
tekintek, hogy retteneteset ne cselekedjem veletek, mivelhogy nem
szóltatok felőlem igazán, mint az + én szolgám Jób.

Elmenének azért a Témánból való Elifáz, a Sukhból való Bildád és a
Naamából való Czófár, és úgy cselekedének, a miképen mondotta vala nékik
az Úr, és az Úr tekinte Jóbnak személyére.

Azután eltávolítá Isten Jóbról a csapást, miután imádkozott vala az ő
barátaiért, és kétszeresen visszaadá az Úr Jóbnak mindazt, a mije volt.

És beméne hozzá minden fiútestvére és minden leánytestvére és minden
előbbi ismerőse, és evének ő vele együtt kenyeret az ő házában;
sajnálkozának felette és vigasztalák őt mindama nyomorúság miatt, a
melyet az Úr reá bocsátott vala, és kiki ada néki egy-egy pénzt, és kiki
egy-egy aranyfüggőt.

Az Úr pedig jobban megáldá a Jób életének végét, mint kezdetét, mert lőn
néki tizennégyezer juha, hatezer tevéje, ezer igás ökre és ezer szamara.

És lőn néki hét fia és három leánya.

És az elsőnek neve vala Jémima a másodiké Kecziha, a harmadiké
Kéren-Happuk.

És nem találtatnak vala olyan szép leányok, mint a Jób leánya, abban
az egész tartományban, és az ő atyjok örökséget is ada nékik az ő
fiútestvéreik között.

Jób pedig él vala ezután száznegyven esztendeig, és látja vala az ő
fiait és unokáit negyedízig.

És meghala Jób jó vénségben és betelve az élettel.

ZSOLTÁROK KÖNYVE

1. Fejezet

Boldog ember az, a ki nem jár gonoszok tanácsán, bűnösök útján meg nem
áll, és + csúfolódók székében nem ül;

Hanem az Úr törvényében van gyönyörűsége és az ő törvényéről gondolkodik
éjjel nappal.

És olyan lesz, mint a folyóvizek mellé ültetett fa, a mely idejekorán
megadja gyümölcsét, és levele nem hervad el; és minden munkájában jó
szerencsés lészen.

Nem úgy a gonoszok, hanem, mint a polyva, a mit szétszór a szél.

Azért nem állhatnak meg a gonoszok az ítéletben; sem a bűnösök az igazak
gyülekezetében.

Mert tudja az Úr az igazak útját; a gonoszok útja pedig elvész.

2. Fejezet

Miért dühösködnek a pogányok, és gondolnak hiábavalóságot a népek?

A föld királyai felkerekednek és a fejedelmek együtt + tanácskoznak az
Úr ellen és az ő felkentje ellen:

Szaggassuk le az ő bilincseiket, és dobjuk le magunkról köteleiket!

Az egekben lakozó neveti, az Úr megcsúfolja őket.

Majd szól nékik haragjában, és megrettenti őket gerjedelmében:

Én kentem ám fel az én királyomat a Sionon, az én szent hegyemen!

Törvényül hirdetem: Az Úr mondá nékem: Én fiam vagy te; én ma
nemzettelek téged.

Kérjed tőlem és odaadom néked a pogányokat örökségül, és birtokodul a
föld határait.

Összetöröd őket vasvesszővel: széjjelzúzod őket, mint cserépedényt.

Azért, királyok, legyetek eszesek, és okuljatok földnek bírái!

Szolgáljátok az Urat félelemmel, és örüljetek reszketéssel.

Csókoljátok a Fiút, hogy meg ne haragudjék és el ne veszszetek az úton,
mert hamar felgerjed az ő haragja. Boldogok mindazok, a kik ő benne
bíznak!

3. Fejezet

Dávid zsoltára; fia, Absolon elől való futásakor.

Uram! mennyire megsokasodtak ellenségeim! sokan vannak a reám támadók!

Sokan mondják az én lelkem felől: Nincs számára segítség Istennél,
Szela.

De te, oh Uram! paizsom vagy nékem, dicsőségem, az, a ki +
felmagasztalja az én fejemet.

Felszóval kiálték az Úrhoz, és ő meghallgata engemet, az ő szentsége
hegyéről. Szela.

Én lefekszem és elalszom; felébredek, mert az Úr támogat engem.

Nem félek sok ezernyi néptől sem, a mely köröskörül felállott ellenem.

Kelj fel Uram, tarts meg engem Istenem, mert te verted arczul minden
ellenségemet; a gonoszok fogait összetörted.

Az Úré a szabadítás; legyen a te népeden a te áldásod. Szela.

4. Fejezet

Az éneklőmesternek a neginóthra, Dávid zsoltára.

Mikor kiáltok, hallgass meg engem, igazságomnak Istene; szorultságomban
tág tért adtál nékem; könyörülj rajtam és halld meg az én imádságomat!

Emberek fiai! Meddig lesz gyalázatban az én dicsőségem? Meddig szerettek
hiábavalóságot, és kerestek hazugságot? Szela.

Tudjátok meg hát, hogy kedveltjévé választott az Úr; meghallja az Úr, ha
hozzá kiáltok!

Haragudjatok, de ne vétkezzetek: beszéljetek szívetekkel a ti
ágyasházatokban és csillapodjatok! Szela.

Igazságnak áldozatával áldozzatok, és bízzatok az Úrban.

Sokan mondják: Kicsoda láttat velünk jót? Hozd fel reánk arczodnak
világosságát, oh Uram!

Nagyobb örömöt adsz így szívembe, mint a mikor sok az ő búzájok és
boruk.

Békességben fekszem le és legott elaluszom; mert te, Uram, egyedül adsz
nékem bátorságos lakozást.

5. Fejezet

Az éneklőmesternek a nehilótra, Dávid zsoltára.

Uram, figyelmezz szavaimra; értsd meg az én sóhajtásomat!

Ügyelj az én kiáltásom szavára, én Királyom és én Istenem; mert én
hozzád imádkozom!

Uram, jó reggel hallgasd meg az én szómat; jó reggel készülök hozzád és
vigyázok.

Mert nem olyan Isten vagy te, a ki hamisságban gyönyörködnél; nem
lakhatik tenálad gonosz.

Nem állhatnak meg szemeid előtt a kevélyek, gyűlölsz te minden bűnt
cselekedőt.

Elveszted, a kik hazugságot szólnak; a vérszopó és álnok embert útálja
az Úr.

Én pedig a te kegyelmed sokaságából házadba mehetek; leborulok szent
templomodban a te félelmedben.

Uram, vezess engem a te igazságodban az én ellenségeim miatt; egyengesd
előttem a te útadat!

Mert nincsen az ő szájokban egyenesség, belsejök csupa romlottság;
nyitott sír az ő torkuk, nyelvökkel hizelkednek.

Kárhoztasd őke, oh Isten; essenek el saját tanácsaik által; taszítsd el
őket vétkeik sokasága miatt, mert fellázadtak ellened.

És majd örülnek mindnyájan, a kik bíznak benned; mindörökké vígadjanak,
és te megoltalmazod őket, és örvendeznek te benned, a kik szeretik a te
nevedet.

Mert te, Uram, megáldod az igazat, körülveszed a te jóvoltoddal, mint
egy paizszsal.

6. Fejezet

Az éneklőmesternek a neginóthra, a seminith szerint; Dávid zsoltára.

Uram, ne feddj meg engem haragodban, és ne ostorozz engem búsulásodban.

Könyörülj rajtam Uram, mert ellankadtam: gyógyíts meg engem Uram, mert
megháborodtak csontjaim!

Lelkem is igen megháborodott, és te, oh Uram, míglen?

Térj vissza Uram, mentsd ki lelkemet, segíts meg engem kegyelmedért;

Mert nincs emlékezés rólad a halálban, a seolban kicsoda dicsőít téged?

Elfáradtam sóhajtozásomban, egész éjjel áztattam ágyamat,
könyhullatással öntöztm nyoszolyámat.

Szemem a bánattól elbágyadt, megvénhedett minden szorongatóm miatt.

Távozzatok tőlem mind, ti bűnt cselekedők, mert meghallgatja + az Úr az
én siralmam szavát.

Meghallgatja az Úr az én könyörgésemet, elfogadja az Úr az én
imádságomat.

Megszégyenül majd és igen megháborodik minden ellenségem; meghátrálnak
és megszégyenülnek hirtelen.

7. Fejezet

Dávid siggajonja, a melyet az Úrhoz énekelt a Benjáminita Kús beszéde
miatt.

Én Uram Istenem, benned bízom; oltalmazz meg engem minden üldözőmtől, és
szabadíts meg engem,

Hogy szét ne tépje, mint az oroszlán az én lelkemet, szét ne szaggassa,
ha nincsen szabadító.

Én Uram Istenem, ha cselekedtem ezt, ha hamisság van az én kezeimben.

Ha gonoszszal fizettem jó emberemnek, és háborgattam ok nélkül való
ellenségemet:

Akkor ellenség üldözze lelkemet s érje el és tapodja földre az én
életemet, és sujtsa porba az én dicsőségemet. Szela.

Kelj fel, Uram, haragodban, emelkedjél fel ellenségeim dühe ellen;
serkenj fel mellettem, te, a ki parancsoltál ítéletet!

És népek gyülekezete vegyen téged körül, és felettök térj vissza a
magasságba.

Az Úr ítéli meg a népeket. Bírálj meg engem Uram, az én igazságom és
ártatlanságom szerint!

Szünjék meg, kérlek, a gonoszok rosszasága és erősítsd meg az igazat;
mert az igaz Isten vizsgálja meg a szíveket és veséket.

Az én paizsom az Istennél van, a ki megszabadítja az igazszívűeket.

Isten igaz biró és olyan Isten, a ki mindennap haragszik.

Ha meg nem tér a gonosz, kardját élesíti, kézívét felvonja és felkészíti
azt.

Halálos eszközöket fordít reá, és megtüzesíti nyilait.

Ímé, álnoksággal vajúdik a gonosz, hamisságot fogan és hazugságot szül.

Gödröt ás és mélyre vájja azt; de beleesik a verembe, a mit csinált.

Forduljon vissza fejére az, a mit elkövetett, és szálljon feje tetejére
az ő erőszakossága.

Dicsérem az Urat az ő igazsága szerint, és éneklek a felséges Úr
nevének.

8. Fejezet

Az éneklőmesternek a gittithre; Dávid zsoltára.

Mi Urunk Istenünk, mily felséges a te neved az egész földön, a ki az
egekre helyezted dicsőségedet.

A csecsemők és csecsszopók szájával erősítetted meg hatalmadat a te
ellenségeid miatt, hogy a gyűlölködőt és bosszúállót elnémítsd.

Mikor látom egeidet, a te újjaidnak munkáját; a holdat és a csillagokat,
a melyeket teremtettél:

Micsoda az ember - mondom - hogy megemlékezel róla? és az embernek fia,
hogy gondod van reá?

Hiszen kevéssel tetted őt kisebbé az Istennél, és dicsőséggel és
tisztességgel megkoronáztad őt!

Úrrá tetted őt kezeid munkáin, mindent lábai alá vetettél;

Juhokat és mindenféle barmot, és még a mezőnek vadait is;

Az ég madarait és a tenger halait, mindent, a mi a tenger ösvényein jár.

Mi Urunk Istenünk, mily felséges a te neved az egész földön!

9. Fejezet

Az éneklőmesternek a múthlabbén szerint; Dávid zsoltára.

Dicsérlek Uram teljes szívemmel, hirdetem minden csudatételedet.

Örülök és örvendezek tebenned, zengedezem, oh Magasságos, a te nevedet;

Hogy az én ellenségeim meghátráltak, elbuktak és elvesztek a te orczád
előtt;

Hogy véghezvitted ítéletemet és ügyemet: az ítélő-székben ültél, mint
igaz bíró.

Megdorgáltad a pogányokat, elvesztetted a gonoszt: nevöket mindörökre
kitörölted.

Az ellenség megszünt, elpusztult örökre; és a városoknak, a miket
feldúltál még az emlékezetök is elveszett.

Az Úr pedig örökké trónol, ítéletre készítette el az ő székét.

És ő megítéli a világot igazsággal, törvényt tesz a népeknek
méltányosan.

És lesz az Úr nyomorultak kővára, kővár a szükség idején.

Azért te benned bíznak, a kik ismerik a te nevedet; mert nem hagytad el,
Uram, a kik keresnek téged.

Zengjetek az Úrnak, a ki Sionban lakik; hirdessétek a népek között az ő
cselekedeteit.

Mert számon kéri a kiontott vért, megemlékezik rólok, nem feledkezik el
a szegények kiáltásáról.

Könyörülj rajtam, Uram! lásd meg az én nyomorúságomat, a mely gyűlölőim
miatt van, a ki felemelsz engem a halál kapuiból;

Hogy hirdessem minden dicséretedet Sion leányának kapuiban; hadd
örvendjek a te szabadításodban.

Besülyedtek a pogányok a verembe, a melyet ástak; a hálóban, a melyet
elrejtettek, megakadt a lábok.

Megismertetett az Úr, ítéletet hozott; a gonoszt annak kezemunkájával
ejtette el. Higgajon. Szela.

Seolba jutnak a gonoszok, oda minden nép, a mely elfeledkezik Istenről.

Mert a szegény nem lesz végképen elfelejtve, a nyomorultak reménye sem
vész el örökre.

Kelj fel Uram, ne hatalmasodjék el a halandó ítéltessenek meg a pogányok
te előtted!

Rettentsd meg, Uram, őket; tudják meg a pogányok, hogy halandók ők!
Szela.

10. Fejezet

Uram, miért állasz távol? Miért rejtőzöl el a szükség idején?

A gonosznak kevélysége miatt sanyarog a szegény. Essenek foglyul a
cseleknek, a miket koholtak.

Mert dicsekszik a gonosz az ő lelkének kivánságával, és a fösvény
megveti és szidja az Urat.

A gonosz az ő haragos kevélységében senkit sem tudakoz; nincs Isten, ez
minden gondolatja.

Szerencsések az ő útai minden időben; messze vannak tőle ítéleteid,
elfújja minden ellenségét.

Azt mondja szívében: Nem rendülök meg soha örökké, mert nem esem bajba.

Szája telve átkozódással, csalárdsággal és erőszakossággal; nyelve alatt
hamisság és álnokság.

Az utczák zugaiban lappang, a rejtekhelyeken megöli az ártatlant, szemei
lesnek az ügyefogyottra.

Leselkedik a rejtekhelyen, leselkedik, mint az oroszlán az ő
barlangjában, hogy elragadja a szegényt; elragadja a szegényt, mihelyt
hálójába foghatja azt.

Lenyomja, tiporja, és erejétől elesnek az ügyefogyottak.

Azt mondja szívében: Elfelejtkezett Isten, elrejtette arczát: nem is
látott soha!

Kelj fel Úr-Isten, emeld fel kezedet; ne feledkezzél el a szegényekről!

Miért szidja Istent a gonosz? Miért mondja szívében: Nem keresed rajta.

Te látod ezt, mert te megnézed a hamisságot és a fájdalmat, hogy
rávessed kezed. Te reád hagyja + magát az ügyefogyott, az árvának is te
vagy segedelme.

Törd össze a gonosznak karját; és keressed a rosszon az ő gonoszságát,
míg már nem találsz.

Az Úr király mindenha és mindörökké a pogányok kivesznek + az ő
földjéről.

A szegények kivánságát meghallgatod, oh Uram! Megerősíted szívöket,
füleiddel figyelmezel,

Hogy ítéletet tégy az árvának és nyomorodottnak, hogy többé már ne
rettentsen a földből való ember.

11. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávidé. Az Úrban bízom; hogy mondhatjátok az én
lelkemnek: fuss a ti hegyetekre, mint a madár?!

Mert ímé, a gonoszok megvonják az íjat, ráilleszték nyilokat az idegre,
hogy a sötétségben az igazszívűkre lövöldözzenek.

Mikor a fundamentomok is elrontattak, mit cselekedett az igaz?

Az Úr az ő szent templomában, az Úr + trónja az egekben; az ő szemei
látják, szemöldökei megpróbálják az emberek fiait.

Az Úr az igazat megpróbálja, a gonoszt pedig, az álnokság kedvelőjét,
gyűlöli az ő + lelke.

Hálókat hullat a gonoszokra; tűz, kénkő és égető szél az ő
osztályrészök!

Mert az Úr igaz; igazságot szeret, az igazak látják az + ő orczáját.

12. Fejezet

Az éneklőmesternek a seminithre; Dávid zsoltára.

Segíts Uram, mert elfogyott a kegyes, mert eltüntek a hívek az emberek
fiai közül.

Hamisságot szól egyik a másiknak; hizelkedő ajakkal kettős szívből
szólnak.

Vágja ki az Úr mind a hizelkedő ajkakat, a nyelvet, a mely nagyokat
mond.

A kik ezt mondják: Nyelvünkkel felülkerekedünk, ajkaink velünk vannak;
ki lehetne Úr felettünk?

A szegények elnyomása miatt, a nyomorultak nyögése miatt legott
felkelek, azt mondja az Úr; biztosságba helyezem azt, a ki arra vágyik.

Az Úr beszédei tiszta beszédek, mint földből való kohóban megolvasztott
ezüst, hétszer megtisztítva.

Te Uram, tartsd meg őket; őrizd meg őket e nemzetségtől örökké.

Köröskörül járnak a gonoszok, mihelyt az alávalóság felmagasztaltatik az
emberek fiai közt.

13. Fejezet

Az éneklőmesternek; + Dávid zsoltára.

Uram, meddig felejtkezel el rólam + végképen? Meddig rejted el orczádat
tőlem?

Meddig tanakodjam lelkemben, bánkódjam szívemben naponként? Meddig
hatalmaskodik az én ellenségem rajtam?

Nézz ide, felelj nékem, Uram Istenem; világosítsd meg szemeimet, hogy el
ne aludjam a halálra;

Hogy ne mondja ellenségem: meggyőztem őt; háborgatóim ne örüljenek, hogy
tántorgok.

Mert én a te kegyelmedben bíztam, örüljön a szívem a te segítségednek;
hadd énekeljek az Úrnak, hogy jót tett velem!

14. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávidé. Azt mondja a balgatag az ő szívében:
Nincs Isten. Megromlottak, útálatosságot cselekedtek; nincs, a ki jót
cselekedjék.

Az Úr letekintett a mennyből az emberek fiaira, hogy meglássa, ha van-é
értelmes, Istent kereső?

Mindnyájan elhajlottak; egyetemben elromlottak, nincs, a ki jót
cselekedjék, nincsen csak egy sem.

Nem tudják-é ezt mind a gonosztévők, a kik megeszik az én népemet,
mintha kenyeret ennének, az Urat pedig segítségül nem hívják?

Majd rettegnek rettegéssel, mert Isten az igaz nemzetséggel van!

A szegénynek tanácsát kicsúfoljátok, mert az Úr az ő birodalma.

Vajha eljőne Sionból Izráelnek a szabadítás! Mikor az Úr + visszahozza
népének foglyait, Jákób örül majd és vigad Izráel.

15. Fejezet

Dávid zsoltára. Uram kicsoda tartózkodhatik sátorodban, kicsoda
lakozhatik szent hegyeden?

A ki tökéletességben jár, igazságot cselekszik, és igazat szól az ő
szívében.

Nem rágalmaz nyelvével; nem tesz rosszat felebarátjának, + és nem szerez
gyalázatot rokonainak.

A megbélyegzett útálatos az ő szemeiben, de az Urat félőket tiszteli: a
ki kárára esküszik, és meg nem változtatja.

Pénzét nem adja uzsorára, és nem vesz el ajándékot az ártatlan + ellen.
A ki ezeket cselekszi, nem rendül meg soha örökké.

16. Fejezet

Dávid miktámja. Tarts meg engem Istenem, mert benned bízom.

Ezt mondom az Úrnak: Én Uram vagy te; feletted való jóm nincsen.

A szentekben, a kik e földön vannak és a felségesekben, bennök van
minden gyönyörűségem.

Megsokasodnak fájdalmaik, a kik más isten után sietnek; nem áldozom meg
véres italáldozatjokat és nem veszem nevöket ajkaimra.

Az Úr az én osztályos részem és poharam; te támogatod az én sorsomat.

Az én részem kies helyre esett, nyilván szép örökség jutott nékem.

Áldom az Urat, a ki tanácsot adott nékem; még éjjel is oktatnak engem az
én veséim.

Az Úrra néztem szüntelen; mert jobb kezem + felől van, meg nem rendülök.

Azért örül az én szívem és örvendez az én lelkem; testem is biztosságban
lakozik.

Mert nem hagyod lelkemet a Seolban; nem engeded, hogy a te szented
rothadást lásson.

Te tanítasz engem az élet ösvényére, teljes öröm van tenálad; a te
jobbodon gyönyörűségek vannak örökké.

17. Fejezet

Dávid imádsága. Hallgasd meg, Uram, az igazságot, vedd észre
könyörgésemet, figyelmezzél imádságomra, mely nem jő csalárd ajakról.

A te orczádtól jőjjön ki ítéletem, a te szemeid hadd lássanak igazat.

Megpróbáltad az én szívemet, meglátogattál éjjel; próbáltál engem, nem
találtál semmi rosszat; ha tán gondoltam is nem jött ki a számon.

Az emberek cselekedeteinél a te ajkad igéjével vigyáztam az erőszakosnak
ösvényeire.

Ragaszkodtak lépteim a te ösvényeidhez, nem ingadoztak lábaim.

Hívtalak én, mert te felelhetsz nékem, Istenem! Hajtsd hozzám füledet,
hallgasd meg az én beszédemet.

Mutasd meg csudálatosan a te kegyelmedet, a ki megszabadítod jobboddal a
te benned bízókat a támadóktól.

Tarts meg engemet, mint szemed fényét; szárnyaid árnyékába rejts el
engemet.

A gonoszok elől, a kik pusztítanak engem; ellenségeim elől, a kik
lelkendezve vesznek körül engem.

Megkövéredett szívöket elzárták, szájokkal kevélyen szólanak.

Körülvettek most minket mentünkben; szemeiket ránk szegzik, hogy földre
terítsenek.

Hasonlók az oroszlánhoz, a mely zsákmányra szomjaz, és a rejtekhelyen
ülő oroszlánkölyökhöz.

Kelj fel, oh Uram! Szállj vele szembe, terítsd le őt, szabadítsd meg
lelkemet a gonosztól fegyvereddel;

Az emberektől, oh Uram, kezeddel, a világ embereitől! Az ő osztályrészük
az életben van; megtöltötted hasukat javaiddal, bővölködnek fiakkal, a
miök pedig marad, gyermekeikre hagyják.

Én igazságban nézem a te orczádat, megelégszem a te ábrázatoddal, midőn
felserkenek.

18. Fejezet

Az éneklőmesternek, az Úr szolgájától, Dávidtól, a ki az Úrhoz ez ének
szavait azon a napon mondotta, a melyen az Úr megszabadította őt minden
ellenségének kezéből, és Saul kezéből.

És monda: Szeretlek Uram, én erősségem!

Az Úr az én kősziklám, váram és szabadítóm; az én Istenem, az én
kősziklám ő benne bízom: az én paizsom, idvességem szarva, menedékem.

Az Úrhoz kiáltok, a ki dicséretre méltó, és megszabadulok
ellenségeimtől.

Halál kötelei vettek körül, s az istentelenség árjai rettentettek engem.

A Seol kötelei vettek körül; a halál tőrei fogtak meg engem.

Szükségemben az Urat hívtam, és az én Istenemhez kiáltottam; szavamat
meghallá templomából, és kiáltásom eljutott füleibe.

Megindult, megrendült a föld, s a hegyek fundamentomai inogtak; és
megindultak, mert haragra gyúlt.

Füst szállt fel orrából, és szájából emésztő tűz; izzó szén gerjedt
belőle.

Lehajtotta az eget és leszállt, és homály volt lábai alatt.

Kérubon haladt és röpült, és a szelek + szárnyain suhant.

A sötétséget tette rejtekhelyévé sátora körülötte a sötét felhők és sűrű
fellegek.

Az előtte lévő fényességből felhőin jégeső tört át és + eleven szén.

És dörgött az Úr a mennyekben, és a Magasságos zengett; + és jégeső
hullt és eleven szén.

És kibocsátá nyilait és elszéleszté azokat, villámokat szórt és
megháborította azokat.

És meglátszottak a vizek medrei s megmutatkoztak a világ fundamentomai;
a te feddésedtől, Uram, a te orrod leheletének fuvásától.

Lenyúlt a magasból és felvett engem; kivont engem nagy vizekből.

Megszabadított engem az én erős ellenségemtől, s az én gyűlölőimtől, a
kik hatalmasabbak voltak nálamnál.

Rám jöttek veszedelmem napján; de az Úr volt az én támaszom.

És kivitt engem tágas helyre; kiragadt engem, mert kedvét leli bennem.

Az Úr megfizetett nékem igazságom szerint, kezeimnek tisztasága szerint
fizetett meg nékem;

Mert megőriztem az Úrnak útait, és gonoszul nem távoztam el az én
Istenemtől.

Mert minden ítélete előttem, és rendeléseit nem hánytam el magamtól.

És tökéletes voltam előtte, őrizkedtem + az én vétkemtől.

És megfizetett nékem az Úr az én igazságom szerint; kezeim tisztasága
szerint, a mi szemei előtt van.

Az irgalmashoz irgalmas vagy: a tökéleteshez tökéletes vagy.

A tisztával tiszta vagy; s a visszáshoz visszás vagy.

Mert te megtartod a nyomorult népet, és a kevély szemeket megalázod;

Mert te gyujtod meg az én szövétnekemet; az Úr az én Istenem
megvilágosítja az én + sötétségemet.

Mert általad táboron is átfutok, és az én Istenem által kőfalon is
átugrom.

Az Istennek útja tökéletes; az Úrnak + beszéde tiszta; paizsuk ő
mindazoknak, a kik bíznak benne.

Mert kicsoda Isten az Úron kivül? És kicsoda kőszikla a mi Istenünkön
kivül?

Az Isten, a ki felövez engem erővel, és tökéletessé teszi útamat:

Olyanná teszi lábamat, mint a szarvasé, és az én magas helyeimre állít
engem.

Ő tanítja kezemet a harczra, karjaim meghajlítják az érczíjat.

És adtad nékem a te idvességednek paizsát, és te jobbod megszilárdított
engem, és a te jóvoltod felmagasztalt engem.

Kiszélesítetted lépésemet alattam, és nem tántorogtak lábaim.

Üldözöm ellenségeimet és elérem őket, és nem térek vissza, míg meg nem
semmisültek.

Összetöröm őket, hogy fel sem kelhetnek; lábaim alá hullanak.

Mert te öveztél fel engem erővel a harczra, alám görbeszted az ellenem
felkelőket.

És megadtad, hogy ellenségeim meghátráltak, és az én gyűlölőimet
elpusztíthattam.

Kiáltottak, de nem volt szabadító, az Úrhoz és nem felelt nékik.

És apróra törtem őket, a milyen a szél elé való por, és megtapodtam őket
mint utcza sarát.

Megmentettél engem a nép pártoskodásaitól; nemzetek fejévé tettél engem;
oly nép szolgál nékem, a melyet nem ismertem.

A mint hall a fülök, engedelmeskednek, és idegenek is hizelegnek nékem.

Az idegenek elepedtek, és reszketve jőnek elő zárt helyeikből.

Él az Úr és áldott az én kősziklám, magasztaltassék hát az én
idvességemnek Istene!

Az Isten, a ki bosszút áll értem, és népeket hajlít alám;

A ki megment engem ellenségeimtől. Még az ellenem felkelők fölött is
felmagasztalsz engem, az erőszakos embertől megszabadítasz engem.

Azért dicsérlek téged, Uram, a nemzetek között, és éneket zengek a te
nevednek.

Nagy segítséget ád az ő királyának és irgalmasságot cselekszik az ő
felkentjével, Dáviddal és az ő magvával mindörökké.

19. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára.

Az egek beszélik Isten dicsőségét, és kezeinek munkáját hirdeti + az
égboltozat.

Nap napnak mond beszédet; éj éjnek ad jelentést.

Nem olyan szó, sem olyan beszéd, a melynek hangja nem hallható:

Szózatuk kihat az egész földre, és a világ végére az ő mondásuk. A
napnak csinált bennök sátort.

Olyan ez, mint egy vőlegény, a ki az ő ágyasházából jön ki; örvend, mint
egy hős, hogy futhatja a pályát.

Kijövetele az ég egyik szélétől s forgása a másik széléig; és nincs
semmi, a mi elrejtőzhetnék hevétől.

Az Úrnak törvénye tökéletes, megeleveníti a lelket; az Úrnak
bizonyságtétele biztos, + bölcscsé teszi az együgyűt.

Az Úrnak rendelései helyesek, megvidámítják a szívet; az Úrnak
parancsolata világos, megvilágosítja a szemeket.

Az Úrnak félelme tiszta, megáll mindörökké az Úrnak ítéletei
változhatatlanok s mindenestől fogva igazságosak.

Kivánatosabbak az aranynál, még a sok színaranynál is; és édesebbek a
méznél, még a színméznél is.

Szolgádat is intik azok; a ki megtartja azokat, nagy jutalma van.

Ki veheti észre a tévedéseket? Titkos bűnöktől tisztíts meg engemet.

Tartsd távol a te szolgádat a szándékosoktól; ne uralkodjanak rajtam;
akkor ártatlan leszek, és tiszta leszek, sok vétektől.

Legyenek kedvedre valók szájam mondásai, és az én szívem gondolatai
előtted, legyenek, oh Uram, kősziklám és megváltóm.

20. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára.

Hallgasson meg téged az Úr a szükség idején; oltalmazzon meg téged a
Jákób Istenének neve.

Küldjön néked segítséget a szent helyről; és a Sionból támogasson téged.

Emlékezzék meg minden ételáldozatodról, és égőáldozataidat találja
kövéreknek. Szela.

Cselekedjék veled szíved szerint, és teljesítse minden szándékodat.

Hogy örvendhessünk a te szabadulásodban, és a mi Istenünk nevében
zászlót lobogtassunk: teljesítse az Úr minden kérésedet!

Most tudom, hogy az Úr megsegíti felkentjét; meghallgatja őt szent
egeiből jobbjának segítő erejével.

Ezek szekerekben, amazok lovakban bíznak; mi Azok meghanyatlanak és
elesnek; mi pedig felkelünk és megállunk.

Uram, segítsd meg a királyt! Hallgasson meg minket, mikor kiáltunk
hozzá.

21. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára.

Uram, a te erősségedben örül a király, és a te segítségedben felette
örvendez.

Szívének kivánságát megadtad néki; és ajkainak kérését nem tagadtad meg.
Szela.

Sőt eléje vitted javaidnak áldásait; szín-arany koronát tettél fejére.

Életet kért tőled: adtál néki hosszú időt, örökkévalót és végtelent.

Nagy az ő dicsősége a te segítséged által; fényt és méltóságot adtál
reája.

Sőt áldássá tetted őt örökké, megvidámítottad őt színed örömével.

Bizony a király bízik az Úrban, és nem inog meg, mert vele a
Magasságosnak kegyelme.

Megtalálja kezed minden ellenségedet; jobbod megtalálja gyűlölőidet.

Tüzes kemenczévé teszed őket megjelenésed idején; az Úr az ő haragjában
elnyeli őket és tűz emészti meg őket.

Gyümölcsüket kiveszted e földről, és magvokat az emberek fiai közül.

Mert gonoszságot terveztek ellened, csalárdságot gondoltak, de nem
vihetik ki;

Mert meghátráltatod őket, íved húrjait arczuknak feszíted.

Emelkedjél fel Uram, a te erőddel, hadd énekeljünk, hadd zengedezzük
hatalmadat!

22. Fejezet

Az éneklőmesternek az ajjelethassakhar szerint; Dávid zsoltára.

Én Istenem, én Istenem, miért hagytál el engemet? Távol van
megtartásomtól jajgatásomnak szava.

Én Istenem, kiáltok nappal, de nem hallgatsz meg; éjjel is és nincs
nyugodalmam.

Pedig te szent vagy, a ki Izráel dícséretei között lakozol.

Benned bíztak atyáink; bíztak és te megszabadítottad őket.

Hozzád kiáltottak és megmenekültek; benned bíztak és nem szégyenültek
meg.

De én féreg vagyok s nem férfiú embereknek csúfja és a nép útálata.

A kik engem látnak, mind csúfolkodnak rajtam, félrehúzzák ajkaikat és
hajtogatják fejöket:

Az Úrra bízta magát, mentse meg őt; szabadítsa meg őt, hiszen
gyönyörködött benne!

Mert te hoztál ki engem az anyám méhéből, és biztattál engem anyámnak
emlőin.

Születésem óta a te gondod voltam; anyám méhétől fogva te voltál
Istenem.

Ne légy messze tőlem, mert közel a nyomorúság, és nincs, a ki segítsen.

Tulkok sokasága kerített be engem, körülfogtak engem Básán bikái.

Feltátották rám szájokat, mint a ragadozó és ordító oroszlán.

Mint a víz, úgy kiöntettem; csontjaim mind széthullottak; szívem olyan
lett, mint a viasz, megolvadt belső részeim között.

Erőm kiszáradt, mint cserép, nyelvem ínyemhez tapadt, és a halál porába
fektetsz engemet.

Mert ebek vettek körül engem, a gonoszok serege körülfogott;
átlyukasztották kezeimet és lábaimat.

Megszámlálhatnám minden csontomat, ők pedig csak néznek s bámulnak rám.

Megosztoznak ruháimon, és köntösömre sorsot vetnek.

De te, Uram, ne légy messze tőlem; én erősségem, siess segítségemre.

Szabadítsd meg lelkemet a kardtól, s az én egyetlenemet a kutyák
körmeiből.

Ments meg engem az oroszlán torkából, és a bivalyok szarvai közül
hallgass meg engem.

Hadd hirdessem nevedet atyámfiainak, és dicsérjelek téged a
gyülekezetben.

Ti, a kik félitek az Urat, dicsérjétek őt! Jákób minden ivadékai
dicsőítsétek őt, és féljétek őt Izráel minden magzata!

Mert nem veti meg és nem útálja meg a szegény nyomorúságát; és nem rejti
el az ő orczáját előle, és mikor kiált hozzá, meghallgatja.

Felőled lesz dicséretem a nagy gyülekezetben. Az én fogadásaimat megadom
azok előtt, a kik félik őt.

Esznek a nyomorultak és megelégesznek, dicsérik az Urat, a kik őt
keresik. Éljen szívetek örökké!

Megemlékeznek és megtérnek az Úrhoz a föld minden határai, és leborul
előtted a pogányok minden nemzetsége.

Mert az Úré a királyi hatalom, uralkodik a pogányokon is.

Esznek és leborulnak a föld gazdagai mind; ő előtte hajtanak térdet, a
kik a porba hullanak, és a ki életben nem tarthatja lelkét.

Őt szolgálják a fiak, az Úrról beszélnek az utódoknak.

Eljőnek s hirdetik az ő igazságát az ő utánok való népnek, + hogy ezt
cselekedte!

23. Fejezet

Dávid zsoltára. Az Úr az én pásztorom; nem szűkölködöm.

Fűves legelőkön nyugtat engem, és csendes vizekhez terelget engem.

Lelkemet megvidámítja, az igazság ösvényein vezet engem az ő nevéért.

Még ha a halál árnyékának völgyében járok is, nem félek a gonosztól,
mert te velem vagy; a te veszsződ és botod, azok vigasztalnak engem.

Asztalt terítesz nékem az én ellenségeim előtt; elárasztod fejem
olajjal; csordultig van a poharam.

Bizonyára jóságod és kegyelmed követnek engem életem minden napján, s az
Úr házában lakozom hosszú ideig.

24. Fejezet

Dávid zsoltára. Az Úré a föld + s annak teljessége; a föld kereksége s
annak lakosai.

Mert ő alapította azt a tengereken, és a folyókon megerősítette.

Kicsoda megy fel az Úr hegyére? És kicsoda áll meg az ő szent helyén?

Az ártatlan kezű és tiszta szívű, a ki nem adja lelkét hiábavalóságra,
és nem esküszik meg csalárdságra.

Áldást nyer az Úrtól, és igazságot az idvesség Istenétől.

Ilyen az őt keresők nemzetsége, a Jákób nemzetsége, a kik a te orczádat
keresik. Szela.

Ti kapuk, emeljétek fel fejeiteket, és emelkedjetek fel ti örökkévaló
ajtók; hadd menjen be a dicsőség királya.

Kicsoda ez a dicsőség királya? Az erős és hatalmas Úr, az erős hadakozó
Úr.

Ti kapuk, emeljétek fel fejeiteket, és emelkedjetek fel örökkévaló
ajtók, hadd menjen be a dicsőség királya!

Kicsoda ez a dicsőség királya? A seregek Ura, ő a dicsőség királya.
Szela.

25. Fejezet

Dávidé. Hozzád emelem, Uram, lelkemet!

Istenem, benned bízom; ne szégyenüljek meg; ne örüljenek + rajtam
ellenségeim.

Senki se szégyenüljön meg, a ki téged vár; szégyenüljenek meg, a kik ok
nélkül elpártolnak tőled.

Útjaidat, Uram, ismertesd meg velem, ösvényeidre taníts meg engem.

Vezess engem a te igazságodban és taníts engem, mert te vagy az én
szabadító Istenem, minennap várlak téged.

Emlékezzél meg, Uram, irgalmasságodról és kegyelmedről, mert azok
öröktől fogva vannak.

Ifjúságomnak vétkeiről és bűneimről ne emlékezzél meg; kegyelmed szerint
emlékezzél meg rólam, a te jóvoltodért, Uram!

Jó és igaz az Úr, azért útba igazítja a vétkezőket.

Igazságban járatja az alázatosokat, és az ő útjára tanítja meg az
alázatosokat.

Az Úrnak minden útja kegyelem és hűség azoknak, a kik szövetségét és
bizonyságait megtartják.

A te nevedért, Uram, bocsásd meg bűnömet, mert sok az.

Kicsoda az, a ki féli az Urat? Megmutatja annak az útat, a melyet
válaszszon.

Annak lelke megmarad a jóban, és magzatja örökli a földet.

Az Úr bizodalmas az őt félőkhöz, és szövetségével oktatja őket.

Szemeim mindenha az Úrra néznek, mert ő húzza ki a tőrből lábamat.

Tekints reám és könyörülj rajtam, mert árva és szegény vagyok.

Eláradtak szívemnek szorongásai, nyomorúságaimból szabadíts meg engem.

Lásd meg szegénységemet és gyötrelmemet; bocsásd meg minden bűnömet.

Lásd meg ellenségeimet, mert megsokasodtak, és gyilkos gyűlölséggel
gyűlölnek engem.

Őrizd meg lelkemet és szabadíts meg engem; ne szégyenüljek meg, hogy
benned bíztam.

Ártatlanság és becsület védelmezzenek meg engem, mert téged várlak.

Mentsd ki, Isten, Izráelt minden bajából.

26. Fejezet

Dávidé. Ítélj meg engem, Uram! mert én ártatlanságban éltem és az Úrban
bíztam ingadozás nélkül.

Próbálj meg, Uram, és kisérts meg, és vizsgáld meg veséimet és szívemet.

Mert kegyelmed szemem előtt van, és hűségedben járok-kelek.

Nem ültem együtt hivalkodókkal, és alattomosokkal nem barátkoztam.

Gyűlölöm a rosszak társaságát, és a gonoszokkal együtt nem ülök.

Ártatlanságban mosom kezemet, és oltárodat + gyakorlom Uram!

Hogy hallatós szóval dicsérjelek téged, és elbeszéljem minden
csodatettedet.

Uram, szeretem a te házadban való Ne sorozd a bűnösökkel együvé
lelkemet, sem életemet a vérszopókkal együvé.

A kiknek kezében vétek van, és jobbjuk telve vesztegetéssel.

Én pedig ártatlanságban élek; ments meg és könyörülj rajtam.

Lábam megáll igazsággal; áldom az Urat a gyülekezetekben.

27. Fejezet

Dávidé. Az Úr az én világosságom és üdvösségem: kitől + féljek? Az Úr az
én életemnek erőssége: kitől remegjek?

Ha gonoszok jőnek ellenem, hogy testemet egyék: szorongatóim és elleneim
- ők botlanak meg és hullanak el.

Ha tábor fog körül, nem fél szívem; habár had támad reám, mégis ő benne
bízom én.

Egyet kérek az Úrtól, azért esedezem: hogy lakhassam az Úr házában
életemnek minden idejében; hogy nézhessem az Úrnak szépségét és
gyönyörködhessem az ő templomában.

Bizony elrejt engem az ő hajlékába a veszedelem napján; eltakar engem
sátrának rejtekében, sziklára emel fel engem.

Most is felül emeli fejemet ellenségeimen, a kik körültem vannak, és
én az ő sátorában örömáldozatokkal áldozom, énekelek és zengedezek az
Úrnak.

Halld meg, Uram, hangomat - hívlak! Irgalmazz nékem és hallgass meg
engem!

Helyetted mondja a szívem: Az én orczámat keressétek! A te orczádat
keresem, oh Uram!

Ne rejtsd el orczádat előlem; ne utasítsd el szolgádat haraggal; te
voltál segítőm, ne taszíts el és ne hagyj el engem, üdvösségemnek
Istene!

Ha atyám és anyám elhagynának is, az Úr magához vesz engem.

Taníts meg engem a te útadra, oh Uram! Vezérelj engem egyenes ösvényen,
az én üldözőim miatt.

Ne adj át engem szorongatóim kivánságának, mert hamis + tanúk támadnak
ellenem, és erőszakot lihegnek.

Bizony hiszem, hogy meglátom az Úr jóságát az élőknek földén!

Várjad az Urat, légy erős; bátorodjék szíved és várjad az Urat.

28. Fejezet

Dávidé. Hozzád kiáltok, Uram, én szirtem; ne fordulj el szótlanul tőlem,
hogy ne legyek, ha néma maradnál, a sírba szállókhoz hasonló.

Halld meg esedezéseimnek szavát, mikor kiáltok hozzád, és mikor
felemelem kezeimet a te szentséged lakhelye felé.

Ne számlálj engem a hitetlenek és gonosztevők közé, a kik békességgel
szólnak felebarátaikhoz, pedig gonoszság + van szívökben.

Fizess meg nékik az ő cselekedeteik és igyekezetök rosszasága szerint;
kezök munkája szerint fizess meg nékik; ad meg nékik jutalmukat!

Minthogy nem figyelnek az Úr cselekedeteire és kezének munkáira,
lerontja őket és föl nem építi őket.

Áldott az Úr, hogy meghallgatta esedezéseimnek szavát.

Az Úr az én erőm és paizsom, ő benne bízott szívem és megsegíttettem;
örvend szívem és énekemmel dicsérem őt.

Az Úr az ő népének ereje, és az ő fölkentjének megtartó erőssége.

Tartsd meg a te népedet és áldd meg a te örökségedet, legeltesd és
magasztald fel őket mindörökké!

29. Fejezet

Dávid zsoltára. Adjatok az Úrnak, ti fejedelmeknek fiai, adjatok az
Úrnak tiszteletet és dicséretet!

Adjátok az Úrnak neve tiszteletét, imádjátok az Urat szent ékességben.

Az Úr szava zeng a vizek fölött, a dicsőség Istene mennydörög, az Úr ott
van a nagy vizek felett.

Az Úr szava erős; az Úr szava fenséges.

Az Úr szava czédrusokat tördel, összetöri az Úr a Libánon czédrusait is.

És ugrándoztatja azokat, mint a borjút, a Libánont és a Szirjónt, mint a
bivalyfiat.

Az Úr szava tűzlángokat szór.

Az Úr szava megrengeti a pusztát, megrengeti az Úr Kádesnek pusztáját.

Az Úr szava megborjaztatja a nőstény szarvasokat, lehántja az erdőket,
és az ő hajlékában mindene azt mondja: dicső!

Az Úr trónolt az özönvíz felett; így trónol az Úr, mint király,
mindörökké.

Az Úr ad erőt népének, az Úr megáldja népét + békességgel.

30. Fejezet

Dávid zsoltára. Templomszentelési ének.

Magasztallak Uram, hogy felemeltél engem, és nem engedted, hogy
ellenségeim örüljenek rajtam.

Uram, Istenem, hozzád kiáltottam, és te meggyógyítottál engem!

Uram, felhoztad a Seolból az én lelkemet, fölélesztettél a sírbaszállók
közül.

Zengedezzetek az Úrnak, ti hívei! Dicsőítsétek szent emlékezetét.

Mert csak pillanatig tart haragja, de élethossziglan jóakarata; este
bánat száll be hozzánk, reggelre öröm.

Azt mondtam azért én jó állapotomban: Nem rendülhetek meg soha.

Uram, jókedvedből erősséget állítottál föl hegyemre; de elrejtéd +
orczádat, és megroskadtam.

Hozzád kiáltok, Uram! Az én Uramnak irgalmáért könyörgök!

Mit használ vérem, ha sírba szállok? Dicsér-e téged a por; hirdeti-é
igazságodat?

Hallgass meg, Uram, könyörülj rajtam! Uram, légy segítségem!

Siralmamat vígságra fordítottad, leoldoztad gyászruhámat, körülöveztél
örömmel.

Hogy zengjen néked és el ne hallgasson felőled a dicséret: Uram, én
Istenem, örökké dicsőítlek téged.

31. Fejezet

Az éneklőmesternek, Dávid zsoltára.

Te benned bíztam, Uram! Ne szégyenüljek meg soha; igazságoddal szabadíts
meg engem.

Hajtsd hozzám füledet, hamar szabadíts meg; légy nékem erős kőszálam,
erődített házam, hogy megtarts engem.

Mert kősziklám és védőváram vagy te; vezess hát engem a te nevedért és
vezérelj engemet.

Ments ki engem a hálóból, a melyet titkon vetettek nékem; hiszen te vagy
az én erősségem.

Kezedre bízom lelkemet, te váltasz meg engemet, oh Uram, hűséges Isten.

Gyűlölöm a hazug hiúságok híveit, és az Úrban bízom én.

Hadd vigadjak és örüljek a te kegyelmednek, a miért meglátod
nyomorúságomat és megismered a háborúságokban lelkemet;

És nem rekesztesz be engem ellenség kezébe, sőt tágas térre állatod
lábaimat.

Könyörülj rajtam, Uram, mert szorongattatom; elsenyved a búbánat miatt
szemem, lelkem, testem.

Mert bánatban enyészik életem, és sóhajtásban múlnak éveim; bűnöm miatt
roskadoz erőm, és kiasznak csontjaim.

Temérdek üldözőm miatt csúfsággá lettem, kivált szomszédaimé, és
ismerőseimnek félelmévé a kik az utczán látnak, elfutnak tőlem.

Töröltettem, akár a halott, az emlékezetből; olyanná lettem, mint az
elroshadt edény.

Mert hallottam sokak rágalmát, iszonyatosságot mindenfelől, a mint
együtt tanácskoztak ellenem, és tervezték, hogy elrabolják lelkemet.

De én benned bízom, Uram! Azt mondom: Te vagy Istenem.

Életem ideje kezedben van: szabadíts meg ellenségeim kezéből és
üldözőimtől.

Világosítsd meg orczádat a te szolgádon, tarts meg engem jóvoltodból.

Uram, ne szégyenüljek meg, mivelhogy hívlak téged; a gonoszok
szégyenüljenek meg és pusztuljanak a Seolba.

A hazug ajkak némuljanak el, a melyek vakmerően szólnak az igaz ellen,
kevélységgel és megvetéssel.

Mily bőséges a te jóságod, a melyet fentartasz a téged félőknek, és
megbizonyítasz a te benned bízókon az emberek fiai előtt.

Elrejted őket a te orczádnak rejtekében az emberek zendülései elől;
sátorban őrzöd őket + a perpatvarkodó nyelvektől.

Áldott az Úr, hogy csodálatossá tette kegyelmét rajtam, mint egy
megerősített városon!

Én ugyan azt gondoltam ijedtemben: Elvettettem szemeid elől; de mégis,
meghallgattad esedezéseimnek szavát, mikor kiáltottam hozzád.

Szeressétek az Urat mind ti ő kedveltjei; a híveket megőrzi az Úr és
bőven megfizet a + kevélyen cselekvőknek!

Legyetek erősek és bátorodjék a ti szívetek mindnyájan, a kik várjátok
az Urat!

32. Fejezet

Dávid tanítása. Boldog az, a kinek hamissága megbocsáttatott, vétke
elfedeztetett.

Boldog ember az, a kinek az Úr bűnt nem tulajdonít, és lelkében
csalárdság nincsen.

Míg elhallgatám, megavultak csontjaim a napestig való jajgatás miatt.

Míg éjjel-nappal rám nehezedék kezed, életerőm ellankadt, mintegy a nyár
hevében. Szela.

Vétkemet bevallám néked, bűnömet el nem + fedeztem. Azt mondtam:
Bevallom hamisságomat az Úrnak - és te elvetted rólam bűneimnek terhét.
Szela.

Azért hozzád fohászkodjék minden kegyes, alkalmas időben. Bár a nagy
vizek áradnának, nem juthatnak azok el ő hozzá.

Te vagy oltalmam, te mentesz meg veszedelemtől; végy körül engem a
szabadulás + örömével! Szela.

Bölcscsé teszlek és megtanítlak téged az útra, a melyen járj; szemeimmel
tanácsollak téged.

Ne legyetek oktalanok, mint a ló, mint az öszvér, a melyeknek kantárral
és zabolával kell szorítani az állát, mert nem közelít hozzád.

Sok bánata van a gonosznak, de a ki bízik + az Úrban, kegyelemmel veszi
azt körül.

Örüljetek az Úrban, vigadozzatok ti igazak! Örvendezzetek mindnyájan ti
egyeneslelkűek!

33. Fejezet

Örvendezzetek ti igazak, az Úrban; a hívekhez illik a dícséret.

Dicsérjétek az Urat cziterával; tízhúrú hárfával zengjetek néki.

Énekeljetek néki új éneket, lantoljatok lelkesen, harsogón.

Mert az Úr szava igaz, és minden cselekedete hűséges.

Szereti az igazságot és törvényt; az Úr kegyelmével telve a föld.

Az Úr szavára lettek az egek, és szájának leheletére minden + seregök.

Összegyűjti a tenger vizeit, mintegy tömlőbe; tárházakba rakja a
hullámokat.

Féljen az Úrtól mind az egész föld, rettegjen tőle minden földi lakó.

Mert ő szólt és meglett, ő parancsolt és előállott.

Az Úr elforgatja a nemzetek tanácsát, meghiúsítja a népek gondolatait.

Az Úr tanácsa megáll mindörökké, szívének gondolatai
nemzedékről-nemzedékre.

Boldog nép az, a melynek Istene az Úr, az a nép, a melyet örökségül
választott magának.

Az égből letekint az Úr, látja az emberek minden fiát.

Székhelyéről lenéz a föld minden lakosára.

Ő alkotta mindnyájok szivét, és jól tudja minden tettöket.

Nem szabadul meg a király nagy sereggel; a hős sem menekül meg nagy
erejével;

Megcsal a ló a szabadításban, nagy erejével sem ment meg.

Ámde az Úr szemmel tartja az őt félőket, az ő kegyelmében bízókat,

Hogy kimentse lelköket a halálból, és az éhségben is eltartsa őket.

Lelkünk az Urat várja, segítségünk és paizsunk ő.

Csak ő benne vigad a mi szívünk, csak az ő szent nevében bízunk!

Legyen, Uram, a te kegyelmed rajtunk, a miképen bíztunk te benned.

34. Fejezet

Dávidé, mikor elváltoztatta értelmét Abimélek előtt, és mikor ez elűzte
őt és elment.

Áldom az Urat minden időben, dicsérete mindig ajkamon van!

Dicsekedik lelkem az Úrban; s hallják ezt a szegények és örülnek.

Dicsőítsétek velem az Urat, és magasztaljuk együtt az ő nevét!

Megkerestem az Urat és meghallgatott engem, és minden félelmemből
kimentett engem.

A kik ő reá néznek, azok felvidulnak, és arczuk meg nem pirul.

Ez a szegény kiáltott, és az Úr meghallgatta, és minden bajából
kimentette őt.

Az Úr angyala tábort jár az őt félők körül és kiszabadítja őket.

Érezzétek és lássátok meg, hogy jó az Úr! Boldog az az + ember, a ki ő
benne bízik.

Féljétek az Urat, ti szentjei! Mert a kik őt félik, nincs +
fogyatkozásuk.

Az oroszlánok szűkölködnek, éheznek; de a kik az Urat keresik, semmi jót
sem nélkülöznek.

Jőjjetek fiaim, hallgassatok rám, megtanítlak titeket az Úr félelmére!

Ki az az ember, a kinek tetszik az élet, és szeret napokat, hogy jót
láthasson?

Tartóztasd meg nyelvedet a gonosztól, és ajkadat a csalárd beszédtől.

Kerüld a rosszat és cselekedjél jót; keresd a békességet és kövesd azt.

Az Úr szemei az igazakon vannak, és az ő fülei azoknak kiáltásán;

Az Úr orczája pedig a gonosztevőkön van, hogy kiirtsa, emlékezetöket a
földről.

Ha igazak kiáltnak, az Úr meghallgatja, és minden bajukból kimenti őket.

Közel van az Úr a megtört szívekhez, és megsegíti a sebhedt lelkeket.

Sok baja van az igaznak, de valamennyiből kimenti az Úr.

Megőrzi minden csontját, egy sem töretik meg azokból.

A gonoszt gonoszság öli meg, és meglakolnak, a kik gyűlölik az igazat.

Az Úr kimenti az ő szolgái lelkét, és senki meg nem lakol, a ki ő benne
bízik.

35. Fejezet

Dávidé. Perelj Uram a velem perlőkkel; harczolj a velem harczolókkal.

Ragadj paizst és vértet, és kelj föl segítségemre.

Szegezz dárdát és rekeszd el üldözőim útját, mondd lelkemnek: Én vagyok
segítséged.

Szégyen, gyalázat érje azokat, a kik lelkemet keresik; vettessenek hátra
és piruljanak, a kik vesztemet koholják.

Legyenek olyanok, mint a polyva a szél előtt; az Úrnak angyala verdesse
őket.

Legyen útjok sötét, csuszamlós, s az Úrnak angyala kergesse őket.

Mert ok nélkül vetették elém titkon vont hálójokat, és ok nélkül ástak
vermet az én lelkemnek.

Érje őt romlás váratlanul, fogja meg hálója, amelyet kivetett, essék
belé a veszedelembe.

Az én lelkem pedig vigad majd az Úrban, örvendezve szabadításában.

Minden tetemem ezt mondja majd: Kicsoda olyan, mint te, Uram?! A ki
megszabadítod a nyomorultat a nála erősebbtől, a szegényt és szűkölködőt
az ő megrablójától.

Erőszakos tanúk állnak elő azt kérdezik tőlem, a miről nem tudok.

Jóért roszszal fizetnek meg nékem, megrabolják lelkemet.

Pedig én az ő betegségökben gyászba öltöztem, bőjttel gyötörtem
lelkemet, imádságom kebelemre vissza-vissza szállt.

Mintha barátom, testvérem volna, úgy jártam-keltem érte; mintha anyámat
siratnám, úgy jártam bútól meghajolva:

Ők pedig örültek az én bukásomon és összegyűltek; összegyűltek ellenem a
rágalmazók, tudtom nélkül gyaláztak és nem nyugodtak.

Ingyenélők léha csúfkodásai közt fogaikat vicsorgatva rám.

Oh Uram, meddig nézed? Szabadítsd meg lelkemet tombolásaiktól, az
oroszlánkölyköktől az én egyetlenemet.

Dicsérlek a nagy gyülekezetben, az erős nép között magasztallak téged.

Ne örüljenek rajtam az én hazug ellenségeim, méltatlan gyűlölőim + se
hunyorgassanak rám.

Mert nem beszélnek békességet, hanem a kik békességesek e földön, azok
ellen álnok dolgokat koholnak.

Föltátották rám szájokat, azt mondták: Haha! Haha! Látta a szemünk.

Láttad, oh Uram - ne hallgass, oh + Uram; ne légy távol tőlem!

Serkenj föl, ébredj ítéletemre, oh Uram, Istenem, az én ügyemért.

Ítélj meg engem a te igazságod szerint, oh Uram, Istenem, hogy ne
öröljenek rajtam!

Ne mondhassák szívökben: Örülj mi lelkünk! Ne mondhassák: Elnyeltük őt!

Szégyenüljenek meg, piruljanak együttesen, a kik bajomnak örülnek;
szégyen és gyalázat borítsa be őket, a kik felfuvalkodtak ellenem.

Vigadjanak és örüljenek, a kik kivánják az én igazságomat, hadd mondják
mindenkor: Nagy az Úr, a ki kivánja az ő szolgájának békességét.

Az én nyelvem pedig hirdetni fogja a te igazságodat, a te dicsőségedet
minden napon.

36. Fejezet

Az éneklőmesternek; az Úr szolgájáé, Dávidé.

A gonosznak hamissága felől így gondolkozom szívemben: nincs ő előtte
isten-félelem;

Mert hízeleg néki önmagának, ha bűnét elkövetheti, ha gyűlölködhetik.

Szájának beszéde hiábavalóság és hamisság; megszünt bölcs lenni és jót
cselekedni.

Hiábavalóságot gondol ágyában; nem a jó útra áll, és nem veti meg a
rosszat.

Uram, az égig ér a te kegyelmességed; a te hűséged a felhőkig!

Igazságod, mint Isten hegyei; ítéleteid, mint a nagy mélységek; az
embert és barmot te tartod meg, Uram!

Oh Isten, milyen drága a te kegyelmességed; az embernek fiai a te
szárnyaidnak árnyékába menekülnek.

Dúslakodnak házadnak bőséges javaiban; megitatod őket gyönyörűségeid
folyóvizéből.

Mert nálad van az életnek forrása; a te világosságod által látunk
világosságot.

Terjeszd ki kegyelmességedet a te ismerőidre, és igazságodat az igaz
szívűekre.

Ne támadjon engem a kevélynek lába, és ne üldözzön engem a gonosznak
keze.

Hullnak már a gonosztevők; eltaszíttatnak és nem állhatnak fel!

37. Fejezet

Dávidé. Ne bosszankodjál az elvetemültekre, ne irígykedjél a
gonosztevőkre.

Mert hirtelen levágattatnak, mint a fű, s mint a gyönge növény
elfonnyadnak.

Bízzál az Úrban és jót cselekedjél; e földön lakozzál és hűséggel élj.

Gyönyörködjél az Úrban, és megadja néked szíved kéréseit.

Hagyjad az Úrra a te útadat, és bízzál benne, majd ő teljesíti.

Felhozza a te igazságodat, mint a világosságot, és a te jogodat, miként
a delet.

Csillapodjál le az Úrban és várjad őt; ne bosszankodjál arra, a kinek
útja szerencsés, se arra, a ki álnok tanácsokat követ.

Szünj meg a haragtól, hagyd el heveskedésedet; ne bosszankodjál, csak
rosszra vinne!

Mert az elvetemültek kivágattatnak; de a kik az Urat várják, öröklik a
földet.

Egy kevés idő még és nincs gonosz; nézed a helyét és nincsen ott.

A szelidek pedig öröklik a földet, és gyönyörködnek nagy békességben.

Fondorkodik a gonosz az igaz ellen, és fogait csikorgatja rá:

Az Úr neveti őt, mert látja, hogy eljő az ő napja.

Fegyvert vonnak a gonoszok; felvonják ívöket, hogy a szegényt és
nyomorultat elejtsék, és leöljék az igazán élőket;

De fegyverök saját szívökbe hat, és ívök eltörik.

Jobb a kevés az igaznak, mint a sok gonosznak az ő gazdagsága.

Mert a gonoszok karja eltörik, de az igazakat támogatja az Úr.

Jól tudja az Úr feddhetetleneknek napjait, és hogy örökségök mindörökké
meglesz.

Nem szégyenülnek meg a veszedelmes időben, és jóllaknak az éhség
napjaiban.

De a gonoszok elvesznek, és az Úrnak ellensége, mint a liget ékessége,
elmúlik, füstként múlik el.

Kölcsön kér a gonosz és meg nem fizet, de az igaz irgalmas és adakozó.

Mert a kiket ő megáld, öröklik a földet, és a kiket ő megátkoz,
kivágattatnak azok.

Az Úr szilárdítja meg az igaz ember lépteit, és útját + kedveli.

Ha elesik, nem terül el, mert az Úr támogatja kezével.

Gyermek voltam, meg is vénhedtem, de nem láttam, hogy elhagyottá lett
volna az igaz, a magzatja pedig kenyérkéregetővé.

Mindennapon irgalmatoskodik és kölcsön ad, és az ő magzatja áldott.

Kerüld a rosszat és jót cselekedjél, és megmaradsz mindörökké.

Mert az Úr szereti az ítéletet, és el nem hagyja az ő kegyeseit; megőrzi
őket mindörökké, a gonoszok magvát pedig kiirtja.

Az igazak öröklik a földet, és mindvégig rajta lakoznak.

Bölcseséget beszél az igaznak szája, és a nyelve ítéletet szól.

Istenének törvénye van szívében, lépései nem ingadoznak.

Leselkedik a gonosz az igazra, és halálra keresi azt;

De az Úr nem hagyja azt annak kezében, sem nem kárhoztatja, mikor
megítéltetik.

Várjad az Urat, őrizd meg az ő útját; és fölmagasztal téged, hogy
örököld a földet; és meglátod, a mikor kiirtatnak a gonoszok.

Láttam elhatalmasodni a gonoszt és szétterjeszkedett az, mint egy gazdag
lombozatú vadfa;

De elmult és ímé nincsen! kerestem, de nem található.

Ügyelj a feddhetetlenre, nézd a becsületest, mert a jövendő a béke
emberéé.

De a bűnösök mind elvesznek; a gonosznak vége pusztulás.

Az igazak segedelme pedig az Úrtól van; ő az ő erősségök a háborúság
idején.

Megvédi őket az Úr és megszabadítja őket; megszabadítja őket a
gonoszoktól és megsegíti őket, mert ő benne bíznak.

38. Fejezet

Dávid zsoltára emlékeztetőül.

Uram, haragodban ne fenyíts meg engem; felgerjedésedben ne ostorozz meg
engem!

Mert nyilaid belém akadtak, és kezed rám nehezült.

Nincs épség testemben a te haragodtól; nincs békesség csontjaimban
vétkeim miatt.

Mert bűneim elborítják fejemet; súlyos teherként, erőm felett.

Megsenyvedtek, megbűzhödtek sebeim oktalanságom miatt.

Lehorgadtam, meggörbedtem nagyon; naponta szomorúan járok.

Mert derekam megtelt gyulladással, és testemben semmi ép sincsen.

Erőtlen és összetört vagyok nagyon, s szívem keserűsége miatt jajgatok.

Uram, előtted van minden kívánságom, és nincs előled elrejtve az én
nyögésem!

Szívem dobogva ver, elhágy erőm, s szemem világa - az sincs már velem.

Szeretteim és barátaim félreállanak csapásomban; rokonaim pedig messze
állanak.

De tőrt vetnek, a kik életemre törnek, és a kik bajomra törnek;
hitványságokat beszélnek, és csalárdságot koholnak mindennap.

De én, mint a siket, nem hallok, és olyan vagyok, mint a néma, a ki nem
nyitja föl száját.

És olyanná lettem, mint az, a ki nem hall, és szájában nincsen
ellenmondás.

Mert téged vártalak Uram, te hallgass meg Uram, Istenem!

Mert azt gondolom: csak ne örülnének rajtam; mikor lábam ingott,
hatalmaskodtak ellenem!

És bizony közel vagyok az eleséshez, és bánatom mindig előttem van.

Sőt bevallom bűneimet, bánkódom vétkem miatt.

De ellenségeim élnek, erősödnek; megsokasodtak hazug gyűlölőim,

És a kik jóért roszszal fizetnek; ellenem törnek, a miért én jóra
törekszem.

Ne hagyj el Uram Istenem, ne távolodjál el tőlem!

Siess segítségemre, oh Uram, én szabadítóm!

39. Fejezet

Az éneklőmesternek Jeduthunnak, Dávid zsoltára.

Mondám: nosza vigyázok útaimra, hogy ne vétkezzem nyelvemmel;
megzabolázom szájamat, a míg előttem van a hitetlen.

Elnémultam, vesztegléssel hallgattam a jóról, de fájdalmam
felzaklatódott.

Fölhevült bennem az én szívem, gondolatomban tűz gerjede fel, így szólék
azért az én nyelvemmel:

Jelentsd meg Uram az én végemet és napjaim mértékét, mennyi az? Hadd
tudjam, hogy milyen múlandó vagyok.

Ímé tenyérnyivé tetted napjaimat, és az én életem te előtted, mint a
semmi. Bizony merő hiábavalóság minden ember, akárhogyan áll is! Szela.

Bizony árnyékként jár az ember; bizony csak hiába szorgalmatoskodik;
rakásra + gyűjt, de nem tudja, ki takarítja be azokat!

Most azért, mit reméljek, oh Uram?! Te benned van bizodalmam.

Ments ki engem minden álnokságomból; ne tégy engem bolondok csúfjává!

Megnémultam, nem nyitom fel szájamat, mert te cselekedted.

Vedd le rólam a te ostorodat; kezed fenyítéke miatt elenyészem én.

Mikor a bűn miatt büntetéssel fenyítesz valakit, elemészted, mint moly,
az ő szépségét. Bizony merő hiábavalóság minden ember. Szela.

Halld meg Uram az én könyörgésemet, figyelmezzél kiáltásomra,
könyhullatásomra ne vesztegelj; mert én jövevény vagyok te nálad,
zsellér, mint minden én ősöm.

Ne nézz reám, hadd enyhüljek meg, mielőtt elmegyek és nem leszek többé!

40. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára.

Várván vártam az Urat, és hozzám hajolt, és meghallgatta kiáltásomat.

És kivont engem a pusztulás gödréből, a sáros fertőből, és sziklára
állította fel lábamat, megerősítvén lépteimet.

És új éneket adott szájamba, a mi Istenünknek dicséretét; sokan látták
és megfélemlettek, és bíztak az Úrban.

Boldog ember az, a ki az Úrba vetette bizodalmát, és nem fordul a
kevélyekhez és hazugságra vetemedettekhez!

Sokat cselekedtél te, Uram Istenem, a te csodáiddal és terveiddel mi
érettünk; semmi sem hasonlítható hozzád; hirdetném és elbeszélném, de
többek, semhogy elszámlálhatnám.

Véres áldozatot és ételáldozatot nem kedveltél; füleimet fölnyitottad;
égőáldozatot és + bűnért való áldozatot sem kívántál.

Akkor azt mondtam: Ímé jövök; a könyvtekercsben írva van felőlem,

Hogy teljesítsem a te akaratodat; ezt kedvelem, én Istenem, a te
törvényed keblem közepette van.

Vígan hirdetem az igazságosságot a nagy gyülekezetben; ímé, nem tartom
vissza ajkamat, te tudod óh Uram!

Igazságosságodat nem rejtem el szívemben, elmondom a te hűségedet
és segítségedet; nem titkolom el kegyelmedet és igazságodat a nagy
gyülekezetben.

Te, Uram, ne tartsd vissza tőlem irgalmadat; kegyelmed és igazságod
mindig megóvnak engem.

Mert bajok vettek engem körül, a melyeknek számuk sincsen; utolértek
bűneim, a melyeket végig sem nézhetek; számosabbak a fejem hajszálainál,
és a szívem is elhagyott engem.

Tessék Uram néked, hogy megments engemet; siess Uram segítségemre!

Szégyenüljenek meg és piruljanak mind, a kik életemre törnek, hogy
elragadják azt; riadjanak vissza, gyalázat érje, a kik bajomat kívánják.

Pusztuljanak el az ő gyalázatosságuk miatt, a kik azt mondják nékem:
Hehé, hehé!

Örülnek és örvendeznek majd mindazok, a kik téged keresnek; azt mondják
mindenha: Magasztaltassék fel az Úr, a kik szeretik a te szabadításodat.

Rólam is, noha én szegény és nyomorult vagyok, az én Uram visel gondot.
Te vagy segítségem, szabadítóm, oh Istenem, ne késsél!

41. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára.

Boldog, a ki a nyomorultra gondol; a veszedelem napján megmenti azt az
Úr.

Az Úr megőrzi azt és élteti azt; boldog lesz e földön, és nem adhatod
oda ellenségei kivánságának.

Az Úr megerősíti őt az ő betegágyán; bármilyen az ágya, megkönnyíted
betegségében.

Én azt mondtam: Uram kegyelmezz nékem, gyógyítsd meg lelkemet, mert
vétkeztem ellened!

Ellenségeim rosszat mondanak felőlem: Mikor hal meg és vész ki a neve?

Ha látogatni jön be valaki, hiábavalóságot beszél; szíve álnokságot
gyűjt össze magának, kimegy az utczára és beszél.

Minden gyűlölőm együtt suttog reám, gonoszat koholnak ellenem:

Istennek átka szállott ő reá, s mivelhogy benne fekszik, nem kél fel
többé!

Még az én jóakaróm is, a kiben bíztam, a ki kenyeremet ette, fölemelte
sarkát ellenem.

De te Uram, könyörülj rajtam és emelj föl engemet, hadd fizessek meg
nékik!

Abból tudom meg, hogy kedvelsz engemet, ha ellenségem nem ujjong
felettem;

Engem pedig feddhetetlenségemben támogatsz, és színed elé állatsz
mindenha.

Áldott az Úr, Izráelnek Istene öröktől fogva mindörökké. Ámen, ámen!

42. Fejezet

Az éneklőmesternek; Kóráh fiainak tanítása.

Mint a szarvas kivánkozik a folyóvizekre, úgy kivánkozik az én lelkem
hozzád, oh Isten!

Szomjuhozik lelkem Istenhez, az élő Istenhez; mikor mehetek el és
jelenhetek meg Isten előtt?

Könyhullatásom volt kenyerem éjjel és nappal, mikor mindennap azt
mondták nékem: "Hol van a te Istened?"

Mikor ezekről emlékezem, megkeseredem lelkemben; mert nagy csoportban
vonultam ezelőtt és ujjongó örömmel és hálaadással vezettem őket, az
ünneplő sokaságot, az Isten házáig.

Miért csüggedsz el lelkem és nyughatatlankodol bennem? Bízzál Istenben,
mert még hálát adok én néki az ő orczájának szabadításáért.

Istenem! elcsügged bennem az én lelkem; azért emlékezem reád a Jordán és
Hermon földjéről, a Miczár hegyéről.

Örvény örvényt hív elő zuhatagjaid hangjára; minden vízáradásod és
hullámod összecsap fölöttem!

Nappal kiküldte kegyelmét az Úr, éjjel éneke volt velem, imádság az én
életem Istenéhez.

Hadd mondjam Istennek, az én kőszálamnak: Miért felejtkeztél el rólam?
Miért kell gyászban járnom ellenség háborgatása miatt?

Mintha zúzódás volna csontjaimban, mikor gyaláznak engem az én
szorongatóim, naponként ezt mondván nékem: Hol van a te Istened?

Miért csüggedsz el lelkem, és miért nyughatatlankodol bennem? Bízzál
Istenben, mert még hálát adok én néki, az én szabadítómnak és
Istenemnek.

43. Fejezet

Ítélj meg engem oh Isten! és oltalmazd meg ügyemet az irgalmatlan
nemzetség ellen; az álnok és hamis embertől szabadíts meg engem.

Hiszen te vagy oltalmam Istene, miért vetettél hát meg engemet? Miért
kell gyászban járnom ellenség háborgatása miatt?

Küldd el világosságodat és igazságodat, azok vezessenek engem; vigyenek
el a te szent hegyedre és hajlékaidba.

Hadd menjek be Isten oltárához, vígasságos örömömnek Istenéhez, és hadd
dicsérjelek téged cziterával, Isten, én Istenem!

Miért csüggedsz el lelkem, miért nyughatatlankodol bennem? Bízzál
Istenben, mert még hálát adok én néki, az én szabadítómnak és
Istenemnek.

44. Fejezet

Az éneklőmesternek; a Kóráh fiainak tanítása.

Oh Isten! füleinkkel hallottuk, atyáink beszélték el nékünk a dolgot, a
melyet napjaikban, a hajdankor napjaiban cselekedtél.

Nemzeteket űztél te ki saját kezeddel, őket pedig beplántáltad; népeket
törtél össze, őket pedig kiterjesztetted.

Mert nem az ő fegyverökkel szereztek földet, és nem az ő karjok segített
nékik; hanem a te jobbod, a te karod és a te orczád világossága, mert
kedvelted őket.

Te magad vagy az én királyom oh Isten! Rendelj segítséget Jákóbnak!

Általad verjuk le szorongatóinkat; a te neveddel tapodjuk le
támadóinkat.

Mert nem az ívemben bízom, és kardom sem védelmez meg engem;

Hanem te szabadítasz meg minket szorongatóinktól, és gyűlölőinket te
szégyeníted meg.

Dicsérjük Istent mindennap, és mindörökké magasztaljuk nevedet. Szela.

Mégis megvetettél, meggyaláztál minket, és nem vonulsz ki seregeinkkel.

Megfutamítottál minket szorongatóink előtt, és a kik gyűlölnek minket,
fosztogattak magoknak.

Oda dobtál minket vágó-juhok gyanánt, és szétszórtál minket a nemzetek
között.

Eladtad a te népedet nagy olcsón, és nem becsülted az árát magasra.

Csúfságul vetettél oda minket szomszédainknak, gúnyra és nevetségre a
körültünk levőknek.

Példabeszédül vetettél oda a pogányoknak, fejcsóválásra a népeknek.

Gyalázatom naponta előttem van, és orczám szégyene elborít engem.

A csúfolók és káromlók szaváért, az ellenség és a bosszúálló miatt.

Mindez utolért minket, mégsem feledtünk el téged, és nem szegtük meg a
te frigyedet.

Nem pártolt el tőled a mi szívünk, sem lépésünk nem tért le a te
ösvényedről:

Noha kiűztél minket a sakálok helyére, és reánk borítottad a halál
árnyékát.

Ha elfeledtük volna Istenünk nevét, és kiterjesztettük volna kezünket
idegen istenhez:

Nemde kifürkészte volna ezt Isten? Mert ő jól ismeri a szívnek titkait.

Bizony te éretted gyilkoltak minket mindennapon; tekintettek bennünket,
mint vágó-juhokat.

Serkenj fel! Miért alszol Uram?! Kelj fel, ne vess el minket örökké!

Miért rejted el orczádat, és felejted el nyomorúságunkat és
háborúságunkat?

Bizony porba hanyatlik lelkünk, a földhöz tapad testünk.

Kelj fel a mi segítségünkre, ments meg minket a te kegyelmedért!

45. Fejezet

Az éneklőmesternek a sosannimra, Kóráh fiainak tanítása; ének a
szerelmetesről.

Fölbuzog szívem szép beszédre. Mondom: művem a királynak szól. Nyelvem
gyors írónak tolla.

Szebb, szebb vagy az ember fiainál, kedvesség ömledez ajakidon, azért
áldott meg az Isten örökké.

Kösd derekadra kardodat vitéz! Dicsőségedet és ékességedet.

És ékességedben haladj diadallal az igazságért, a szelidségért és
jogért, és rettenetesre tanítson meg téged a te jobb kezed.

Nyilaid élesek; népek hullanak alád; a király ellenségeinek szívében.

Trónod oh Isten örökkévaló igazságnak pálczája a te királyságodnak
pálczája.

Szereted az igazságot, gyűlölöd a gonoszságot, azért kent fel Isten, a
te Istened öröm olajával társaid fölé.

Mirrha, áloe, kácziaillatú minden öltözeted; elefántcsont palotából
zeneszóval vidámítnak téged.

Királyok leányai a te ékességeid; jobb kezed felől királyné áll ofiri
aranyban.

Halld csak leány, nézd csak; hajtsd ide füledet! Feledd el népedet és az
atyád házát.

Szépségedet a király kivánja; hiszen urad ő, hódolj hát néki!

Tyrus leánya is, a nép dúsai, ajándékkal hizelegnek néked.

Csupa ékesség a király leánya bent, vont aranyból van a ruhája.

Hímes öltözetben viszik a királyhoz, szűzek vonulnak utána, az ő
társnői; néked hozzák őket.

Bevezetik őket örömmel, vígsággal; bemennek a király palotájába.

Atyáid helyett fiaid lesznek, megteszed őket fejedelmekké mind az egész
földön.

Hadd hirdessem a te nevedet nemzedékről nemzedékre; örökkön örökké
dicsérnek majd téged a népek!

46. Fejezet

Az éneklőmesternek, a Kóráh fiainak éneke, a halamothra.

Isten a mi oltalmunk és erősségünk! igen bizonyos segítség a
nyomorúságban.

Azért nem félünk, ha elváltoznék is a föld, ha hegyek omlanának is a
tenger közepébe:

Zúghatnak, tajtékozhatnak hullámai; hegyek rendülhetnek meg
háborgásától. Szela.

Forrásainak árja megörvendezteti Isten városát, a Felségesnek szent
hajlékait.

Az Isten ő közepette van, nem rendül meg; megsegíti Isten virradatkor.

Nemzetek zajongnak, országok mozognak; kiereszti hangját, megszeppen a
föld.

A Seregek Ura velünk van, Jákób Istene a mi várunk. Szela.

Jőjjetek, lássátok az Úr tetteit, a ki pusztaságokat szerez a földön;

Hadakat némít el a föld széléig; ívet tör, kopját ront, hadi szekereket
éget el tűzben.

Csendesedjetek és ismerjétek el, hogy én vagyok az Isten!
Felmagasztaltatom a nemzetek közt, felmagasztaltatom a földön.

A Seregek Ura velünk van, Jákób Istene a mi várunk! Szela.

47. Fejezet

Az éneklőmesternek, a Kóráh fiainak zsoltára.

Ti népek mind tapsoljatok, harsogjatok Istennek vígságos szóval.

Mert az Úr felséges, rettenetes; nagy király az egész földön.

Alánk veti a népeket, a nemzeteket lábaink alá.

Kiválasztja nékünk örökségünket, Jákób dicsőségét, a kit szeret. Szela.

Felvonul Isten harsona-szónál, kürtzengés közt az Úr.

Énekeljetek Istennek, énekeljetek; énekeljetek királyunknak,
énekeljetek!

Mert az egész föld királya az Isten: énekeljetek bölcseséggel.

Isten uralkodik a nemzetek fölött; Isten ott ül az ő szentségének
trónján.

Népek fejedelmei gyülekeztek össze, mint Ábrahám Istenének népe, mert
Istené a földnek pajzsai; magasságos ő igen!

48. Fejezet

A Kóráh fiainak zsoltáréneke.

Nagy az Úr és igen dicséretes a mi Istenünknek városában, az ő
szentséges hegyén.

Szépen emelkedik az egész föld öröme, a Sion hegye, a szélső észak felé,
a nagy királynak városa.

Isten van az ő palotáiban, ismeretes ott, mint menedék.

Mert ímé, a királyok összegyűltek, de tovatüntek együttesen.

Meglátták ők, legott elcsodálkoztak; megijedtek, elriadtak.

Rémület fogta el ott őket, fájdalom, a milyen a szülőasszonyé

A keleti széllel összezúzod Tarsis hajóit.

A miként hallottuk, akként láttuk a Seregek Urának városában, a mi
Istenünk városában; örökre megerősítette azt az Isten! Szela.

A te kegyelmedről elmélkedünk oh Isten a te templomodnak belsejében.

A milyen a neved oh Isten, olyan a te dicséreted a föld határáig;
igazsággal teljes a te jobbod.

Örül Sion hegye, ujjonganak Júda leányai a te ítéletedért.

Vegyétek körül a Siont, kerüljétek meg azt, számláljátok meg tornyait.

Jól nézzétek meg sánczait, járjátok be palotáit, hogy elmondhassátok a
jövendő nemzedéknek:

Bizony ez az Isten a mi Istenünk mindörökké, ő vezet minket mindhalálig!

49. Fejezet

Az éneklőmesternek, a Kóráh fiainak zsoltára.

Halljátok meg ezt mind ti népek, figyeljetek mind ti, e világ lakói!

Akár közemberek fiai, akár főemberek fiai, együtt a gazdag és szegény.

Az én szájam bölcsességet beszél, szívemnek elmélkedése tudomány.

Példabeszédre hajtom fülemet, hárfaszóval nyitom meg mesémet.

Miért féljek a gonoszság napjain, mikor nyomorgatóim bűne vesz körül,

A kik gazdagságukban bíznak, és nagy vagyonukkal dicsekesznek?

Senki sem válthatja meg atyjafiát, nem adhat érte váltságdíjat Istennek.

Minthogy lelköknek váltsága drága, abba kell hagynia örökre;

Még ha örökké élne is és nem látná meg a sírgödört.

De meglátja! A bölcsek is meghalnak; együtt vész el bolond és ostoba, és
gazdagságukat + másoknak hagyják.

Gondolatjok ez: az ő házok örökkévaló, lakóhelyeik
nemzedékről-nemzedékre szállnak, nevöket hangoztatják a földön.

Pedig az ember, még ha tisztességben van, sem marad meg; hasonlít a
barmokhoz, a melyeket levágnak.

Ez az ő sorsuk bolondság nékik; de azért gyönyörködnek szavokban az ő
követőik. Szela.

Mint juhok, a Seolra vettetnek, a halál legelteti őket, és az igazak
uralkodnak rajtok reggel; alakjokat elemészti a Seol, távol az ő
lakásuktól.

Csak Isten válthatja ki lelkemet a Seol kezéből, mikor az megragad
engem. Szela.

Ne félj, ha valaki meggazdagszik, ha megöregbül házának dicsősége;

Mert semmit sem vihet el magával, ha meghal; dicsősége nem száll le
utána.

Ha életében áldottnak vallja is magát, s ha dicsérnek is téged, hogy jól
tettél magaddal:

Mégis az ő atyáinak nemzetségéhez jut, a kik soha sem látnak
világosságot.

Az ember, még ha tisztességben van is, de nincs okossága: hasonlít a
barmokhoz, a melyeket levágnak.

50. Fejezet

Asáf zsoltára. Az Istenek Istene, az Úr szól, és hívja a földet a nap
keltétől lenyugtáig.

A Sionról, a melynek szépsége tökéletes, fényeskedik Isten.

Eljön a mi Istenünk és nem hallgat; emésztő tűz van előtte, s körülte
erős forgószél.

Hívja az egeket onnan felül, és a földet, hogy megítélje + népét:

Gyűjtsétek elém kegyeseimet, a kik áldozattal erősítik szövetségemet!

És az egek kijelentik az ő igazságát, mert az Isten biró. Szela.

Hallgass én népem, hadd szóljak! Te Izráel, hadd tegyek bizonyságot
rólad; Isten vagyok én, a te + Istened.

Nem feddlek én téged áldozataidért, és hogy égőáldozataid szüntelen
előttem vannak.

De nem fogadhatok el tulkot a te házadból, vagy bakokat a te aklaidból;

Mert enyém az erdőnek minden vadja, a barmok az ezernyi hegyeken.

Ismerem a hegyeknek minden szárnyasát, és a mező állatai tudva vannak
nálam.

Ha megéhezném, nem mondanám meg néked, mert enyém e világ és ennek
mindene.

Avagy eszem-é én a bikák húsát, és a bakoknak vérét iszom-é?

Hálával áldozzál az Istennek, és teljesítsd a felségesnek fogadásidat!

És hívj segítségül engem a nyomorúság idején, én megszabadítlak téged és
te dicsőítesz + engem.

A gonosznak pedig ezt mondja Isten: Miért beszélsz te rendeléseimről, és
veszed szádra az én szövetségemet?

Hiszen te gyűlölöd a fenyítést, és hátad mögé veted rendelésimet!

Ha lopót látsz, mellé adod magad, és ha paráznákat, társalkodol velök.

A szádat gonoszságra tátod, és a nyelved csalárdságot sző.

Leülsz és felebarátodra beszélsz, anyád fiát is megszidalmazod.

Ezeket teszed és én hallgassak? Azt gondolod, olyan vagyok, mint te?
Megfeddelek téged, és elédbe sorozom azokat.

Értsétek meg ezt, ti Istent felejtők, hogy el ne ragadjalak
menthetetlenül:

A ki hálával áldozik, az dicsőít engem, és a ki az útra vigyáz, annak
mutatom meg Istennek szabadítását.

51. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára;

Mikor ő hozzá ment Nátán, a próféta, minekutána Bethsabéval vétkezett.

Könyörülj rajtam én Istenem a te kegyelmességed szerint;
irgalmasságodnak sokasága szerint töröld el az én bűneimet!

Egészen moss ki engemet az én álnokságomból, és az én vétkeimből
tisztíts ki engemet;

Mert ismerem az én bűneimet, és az én vétkem szüntelen előttem forog.

Egyedül te ellened vétkeztem, és cselekedtem azt, a mi gonosz a te
szemeid előtt; hogy igaz légy beszédedben, és tiszta ítéletedben.

Ímé én vétekben fogantattam, és bűnben melengetett engem az anyám.

Ímé te az igazságban gyönyörködöl, a mely a vesékben van, és bensőmben
bölcseségre tanítasz engem.

Tisztíts meg engem izsóppal, és tiszta leszek; moss meg engemet, és
fehérebb leszek a hónál.

Hallass örömet és vígasságot velem, hogy örvendezzenek csontjaim, a
melyeket összetörtél.

Rejtsd el orczádat az én vétkeimtől és töröld el minden álnokságomat.

Tiszta szívet teremts bennem, oh Isten, és az erős lelket újítsd meg
bennem.

Ne vess el engem a te orczád elől, és a te szent lelkedet ne vedd el
tőlem.

Add vissza nékem a te szabadításodnak örömét, és engedelmesség lelkével
támogass engem.

Hadd tanítsam a bűnösöket a te útaidra, hogy a vétkezők megtérjenek
hozzád.

Szabadíts meg engemet a vérontástól, oh Isten, szabadításomnak Istene!
hogy harsogja nyelvem a te igazságodat.

Uram, nyisd meg az én ajakimat, hogy hirdesse szájam a te dicséretedet.

Mert nem kivánsz te véresáldozatot, hogy adnék azt, égőáldozatban sem
gyönyörködöl.

Isten előtt kedves áldozatok: a töredelmes lélek; a töredelmes és
bűnbánó szívet oh Isten nem veted meg!

Tégy jól a te kegyelmedből a Sionnal; és építsd meg Jeruzsálem kőfalait.

Akkor kedvesek lesznek előtted az igazságnak áldozatai; az égő és egész
áldozat: akkor a te oltárodon áldoznak néked tulkokkal.

52. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid tanítása;

Mikor az Idumeus Dóeg eljött és hírt vitt Saulnak, és ezt mondá néki:
Dávid az Akhimélek házába ment be.

Mit dicsekedel gonoszságban, oh te magabíró? Az Istennek kegyelme
szüntelen való!

Nyelved ártalmakon elmélkedik, s olyan mint az éles olló, te álnokságnak
mestere!

Szereted a gonoszt inkább, hogy nem a jót, és a hazugságot inkább, mint
igazságot szólni. Szela.

Szeretsz minden ártalmas beszédet, és az álnok nyelvet.

Meg is ront az Isten téged, teljesen eltakarít, kigyomlál téged a te
hajlékodból, és kiszaggat téged az élők földéről. Szela.

És látják ezt az igazak, és félnek, és nevetnek rajta:

Ímé az a férfiú, a ki nem Istent fogadta erősségévé, hanem az ő
gazdagságának sokaságában bízott, és ereje az ő gonoszságában volt!

Én pedig mint zöldelő olajfa Isten házában, bízom Isten kegyelmében mind
örökkön örökké.

Áldlak téged örökké, hogy így cselekedtél; nevedben remélek, mert
jóságos vagy, a te híveid előtt.

53. Fejezet

Az éneklőmesternek a mahalathra, Dávid tanítása.

Ezt mondta a balgatag az ő szívében: Nincs Isten. Megromlottak és
útálatos hamisságot cselekedtek, nincs a ki jót cselekedjék.

Isten letekint a mennyből az emberek fiaira, hogy meglássa, ha van-é
értelmes, Istent kereső?

Mindnyájan elhajlottak, és valamennyien megromlottak, nincsen a ki jót
cselekedjék, nincsen csak egy is.

Avagy nincs értelem a hamisságnak cselekvőiben, a kik az én népemet
megeszik, mintha kenyeret ennének, a kik az Istent segítségül nem
hívják?

Ott félnek nagy félelemmel, a hol nincsen félelem; mert az Isten
elszéleszti azoknak tetemeit, a kik tábort járnak ellened;
megszégyeníted azokat, mert az Isten megveti őket.

Oh, vajha eljönne Sionból Izráelnek a szabadítás! Mikor az Úr
visszahozza az ő népének foglyait, örül majd Jákób és vigad Izráel!

54. Fejezet

Az éneklőmesternek, hangszerekkel; Dávid tanítása;

Mikor a Zifeusok eljöttek, és azt mondák Saulnak: Nem mi nálunk
lappang-é Dávid?

Isten, a te neveddel szabadíts meg engemet, és a te hatalmasságoddal
állj bosszút értem!

Isten, hallgasd meg az én imádságomat, figyelmezz az én szájam
beszédeire.

Mert idegenek támadtak ellenem, és kegyetlenek keresik lelkemet, a kik
nem is gondolnak Istenre. Szela.

Ímé, Isten segítőm nékem, az Úr az én lelkemnek támogatója.

Bosszút áll az utánam leselkedőkön; a te igazságod által rontsd meg
őket.

Kész szívvel áldozom néked: áldom a te nevedet, Uram, mert jó.

Mert minden nyomorúságból megszabadított engem, s megpihentette
szemeimet ellenségeimen.

55. Fejezet

Az éneklőmesternek, hangszerekkel; Dávid tanítása.

Hallgasd meg, Isten, az én imádságomat, és ne rejtsd el magadat az én
könyörgésem elől;

Figyelmezz én reám és hallgass meg engemet; mert keseregve bolyongok és
jajgatok!

Az ellenségnek szaváért és a hitetlenek nyomorgatásáért: mert hazugságot
hárítanak reám, és nagy dühösséggel ellenkeznek velem.

Az én szívem reszket bennem, és a halál félelmei körülvettek engem.

Félelem és rettegés esett én reám, és borzadály vett körül engem.

Mondám: Vajha szárnyam volna, mint a galambnak! Elrepülnék és nyugodnám.

Ímé, messze elmennék és a pusztában lakoznám. Szela.

Sietnék kiszabadulni e sebes szélből, e forgószélből.

Rontsd meg Uram, és oszlasd meg az ő nyelvöket; mert erőszakot és
háborgást látok a városban.

Nappal és éjjel körüljárják azt annak kőfalainál, bent hamisság és
ártalom van abban.

Veszedelem van bensejében; s nem távozik annak teréről a zsarnokság és
csalárdság.

Mert nem ellenség szidalmazott engem, hisz azt elszenvedném; nem
gyűlölőm emelte fel magát ellenem, hiszen elrejtettem volna magamat az
elől:

Hanem te, hozzám hasonló halandó, én barátom és ismerősöm,

A kik együtt édes bizalomban éltünk; az Isten házába jártunk a tömegben.

A halál vegye őket körül, elevenen szálljanak a Seolba; mert gonoszság
van lakásukban, kebelökben.

Én az Istenhez kiáltok, és az Úr megszabadít engem.

Estve, reggel és délben panaszkodom és sóhajtozom, és ő meghallja az én
szómat.

Megszabadítja lelkemet békességre a rám támadó hadtól, mert sokan vannak
ellenem.

Meghallja Isten és megfelel nékik, (mivelhogy ő eleitől fogva trónol,
Szela), a kik nem akarnak megváltozni és nem félik az Istent.

Kezeit felemelte a vele békességben lévőkre; megszegte az ő szövetségét.

A vajnál simább az ő szája, pedig szívében háborúság van; lágyabbak
beszédei az olajnál, pedig éles szablyák azok.

Vessed az Úrra a te terhedet, ő gondot visel rólad, és nem engedi, hogy
valamikor ingadozzék az igaz.

Te, Isten, a veszedelem vermébe taszítod őket; a vérszopó és álnok
emberek életüknek felét sem élik meg; én pedig te benned bízom.

56. Fejezet

Az éneklőmesternek a Jónathelem rehokimra; Dávidnak miktámja; mikor
megragadták őt a filiszteusok Gáthban.

Könyörülj rajtam Istenem, mert halandó tátog ellenem és mindennap
hadakozván, nyomorgat engem!

Ellenségeim minden napon tátognak reám: bizony sokan hadakoznak ellenem,
oh magasságos Isten!

Mikor félnem kellene is, én bízom te benned.

Isten által dicsekedem az ő igéjével; az Istenben bizom, nem félek;
ember mit árthatna nékem?

Minden nap elforgatják beszédeimet; minden gondolatjok ellenem van,
ártalomra.

Egybegyűlnek, elrejtőznek, sarkaimat lesik, mert kivánják az én
lelkemet.

Gonoszsággal menekedhetnének? Haraggal rontsd meg, oh Isten, a népeket!

Bujdosásomnak számát jól tudod: szedd tömlődbe könnyeimet! Avagy nem
tudod-é azoknak számát?

Meghátrálnak majd ellenségeim, mikor kiáltok; így tudom meg, hogy velem
van az Isten.

Dicsérem Istent, az ő ígéretéért, dicsérem az Urat az ő igéretéért.

Istenben bízom, nem félek: ember mit árthatna nékem?

Tartozom, oh Isten, az én néked tett fogadásaimmal; megadom néked a
hálaáldozatokat;

Mert megszabadítottad lelkemet a haláltól, bizony az én lábaimat az
eleséstől; hogy járjak Isten előtt az életnek világosságában.

57. Fejezet

Az éneklőmesternek az altashétre; Dávid miktámja; mikor Saul elől a
barlangba menekült.

Könyörülj rajtam, oh Isten könyörülj rajtam, mert benned bízik az
én lelkem; és szárnyaid árnyékába menekülök, a míg elvonulnak a
veszedelmek.

A magasságos Istenhez kiáltok; Istenhez, a ki jót végez felőlem.

Elküld a mennyből és megtart engem: meggyalázza az engem elnyelőt.
Szela. Elküldi Isten az ő kegyelmét és hűségét.

Az én lelkem oroszlánok között van, tűzokádók között fekszem, emberek
között, a kiknek foguk dárda és nyilak, nyelvök pedig éles szablya.

Magasztaltassál fel az egek felett, oh Isten! Mind az egész földön
legyen a te dicsőséged!

Hálót készítettek lábaimnak, lelkem meggörnyedett; vermet ástak én
előttem, de ők estek abba. Szela.

Kész az én szívem, oh Isten, kész az én szívem; hadd énekeljek és
zengedezzek!

Serkenj fel én dicsőségem, serkenj fel te lant és hárfa, hadd költsem
fel a hajnalt!

Hálát adok néked, én Uram, a népek között, és zengedezek néked a
nemzetek között.

Mert nagy az egekig a te kegyelmed, és a felhőkig a te hűséged.

Magasztaltassál fel az egek felett, oh Isten! Mind az egész földön
legyen a te dicsőséged!

58. Fejezet

Az éneklőmesternek az altashétre; Dávid miktámja.

Avagy valóban a néma igazságot szólaltatjátok-é meg? Avagy igazán
ítéltek-é ti embernek fiai?

Sőt inkább hamisságot forgattok a ti szívetekben! a ti kezeiteknek
hamisságát méritek e földön.

Eltértek a gonoszok fogantatásuk óta; tévelygenek a hazugok anyjok
méhétől kezdve.

Mérgök olyan, mint a kígyónak mérge; mint a siket áspisé, a mely füleit
bedugja.

A mely nem hallja a bűbájosoknak szavát, sem a bűvölőét, a ki bűbájakban
jártas.

Isten, rontsd meg az ő fogaikat az ő szájokban; az oroszlánoknak
zápfogait törd össze, Uram!

Olvadjanak el, folyjanak széllyel, mint a víz; ha felteszi nyilait,
legyenek tompultak azok.

Legyenek mint a csiga, a mely szétfolyván, elmúlik; mint az aszszonynak
idétlen szülötte, a mely nem látta a napot.

Mielőtt megéreznék fazekaitok a tövist, mind nyersen, mind égőn
elragadja azt a forgószél.

Örül az igaz, mikor látja a bosszúállást; lábait mossa a gonosznak
vérében.

És azt mondja az ember: Bizonyára van jutalma az igaznak; bizony van
ítélő Isten e földön!

59. Fejezet

Az éneklőmesternek az altashétre. Dávid miktámja; midőn embereket külde
Saul, és őrizék az ő házát, hogy megöljék őt.

Szabadíts meg engemet az én ellenségeimtől, Istenem; a reám támadóktól
ments meg engemet!

Szabadíts meg engemet a gonosztevőktől, és a vérontó emberek ellen tarts
meg engemet;

Mert ímé lelkem után leselkednek, egybegyűltek ellenem az erősek; a
nélkül, hogy hibás vagy vétkes volnék, Uram!

Bűnöm nélkül egybegyűlnek és készülnek ellenem: serkenj fel előmbe és
láds meg ezeket!

Te, oh Uram, Seregek Istene, Izráel Istene serkenj fel! Büntesd meg mind
e pogányokat, ne könyörülj senkin, a ki hamisságot cselekszik. Szela.

Estenden megjelennek, ordítnak, mint az eb; körüljárják a várost.

Ímé, szájokkal csácsognak, ajkaikon szablyák vannak: hisz, úgy mond,
kicsoda hallja meg?

Te pedig, Uram, neveted őket, és megcsúfolod mind e pogány népet.

Hatalmával szemben te reád vigyázok; mert Isten az én váram.

Előmbe jön az én kegyelmes Istenem; látnom engedi Isten az én
ellenségeim romlását.

Ne öld meg őket, hogy népem meg ne felejtkezzék; bujdosókká tedd őket a
te hatalmaddal, és alázd meg őket Uram, mi paizsunk!

Szájuknak vétke az ő ajkaiknak beszéde, fogattassanak meg
kevélységükben; mert csak átkot és hazugságot szólnak.

Veszítsd el őket búsulásodban, veszítsd el őket, hogy ne legyenek;
és tudják meg, hogy Isten uralkodik és Jákób fölött, mind a földnek
határáig. Szela.

Estenden megjelennek, ordítnak, mint az eb, körüljárják a várost.

Étel után barangolnak, és ha nem laknak jól, virrasztanak.

Én pedig éneklem a te hatalmadat, és reggelenkint zengem a te
kegyelmességedet; mert váram voltál és menedékem az én nyomorúságom
napján.

Én erősségem! Te néked éneklek, mert Isten az én váram: ő az én
kegyelmes Istenem!

60. Fejezet

Az éneklőmesternek a susanheduthra, Dávidnak tanító miktámja;

Mikor harczolt a mesopotámiai szirusokkal és a czóbai szirusokkal;
és visszafordult Joáb és megverte az Edomitákat a Sóvölgyben,
tizenkétezeret.

Isten, elvetettél minket, elszélesztettél minket; megharagudtál, hozz
vissza minket!

Megrendítetted ez országot, ketté szakasztottad; építsd meg romlásait,
mert megindult.

A te népeddel nehéz dolgokat láttattál: bódító borral itattál minket.

Adtál a téged félőknek zászlót, melyet felemeljenek az igazságért.
Szela.

Hogy megszabaduljanak a te kedveltjeid: segíts jobboddal és hallgass meg
minket!

Az ő szent helyén mondotta Isten: Örvendezek, kiosztom Sikemet és
kimérem a Szukkót völgyét:

Enyim Gileád és enyim Manasse, Efraim az én fejemnek oltalma: Júda az én
törvény-rendelőm.

Moáb az én mosdómedenczém, Edomra vetem az én sarumat; te Filisztea
nékem örülj!

Kicsoda vezet engem az erős városba? Kicsoda kisért el Edomig engem?

Nem te-é, oh Isten, a ki megvetettél minket, s nem vonultál ki, oh
Isten, a mi seregeinkkel?

Segíts ki minket a nyomorúságból, mert emberi segítség hiábavaló.

Istennel győzedelmet nyerünk, s ő tapodja el ellenségeinket.

61. Fejezet

Az éneklőmesternek hangszerre: Dávidé.

Hallgasd meg, oh Isten, az én kiáltásomat; figyelmezzél az én
könyörgésemre.

E föld széléről kiáltok te hozzád; mert szívem elepedt: Vígy el engem
innen a sziklára, a hova én nem jutok.

Mert te vagy az én menedékem, s erős tornyom az ellenség ellen.

Hadd lakozzam a te sátorodban mindörökké hadd meneküljek a te szárnyaid
árnyéka alá! Szela.

Mert te, oh Isten, meghallgattad az én fogadásaimat; a te neved
tisztelőinek örökségét megadtad nékem.

Adj napokat a király napjaihoz, esztendeit nemzedékről nemzedékre
nyujtsd.

Isten előtt lakozzék örökké kegyelmedet és hűségedet rendeld ki, hogy
őrizzék meg őt.

Így éneklem majd a te nevedet szüntelen, hogy beteljesítsem az én
fogadásaimat minden napon.

62. Fejezet

Az éneklőmesternek, Jedutun szerint; Dávid zsoltára.

Csak Istenben nyugoszik meg lelkem; tőle van az én szabadulásom.

Csak ő az én kősziklám és szabadulásom; ő az én oltalmam, azért nem
rendülök meg felettébb.

Meddig támadtok még egy ember ellen; meddig törtök ellene valamennyien,
mint meghanyatlott fal és dűlő kerítés ellen?

Csak arról tanácskoznak, mimódon vessék őt le méltóságából; szeretik a
hazugságot; szájukkal áldanak, szívükben átkoznak. Szela.

Csak Istenben nyugodjál meg lelkem, mert tőle van reménységem.

Csak ő az én kősziklám és szabadulásom; ő az én oltalmam, azért nem
rendülök meg.

Istennél van szabadulásom és dicsőségem; az én erős kősziklám, az én
menedékem Istenben van.

Bízzatok ő benne mindenkor, ti népek; öntsétek ki előtte szíveteket;
Istn a mi menedékünk. Szela.

Bizony hiábavalók a közembernek fiai és hazugok a főembernek fiai; ha
mérőserpenyőbe vettetnek, mind alábbvalók a semminél.

Ne bízzatok zsarolt javakban, és rablott jószággal ne kevélykedjetek; a
vagyonban, ha nő, ne bizakodjatok;

Egyszer szólott az Isten, kétszer hallottam ugyanazt, hogy a hatalom az
Istené.

Tiéd Uram a kegyelem is. Bizony te fizetsz meg mindenkinek az ő
cselekedete szerint!

63. Fejezet

Dávid zsoltára, mikor a Júda pusztájában volt.

Isten! én Istenem vagy te, jó reggel kereslek téged; téged szomjúhoz
lelkem, téged sóvárog testem a kiaszott, elepedt földön, a melynek nincs
vize;

Hogy láthassalak téged a szent helyen, szemlélvén a te hatalmadat és
dicsőségedet.

Hiszen a te kegyelmed jobb az életnél: az én ajakim hadd dicsérjenek
téged.

Áldanálak ezért életem fogytáig; a te nevedben emelném fel kezeimet.

Mintha zsírral és kövérséggel telnék meg lelkem, mikor víg ajakkal
dicsérhet téged az én szájam!

Ha reád gondolok ágyamban: őrváltásról őrváltásra rólad elmélkedem;

Mert segítségem voltál, és a te szárnyaidnak árnyékában örvendeztem.

Ragaszkodik hozzád az én lelkem; a te jobbod megtámogat engem.

Azok pedig, a kik veszedelemre keresik lelkemet, a föld mélységeibe
jutnak.

Szablya martalékaiul esnek el, és a rókáknak lesznek eledelei.

A király pedig örvendezni fog Istenben; dicséri őt mindaz, a ki ő reá
esküszik; mert bedugatik a hazugok szája.

64. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára.

Hallgasd meg, Isten, az én szómat, mikor panaszkodom; az ellenségtől
való félelemtől mentsd meg éltemet.

Rejts el engem a rosszakaróknak tanácsa elől, a gonosztevőknek
gyülekezetétől.

A kik megélesítik nyelvöket, mint a szablyát; irányozzák nyilokat,
keserű beszédöket.

Hogy lövöldözzék titkon az ártatlant; nagy hirtelenséggel lövöldözik
azt, és nem félnek.

Megátalkodottak gonosz szándékukban; megegyeztek, hogy tőrt vetnek
titkon, mondják: ki látja őket?

Álnokságokat koholnak; a kikoholt tervet végrehajták; mindenikök keble
és szíve kikutathatatlan.

De meglövi őket az Isten; hirtelen nyíl üt rajtok sebet.

És megejtik őket, a nyelvök lesz ellenök; iszonyodik mindenki, a ki őket
látja.

Akkor megfélemlenek mind az emberek; hirdetni fogják Istennek dolgát, és
megértik cselekedetét.

Örvendeni fog az igaz Istenben, és hozzá menekül; és dicsekedni fognak
minden egyenesszívűek.

65. Fejezet

Az éneklőmesternek; zsoltár; Dávid éneke.

Tied a hódolat, a dicséret, oh Isten, a Sionon; és néked teljesítik ott
a fogadást.

Oh könyörgést meghallgató, hozzád folyamodik minden test.

Bűneim erőt vettek rajtam; vétkeinket te bocsásd meg.

Boldog az, a kit te kiválasztasz és magadhoz fogadsz, hogy lakozzék a
te tornáczaidban; hadd teljesedjünk meg a te házadnak javaival, a te
templomodnak szentségével!

Csodálatos dolgokat szólasz nékünk a te igazságodban, idvességünknek
Istene; e föld minden szélének és a messze tengernek bizodalma;

A ki hegyeket épít erejével, körül van övezve hatalommal;

A ki lecsillapítja a tengerek zúgását, habjaik zúgását, és a népek
háborgását.

Félnek is jeleidtől a szélek lakói; a napkelet és nyugot határait
megörvendezteted.

Meglátogatod a földet és elárasztod; nagyon meggazdagítod azt. Istennek
folyója tele van vizekkel; gabonát szerzesz nékik, mert úgy rendelted
azt.

Megitatod barázdáit, göröngyeit meglapítod; záporesővel meglágyítod azt,
termését megáldod.

Megkoronázod az esztendőt jóvoltoddal, és a te nyomdokaidon kövérség
fakad;

Csepegnek a puszta legelői és a halmokat vígság övezi.

A legelők megtelnek juhokkal, és a völgyeket gabona borítja; örvendeznek
és énekelnek.

66. Fejezet

Az éneklőmesternek; zsoltár, ének. Örvendezz Istennek, oh te egész föld.

Énekeljétek az ő nevének dicsőségét; dicsőítsétek az ő dicséretét!

Mondjátok Istennek: Mily csudálatosak a te műveid: a te hatalmad nagy
volta miatt hízelegnek néked ellenségeid.

Az egész föld leborul előtted; énekel néked, énekli a te nevedet. Szela.

Jőjjetek és lássátok az Isten dolgait; csudálatosak az ő cselekedetei az
emberek fiain.

A tengert szárazzá változtatta, a folyamon gyalog mentek át: ott
örvendeztünk ő benne.

A ki uralkodik az ő hatalmával örökké, szemmel tartja a pogányokat, hogy
az engedetlenek fel ne fuvalkodjanak magukban. Szela.

Áldjátok népek a mi Istenünket, és hallassátok az ő dicséretének szavát.

A ki megeleveníti lelkünket, s nem engedi, hogy lábaink
megtántorodjanak.

Met megpróbáltál minket, oh Isten, megtisztítottál, a mint tisztítják az
ezüstöt.

Hálóba vittél be minket, megszorítottad derekainkat.

Embert ültettél fejünkre, tűzbe-vízbe jutottunk: de kihoztál bennünket
bőségre.

Elmegyek házadba égőáldozatokkal, lefizetem néked fogadásaimat,

A melyeket ajakim igértek és szájam mondott nyomorúságomban.

Hízlalt juhokat áldozom néked égőáldozatul, kosok jóillatú áldozatával;
ökröket bakokkal együtt áldozom néked. Szela.

Jőjjetek el és halljátok meg, hadd beszélem el minden istenfélőnek:
miket cselekedett az én lelkemmel!

Hozzá kiálték az én szájammal, és magasztalás volt nyelvem alatt.

Ha hamisságra néztem volna szívemben, meg nem hallgatott volna az én
Uram.

Ámde meghallgatott Isten, figyelmezett könyörgésem szavára.

Áldott az Isten, a ki nem vetette meg könyörgésemet, és kegyelmét nem
vonta meg tőlem.

67. Fejezet

Az éneklőmesternek, hangszerekkel; zsoltár; ének.

Az Isten könyörüljön rajtunk és áldjon meg minket; világosítsa meg az ő
orczáját rajtunk. Szela.

Hogy megismerjék e földön a te útadat, minden nép közt a te
szabadításodat.

Dicsérnek téged a népek, oh Isten, dicsérnek téged a népek mindnyájan.

Örvendnek és vígadnak a nemzetek, mert igazsággal ítéled a népeket, és a
nemzeteket e földön te igazgatod. Szela.

Dicsérnek téged a népek, oh Isten, dicsérnek téged a népek mindnyájan.

A föld megadta az ő gyümölcsét: megáld minket az Isten, a mi Istenünk;

Megáld minket az Isten, és féli őt a földnek minden határa!

68. Fejezet

Az éneklőmesternek; Dávid zsoltára, éneke.

Felkél az Isten, elszélednek ellenségei; és elfutnak előle az ő
gyűlölői.

A mint a füst elszéled, úgy széleszted el őket; a mint elolvad a viasz a
tűz előtt, úgy vesznek el a gonoszok Isten elől;

Az igazak pedig örvendeznek és vígadnak az Isten előtt, és ujjongnak
örömmel.

Énekeljetek Istennek, zengedezzetek az ő nevének; csináljatok útat
annak, a ki jön a pusztákon át, a kinek Jah a neve, és örüljetek előtte.

Árváknak atyja, özvegyeknek bírája az Isten az ő szentséges hajlékában.

Isten hozza vissza a száműzötteket, kihozza boldogságra a foglyokat;
csak az engedetlenek lakoznak sivatag helyen.

Oh Isten, mikor kivonultál a te néped előtt, mikor a pusztába beléptél:
Szela.

A föld reng vala, az egek is csepegnek vala Isten előtt, ez a Sinai hegy
is az Isten előtt, az Izráel Istene előtt.

Bő záport hintesz vala, oh Isten, a te örökségedre, s a lankadót
megújítod vala.

Benne tanyázott a te gyülekezeted: te szerzéd jóvoltodból a szegénynek,
oh Isten!

Az Úr ad vala szólniok az örömhírt vivő asszonyok nagy csapatának.

A seregek királyai futnak, futnak: s a házi asszony zsákmányt osztogat.

Ha cserények között hevertek is: olyanok lesztek, mint a galambnak
szárnyai, a melyeket ezüst borít, vagy mint vitorla-tollai, a melyek
színarany fényűek.

Mikor a Mindenható szétszórta benne a királyokat, mintha hó esett volna
a Salmonon.

Isten hegye a Básán hegye; sok halmú hegy a Básán hegye;

Mit kevélykedtek ti sok halmú hegyek? Ezt a hegyet választotta Isten
lakóhelyéül; bizony ezen lakozik az Úr mindörökké!

Az Isten szekere húszezer, ezer meg ezer; az Úr közöttük van, mint a
Sinai hegyen az ő szent hajlékában.

Felmentél a magasságba, foglyokat vezettél, adományokat fogadtál
emberekben: még a pártütők is ide jönnek lakni, oh Uram Isten!

Áldott legyen az Úr! Napról-napra gondoskodik rólunk a mi szabadításunk
Istene! Szela.

Ez a mi Istenünk a szabadításnak Istene, és az Úr Isten az, a ki
megszabadít a haláltól.

Csak Isten ronthatja meg az ő ellenségeinek fejét, a bűneiben járónak
üstökös koponyáját.

Azt mondta vala az Úr: Básánból visszahozlak, a tenger mélységéből is
kihozlak,

Hogy lábadat veresre fessed a vérben, ebeidnek nyelve az ellenségből
lakomázzék.

Látták a te bevonulásodat, oh Isten! Az én Istenem, királyom bevonulását
a szentélybe.

Elől mennek vala az éneklők, utánok a húrpengetők, középen a doboló
leányok.

A gyülekezetben áldjátok az Istent, az Urat áldjátok, ti Izráel magvából
valók!

Ott a kis Benjámin, a ki uralkodik rajtok, a Júda fejedelmei és az ő
gyülekezetök; a Zebulon fejedelmei és a Nafthali fejedelmei.

Istened rendelte el a te hatalmadat: erősítsd meg, oh Isten, azt, a mit
számunkra készítettél!

A te Jeruzsálem felett álló hajlékodból királyok hoznak majd néked
ajándékokat.

Fenyítsd meg a nádasnak vadját, a bikák csordáját a népek tulkaival
egybe, a kik ezüst-rudakkal terpeszkednek; szórd szét a népeket, a kik a
háborúban gyönyörködnek.

Eljőnek majd a főemberek Égyiptomból; Szerecsenország hamar kinyujtja
kezeit Istenhez.

E földnek országai mind énekeljetek Istennek: zengjetek dicséretet az
Úrnak! Szela.

A ki kezdettől fogva az egek egein ül; ímé, onnét szól nagy kemény
szóval.

Tegyetek tisztességet Istennek, a kinek dicsősége az Izráelen és az ő
hatalma a felhőkben van.

Rettenetes vagy, oh Isten, a te szent hajlékodból; az Izráelnek Istene
ád erőt és hatalmat a népnek. Áldott legyen az Isten!

69. Fejezet

Az éneklőmesternek a sósannimra; Dávidé.

Szabadíts meg engemet, oh Isten, mert a vizek lelkemig hatottak.

Mély sárba estem be, hol meg nem állhatok; feneketlen örvénybe jutottam,
és az áradat elborít engem.

Elfáradtam a kiáltásban, kiszáradt a torkom; szemeim elbágyadtak, várván
Istenemet.

Többen vannak fejem hajszálainál, a kik ok nélkül gyűlölnek engem;
hatalmasok a vesztemre törők, a kik ellenségeim alap nélkül; a mit nem
ragadtam el, azt kell megfizetnem!

Oh Isten, te tudod az én balgatagságomat, és az én bűneim nyilván vannak
te előtted:

Ne szégyenüljenek meg miattam, a kik te benned remélnek, Uram,
Seregeknek Ura! Ne pironkodjanak miattam, a kik téged keresnek, oh
Izráelnek Istene!

Mert te éretted viselek gyalázatot, és borítja pironság az én orczámat.

Atyámfiai előtt idegenné lettem, és anyám fiai előtt jövevénynyé.

Mivel a te házadhoz való féltő szeretet emészt engem, a te gyalázóidnak
gyalázásai + hullanak reám.

Ha sírok és bőjtöléssel gyötröm lelkemet, az is gyalázatomra válik.

Ha gyászruhába öltözöm, akkor példabeszédül vagyok nékik.

A kapuban ülők rólam szólanak, és a borozók rólam énekelnek.

Én pedig néked könyörgök, oh Uram; jókedvednek idején, oh Isten, a
te kegyelmed sokaságához képest hallgass meg engem a te megszabadító
hűségeddel.

Ments ki engem az iszapból, hogy el ne sülyedjek; hadd szabaduljak meg
gyűlölőimtől és a feneketlen vizekből;

Hogy el ne borítson a vizek árja, és el ne nyeljen az örvény, és a
veremnek szája be ne záruljon felettem!

Hallgass meg engem, Uram, mert jó a te kegyelmességed! A te
irgalmasságodnak sokasága szerint tekints én reám;

És ne rejtsd el orczádat a te szolgádtól; mert szorongattatom nagyon:
siess, hallgass meg engem!

Légy közel az én lelkemhez és váltsd meg azt; az én ellenségeimért
szabadíts meg engem.

Te tudod az én gyalázatomat, szégyenemet + és pirulásomat; jól ismered
minden szorongatómat.

A gyalázat megtörte szívemet és beteggé lettem; várok vala részvétre, de
hiába; vigasztalókra, de nem találék.

Sőt ételemben mérget adnak vala, és szomjúságomban eczettel itatnak vala
engem.

Legyen az ő asztalok előttök tőrré, és a bátorságosoknak hálóvá.

Setétüljenek meg az ő szemeik, hogy ne lássanak; és az ő derekukat tedd
mindenkorra roskataggá.

Öntsd ki a te haragodat reájok, és a te haragodnak búsulása érje utól
őket.

Legyen az ő palotájok puszta, és az ő hajlékukban ne legyen lakos;

Mert a kit te megvertél, azt üldözik, és a tőled sujtottak fájdalmát
szólják meg.

Szedd össze álnokságaikat, és a te igazságodra ne jussanak el.

Töröltessenek ki az élők könyvéből, és az igazak közé ne irattassanak.

Engem pedig, a ki nyomorult és szenvedő vagyok, emeljen fel, oh Isten, a
te segedelmed!

Dicsérem az Istennek nevét énekkel, és magasztalom hálaadással.

És kedvesebb lesz az Úr előtt az ökörnél, a szarvas és hasadt körmű
tuloknál.

Látják ezt majd a szenvedők és örülnek; ti Istent keresők, elevenedjék a
ti szívetek!

Mert meghallgatja az Úr a szegényeket, és az ő foglyait nem veti meg.

Dicsérjék őt az egek és a föld; a tengerek és a mi csak mozog azokban!

Mert megtartja Isten a Siont, és megépíti Júdának városait; és ott
lakoznak majd és bírni fogják azt.

És az ő szolgáinak maradékai öröklik azt, és abban laknak majd, a kik
szeretik az ő nevét.

70. Fejezet

Az éneklőmesternek, Dávidtól, emlékeztetésre.

Isten, az én szabadításomra, Uram, az én segítségemre siess!

Szégyenüljenek meg és piruljanak, a kik életemre törnek; riadjanak
vissza és gyalázat érje őket, a kik bajomat kivánják.

Hátráljanak meg gyalázatosságuk miatt, a kik azt mondják nékem: Hehé,
hehé!

Örülnek és örvendeznek majd benned mindazok, a kik keresnek tégedet,
és ezt mondják majd szüntelen, a kik szeretik a te szabadításodat:
Magasztaltassék fel az Isten!

Én pedig szegény és nyomorult vagyok: siess hozzám, oh Isten; segedelmem
és szabadítóm vagy te Uram: ne késsél!

71. Fejezet

Te benned bízom, Uram! Ne szégyenüljek meg soha.

A te igazságod szerint ments meg és szabadíts meg engem; hajtsd hozzám
füledet és tarts meg engem.

Légy sziklaváram, a hova menekülhessek szüntelen; rendelkezzél
megtartásom felől, mert kőszálam és erősségem vagy te.

Én Istenem, szabadíts meg engem a gonosznak kezéből; a hamisnak és
kegyetlennek markából!

Mert te vagy az én reménységem, oh Uram, Istenem, és bizodalmam
gyermekségemtől fogva!

Reád támaszkodom születésem óta; anyámnak méhéből te vontál ki engem;
rólad szól az én dicséretem szüntelen.

Mintegy csudává lettem sokaknak; de te vagy az én erős bizodalmam.

Megtelik szájam dicséreteddel, minden napon a te dicsőségeddel.

Ne vess el engem az én vénségemnek idején; mikor elfogy az én erőm, ne
hagyj el engem!

Mert felőlem szólanak elleneim, és a kik életemre törnek, együtt
tanácskoznak,

Mondván: Az Isten elhagyta őt! Kergessétek és fogjátok meg, mert nincs,
a ki megszabadítsa.

Oh Isten, ne távozzál el tőlem! Én Istenem, siess segítségemre!

Szégyenüljenek meg és enyészszenek el életemnek ellenségei; borítsa
szégyen és gyalázat azokat, a kik vesztemre törnek!

Én pedig szüntelen reménylek, és szaporítom minden te dicséretedet.

Szájam beszéli a te igazságodat, minden nap a te szabadításodat, mert
számát sem tudom.

Az Úr Istennek nagy tetteivel járok; csak a te igazságodról emlékezem!

Oh Isten, gyermekségemtől tanítottál engem; és mind mostanig hirdetem a
te csudadolgaidat.

Vénségemig és megőszülésemig se hagyj el engem, oh Isten, hogy hirdessem
a te karodat e nemzetségnek, és minden következendőnek a te nagy
tetteidet.

Hisz a te igazságod, oh Isten, felhat az égig, mert nagyságos dolgokat
cselekedtél; kicsoda hasonló te hozzád, oh Isten?!

A ki sok bajt és nyomorúságot éreztettél velünk, de ismét
megelevenítesz, és a föld mélységéből ismét felhozol minket.

Megsokasítod az én nagyságomat; hozzám fordulsz és megvigasztalsz engem.

Én is tisztellek téged lanttal a te hűségedért, én Istenem! Éneklek
néked hárfával, oh Izráelnek szentje!

Örvendeznek az én ajakim, hogy énekelhetek néked, és lelkem is, a melyet
megváltottál.

Nyelvem is minden napon hirdeti a te igazságodat, mert megszégyenültek
és gyalázattal illettettek, a kik vesztemre törnek.

72. Fejezet

Salamoné. Isten, a te ítéletidet add a királynak, és a te igazságodat a
király fiának.

Hadd ítélje népedet igazsággal, és a te szegényeidet méltányossággal.

Teremjenek a hegyek békességet a népnek, és a halmok igazságot.

Legyen birája a nép szegényeinek, segítsen a szűkölködőnek fiain, és
törje össze az erőszakoskodót.

Féljenek téged, a míg a nap áll és a meddig a hold fénylik, nemzedékről
nemzedékre.

Szálljon alá, mint eső a rétre, mint zápor, a mely megöntözi a földet.

Virágozzék az ő idejében az igaz és a béke teljessége, a míg nem lesz a
hold.

És uralkodjék egyik tengertől a másik tengerig, és a nagy folyamtól a
föld határáig.

Boruljanak le előtte a pusztalakók, és nyalják ellenségei a port.

Tarsis és a szigetek királyai hozzanak ajándékot; Seba és Szeba királyai
adománynyal járuljanak elé.

Hajoljanak meg előtte mind a királyok, és minden nemzet szolgáljon néki.

Mert megszabadítja a kiáltó szűkölködőt; a nyomorultat, a kinek nincs
segítője.

Könyörül a szegényen és szűkölködőn, s a szűkölködők lelkét
megszabadítja;

Az elnyomástól és erőszaktól megmenti lelköket, és vérök drága az ő
szemében.

És éljen ő és adjanak néki Seba aranyából; imádkozzanak érte szüntelen,
és áldják őt minden napon.

Bő gabona legyen az országban a hegyek tetején is; rengjen gyümölcse,
mint a Libanon, s viruljon a városok népe, mint a földnek füve.

Tartson neve mindörökké viruljon neve, míg a nap lesz; vele áldják
magokat mind a nemzetek, és magasztalják őt.

Áldott az Úr Isten, Izráelnek Istene, aki csudadolgokat cselekszik
egyedül!

Áldott legyen az ő dicsőséges neve mindörökké, és teljék be dicsőségével
az egész föld. Ámen! Ámen!

Itt végződnek Dávidnak, az Isai fiának könyörgései.

73. Fejezet

Aszáf zsoltára. Bizony jó Izráelhez az Isten, azokhoz, a kik tiszta
szívűek.

De én?! Már-már meghanyatlottak lábaim; és kis híjja, hogy lépteim el
nem iszamodtak.

Mert irígykedtem a kevélyekre, látván a gonoszok jó szerencséjét.

Mert halálukig nincsenek kínjaik, és az ő erejök állandó.

A halandók nyomorúságában nincs részök, és az emberekkel nem
ostoroztatnak.

Ezért nyakuknak ékessége kevélység, ruha gyanánt erőszak borítja őket.

A kövérség miatt kinn ülnek az ő szemeik, elméjök gondolatjai
csaponganak.

Gúnyolódnak és gonoszságot szólnak; elnyomásról beszélnek
fennhéjázással.

Az égre tátogatják szájokat, és nyelvök eljárja a földet.

Azért fordul az ő népe ide, hogy tele pohár vizet szürcsölnek;

És mondják: Mint tudhatná ezt az Isten, s van-é a Magasságosban értelem?

Ímé, ezek gonoszok, és örök biztonságban vagyont gyűjtenek!

Bizony hiába tartottam én tisztán szívemet, és mostam ártatlanságban
kezeimet;

Mert nyomorgattatom minden napon, és ostoroztatom minden reggel!

Ha azt mondom: Ilyen módon szólok: Ímé, a te fiaid nemzedékét árulom el.

Gondolkodom, hogy ezt megérthessem; de nehéz dolog ez szemeimben.

Mígnem bemenék az Isten szent helyébe: megértém azoknak sorsát.

Bizony síkos földön helyezted el őket; pusztaságokra vetetted ki őket.

Mind elpusztulnak egy szempillantásban! Elvesznek, elenyésznek a
rettegéstől.

Mint álmot, ha felserkenünk: te Uram, ha felserkensz, úgy veted meg
képöket.

Hogyha keseregne szívem, és háborognának veséim:

Akkor balgatag és tudatlan volnék én, oktalan állat volnék te irántad.

De én mindenkor veled vagyok, te fogod az én jobb kezemet.

Tanácsoddal igazgatsz engem, és azután dicsőségbe fogadsz be engem.

Kicsodám van az egekben? Náladnál egyébben nem gyönyörködöm e földön!

Ha elfogyatkozik is testem és szívem: szívemnek kősziklája és az én
örökségem te vagy, oh Isten, mindörökké!

Mert ímé, a kik eltávoznak tőled, elvesznek; mind kiirtod azokat, a kik
elhajolnak tőled.

De én? Isten közelsége oly igen jó nékem. Az Úr Istenben vetem
reménységemet, hogy hirdessem minden te cselekedetedet.

74. Fejezet

Aszáf tanítása. Miért vetettél el, oh Isten, teljesen? Miért füstölög
haragod a te legelődnek juhai ellen?

Emlékezzél meg a te gyülekezetedről, a melyet régen szerzettél és a
melyet megváltottál: a te örökségednek részéről, a Sion hegyéről, a
melyen lakozol!

Lépj fel a teljes pusztaságba; mindent tönkre tett az ellenség a szent
helyen!

Támadóid a te gyülekezeted hajlékában ordítanak: jeleiket tűzték fel
jelekké.

Úgy tünnek fel, mint mikor valaki fejszéjét emelgeti az erdőnek sűrű
fáira.

Faragványait már mind összetördelték: fejszékkel és pőrölyökkel.

Szent helyedet lángba borították; neved hajlékát földig megfertőztették.

Ezt mondották szívökben: Dúljuk fel őket mindenestől! Felgyújtották
Istennek minden hajlékát az országban.

Jeleinket nem látjuk, próféta nincs többé, és nincs közöttünk, a ki
tudná: meddig tart ez?

Meddig szidalmaz, oh Isten, a sanyargató? Örökké gyalázza-é az ellenség
a te nevedet?

Miért húzod vissza kezedet, jobbodat? Vond ki kebeledből: végezz!

Pedig Isten az én királyom eleitől fogva, a ki szabadításokat mível e
föld közepette.

Te hasítottad ketté a tengert erőddel; te törted össze a + czethalak
fejeit a vizekben.

Te rontottad meg a leviathánnak fejét, s adtad azt eledelül a pusztai
népnek.

Te fakasztottad fel a forrást és patakot, te száraztottad meg az örök
folyókat.

Tiéd a nappal, az éjszaka is tiéd; te formáltad a világosságot és a
napot.

Te szabtad meg a földnek minden határát: a nyarat és a telet te
formáltad.

Emlékezzél meg erről: ellenség szidalmazta az Urat, s bolond nép
káromolta a te nevedet.

Ne adjad a fenevadnak a te gerliczédnek lelkét; szegényeidnek
gyülekezetéről ne feledkezzél meg végképen!

Tekints a szövetségre; mert telve vannak e földnek rejtekhelyei zsaroló
tanyákkal.

A megrontott ne térjen szégyenvallással vissza; a nyomorult és
szűkölködő dicsérje a te nevedet.

Kelj fel, oh Isten, és védd a te ügyedet; emlékezzél meg a te
gyaláztatásodról, a melylyel naponként illet téged a bolond!

Ne felejtkezzél el ellenségeidnek szaváról, és az ellened támadók
háborgatásáról, a mely szüntelen nevekedik!

75. Fejezet

Az éneklőmesternek, az altashétre, Aszáf zsoltára, ének.

Tisztelünk téged, oh Isten, tisztelünk; neved közel van, hirdetik
csodatetteid.

Ha megszabom a határidőt, én méltányosan ítélek.

A föld és annak minden lakosa elcsügged; én erősítem meg annak
oszlopait. Szela.

A kérkedőknek azt mondom: Ne kérkedjetek; és a gonoszoknak: Ne emeljetek
szarvat!

Ne emeljétek magasra szarvatokat, ne szóljatok megkeményedett nyakkal;

Mert nem napkelettől, sem napnyugattól, s nem is a puszta felől támad a
felmagasztalás;

Hanem Isten a biró, a ki egyet megaláz, mást felmagasztal!

Mert pohár van az Úr kezében, bortól pezseg, nedvvel tele; ha tölt
belőle, még seprejét is iszsza és szopja a föld minden gonosztevője.

Én pedig hirdetem ezt mindörökké, és éneket mondok a Jákób Istenének.

És a gonoszoknak szarvait mind letördelem; az igaznak szarvai pedig
felmagasztaltatnak.

76. Fejezet

Az éneklőmesternek hangszerekkel; Aszáf zsoltára, ének.

Ismeretes az Isten Júdában, nagy az ő neve Izráelben.

Mert hajléka van Sálemben, és lakhelye Sionban.

Ott törte össze a kézív villámait, paizst, szablyát és a hadat. Szela.

Ragyogó vagy te, felségesebb, mint a zsákmányadó hegyek.

Kifosztattak a bátor szívűek, álmukat aluszszák, és minden hős kezének
ereje veszett.

A te dorgálásodtól, oh Jákób Istene, megzsibbadt mind szekér, mind ló.

Te, te rettenetes vagy, és ki állhat meg orczád előtt, mikor haragszol?

Az egekből jelentetted ki ítéletedet; a föld megrettent és
elcsendesedett,

Mikor felkelt Isten az ítéletre, hogy megszabadítsa a föld minden
nyomorultját! Szela.

Mert az emberek haragja megdicsőít téged, miután felövezed végső
haragodat.

Tegyetek fogadást és adjátok meg azokat az Úrnak, a ti Isteneteknek;
mindnyájan, a kik ő körülte laknak, hozzanak ajándékot a Rettenetesnek.

Mert a fejedelmek gőgjét megtöri, rettenetes a föld királyaihoz.

77. Fejezet

Az éneklőmesternek, Jedutunnak; Aszáfé, zsoltár.

Szavamat Istenhez emelem és kiáltok; szavamat Istenhez emelem, hogy
figyelmezzen reám.

Nyomorúságom idején az Urat keresem; kezem feltartom éjjel szünetlenül;
lelkem nem akar vigasztalást bevenni.

Istenről emlékezem és sóhajtok; róla gondolkodom, de elepedt az én
lelkem. Szela.

Szemeimet ébren tartod; hánykolódom, de nem szólhatok.

Elmélkedem a régi napokról, a hajdankor éveiről.

Megemlékezem éjjel az én énekeimről; szívemben elgondolkodom és azt
kutatja lelkem:

Avagy mindörökké elvet-é az Úr? és nem lesz-é többé jóakaró?

Avagy végképen elfogyott-é az ő kegyelme? vagy megszűnik-é igérete
nemzedékről nemzedékre?

Avagy elfelejtkezett-é könyörülni Isten? avagy elzárta-é haragjában az ő
irgalmát? Szela.

És mondám: Ez az én betegségem, hogy a Fölségesnek jobbja megváltozott.

Megemlékezem az Úrnak cselekedeteiről, sőt megemlékezem hajdani
csodáidról;

És elmélkedem minden cselekedetedről, és tetteidről gondolkozom.

Oh Isten, a te utad szentséges; kicsoda olyan nagy Isten, mint az Isten?

Te vagy az Isten, a ki csodát mívelsz; megmutattad a népek között a te
hatalmadat.

Megváltottad népedet karoddal a Jákób és a József fiait. Szela.

Láttak téged a vizek, oh Isten, láttak téged a vizek és megfélemlének; a
mélységek is megrázkódának.

A felhők vizet ömlesztének; megzendülének a fellegek, és a te nyílaid
széllyel futkostanak.

Mennydörgésed zúgott a forgószélben; villámlásaid megvilágosították a
mindenséget; megrázkódott és megindult a föld.

Utad a tengeren volt és ösvényed a nagy vizeken; és nyomaid nem
látszottak meg.

Vezetted mint nyájat, a te népedet, Mózesnek és Áronnak kezével.

78. Fejezet

Aszáf tanítása. Figyelj én népem az én tanításomra; hajtsátok füleiteket
számnak beszédeire.

Megnyitom az én számat példabeszédre; rejtett dolgokat szólok a régi
időből.

A miket hallottunk és tudunk; és a miket atyáink beszéltek nékünk,

Nem titkoljuk el azokat az ő fiaiktól; a jövő nemzedéknek is elbeszéljük
az Úr dicséretét, hatalmát és csodáit, a melyeket cselekedett.

Mert bizonyságot állított Jákóbban, és törvényt rendelt Izráelben; a
melyek felől megparancsolta atyáinknak, hogy megtanítsák azokra fiaikat;

Hogy megtudja azokat a jövő nemzedék, a fiak, a kik születnek; és
felkeljenek és hirdessék azokat fiaiknak;

Hogy Istenbe vessék reménységüket és el ne felejtkezzenek Isten
dolgairól, hanem az ő parancsolatait megtartsák.

Hogy ne legyenek olyanok, mint apáik: szilaj és makacs nemzedék, olyan
nemzedék, a melynek szíve nem volt szilárd, és lelke sem volt hű Isten
iránt.

Efraim fiai, a fegyveres íjászok hátat fordítottak az ütközet napján;

Nem őrizték meg az Isten szövetségét, és nem akartak járni az ő
törvényében;

Sőt elfelejtkeztek az ő tetteiről, csodáiról, a melyeket mutatott nékik.

Apáik előtt csodát mívelt Égyiptom földjén, a Czoán mezején.

Ketté választotta a tengert s átvitte őket; és felállította a vizeket
fal gyanánt.

Vezette őket nappal felhőben, és egész éjen át tűznek világosságában.

Sziklákat hasított meg a pusztában, és inniok adott bőségesen, akárcsak
a mélységes vizekből.

Patakokat fakasztott a kősziklából, és folyamok módjára vizeket
ömlesztett:

Mégis folyvást vétkeztek ellene, és haragították a Felségest a
pusztában;

És megkísérték Istent az ő szívökben, enni valót kérvén az ő kivánságuk
szerint.

És szólának Isten ellen, mondván: Avagy tudna-é Isten asztalt teríteni a
pusztában?

Ímé, megcsapta a kősziklát és víz ömlött és patakok özönlöttek; de
vajjon tud-é kenyeret is adni? avagy készíthet-é húst az ő népének?

Meghallotta az Úr és megharagudott ezért, és tűz gyulladt fel Jákób
ellen, és harag gerjedt fel Izráel ellen;

Mert nem hittek Istenben, és nem bíztak az ő segedelmében,

És ráparancsolt a felhőkre ott fenn, és az egek ajtait megnyitotta.

És hullatott reájuk mannát eledelül, és mennyei gabonát adott nékik.

Angyalok kenyerét ette az ember, bőséggel vetett nékik eleséget,

Megindítá a keleti szelet az egekben, és elhozá erejével a déli szelet;

És hullata rájuk annyi húst, mint a por, és annyi madarat, mint a tenger
fövénye.

És leszállítá azokat az ő táboruk közepére, az ő sátoraikhoz köröskörül.

Evének azért és igen megelégedének, és a mit kivántak, azt hozá nékik.

Még fel sem hagytak a kivánságukkal; az étel még a szájukban vala:

Mikor az Isten haragja felgerjede ellenök, és főbbjeik közül sokakat
megöle, és Izráelnek ifjait levágá

Mindamellett is újra vétkezének, és nem hivének az ő csodadolgaiban.

Azért hiábavalóságban töltette el napjaikat, éveiket pedig rettegésben.

Ha ölte őket, hozzá fordultak, megtértek és Istent keresék.

És eszökbe vevék, hogy Isten az ő sziklájok, és a felséges Isten az ő
megváltójok;

És hízelkedének néki szájokkal, nyelvökkel pedig hazudozának néki.

De szívök nem volt tökéletes iránta, és nem voltak hűségesek az ő
szövetségéhez;

Ő azonban irgalmas és bűnbocsátó, nem semmisít meg, sőt sokszor
elfordítja haragját, és nem önti ki teljes búsulását.

Azért eszébe vevé, hogy test ők, és olyanok, mint az ellebbenő szél, a
mely nem tér vissza.

Hányszor keserítették őt a pusztában, hányszor illették fájdalommal a
kietlenben?!

És újra kísértették az Istent, és ingerelték Izráel szentjét.

Nem emlékeztek meg az ő kezéről, sem a napról, amelyen megváltotta őket
a nyomorgatótól;

Midőn kitűzte jeleit Égyiptomban, és csodáit a Czoán mezején.

És vérré változtatta folyóikat, hogy nem ihatták patakjaikat.

Legyeket bocsáta reájok, a melyek emészték őket, és békát, a mely
pusztítá őket.

Odaadta termésöket a szöcskének, s munkájuk gyümölcsét a sáskának.

Jégesővel pusztítá el szőlőjüket, s figefáikat kőesővel.

Odaveté barmaikat a jégesőnek, marháikat pedig a mennyköveknek.

Rájok bocsátá haragjának tüzét, mérgét, búsulását és a szorongatást: a
gonosz angyalok seregét.

Utat tört haragjának, s nem tartotta meg a haláltól lelköket, és
életöket döghalálnak veté.

És megöle minden elsőszülöttet Égyiptomban, az erő zsengéjét Khám
sátoraiban.

Elindítá mint juhokat, az ő népét, s vezeté őket, mint nyájat a
pusztában.

És vezeté őket biztonságban, és nem félének, ellenségeiket pedig
elborítá a tenger.

És bevivé őket az ő szent határába, arra a hegyre, a melyet szerzett az
ő jobbkezével.

És kiűzé előlük a pogányokat, és elosztá nékik az örökséget
sorsvetéssel; és letelepíté azok sátoraiban az Izráel törzseit.

De megkisérték és megharagíták a magasságos Istent, és nem őrizék meg
bizonyságait;

Elfordulának ugyanis és hűtlenek levének, mint apáik; visszafelé
fordulának, mint a csalfa kézív.

Haragra ingerelték őt magaslataikkal, és bosszantották faragott
bálványaikkal.

Meghallá ezt Isten és felgerjede; és az Izráelt felette megútálá.

És elveté magától Silói hajlékát, a sátort, a melyben lakott vala az
emberek között;

Sőt fogságba viteté erejét, dicsőségét pedig ellenség kezébe.

És fegyver alá rekeszté az ő népét; és az ő öröksége ellen felgerjede.

Ifjait tűz emészté meg, és szüzei nem énekeltettek meg.

Papjai fegyver miatt hullottak el, és özvegyei nem végezheték a
siratást.

Akkor felserkene az Úr, mintegy álomból; mint hős, a ki bortól vigadoz;

És visszaveré ellenségeit; s örök gyalázatot vete reájok.

Azután megútálá a József sátorát, és nem választá Efraim törzsét;

Hanem a Júda törzsét választá A Sion hegyét, a melyet szeret.

És megépíté szent helyét, mint egy magas várat; mint a földet, a melyet
örök időre fundált.

És kiválasztá Dávidot, az ő szolgáját, és elhozá őt a juhok aklaiból.

A szoptatós juhok mellől hozá el őt, hogy legeltesse Jákóbot, az ő
népét, és Izráelt, az ő örökségét.

És legelteté őket szívének tökéletessége szerint, és vezeté őket bölcs
kezeivel.

79. Fejezet

Aszáf zsoltára. Oh Isten, pogányok jöttek be örökségedbe,
megfertőztették szent templomodat, Jeruzsálemet kőhalommá tették.

Szolgáid holttestét az ég madarainak adták eledelül, szenteid húsát a
föld vadjainak.

Ontották véröket, mint a vizet Jeruzsálem körül, s nem volt, a ki
eltemette volna őket.

Gyalázattá lettünk szomszédaink előtt, csúfságul és nevetségül a
körültünk lakóknak.

Meddig haragszol Uram, szüntelen? meddig gerjedez féltő szerelmed, mint
a tűz?

Ontsd ki haragodat a pogányokra, a kik nem ismernek téged, és az
országokra, a melyek nem hívják segítségül a te nevedet;

Mert megemésztették Jákóbot, és hajlékát elpusztították.

Ne emlékezzél meg rovásunkra elődeink vétkéről; siess elénk
irgalmasságoddal, mert megnyomorodunk nagyon.

Segíts meg bennünket, szabadító Istenünk, a te nevednek dicsőségéért;
ments meg minket és bocsásd meg vétkeinket a te nevedért.

Minek mondanák a pogányok: Hol az ő Istenök? Legyen nyilvánvaló a
pogányokon szemeink láttára a te szolgáid kiontott véréért való
bosszúállásod.

Jusson elődbe a foglyok könyörgése; karod hatalmával tartsd meg a
halálnak eme fiait;

És fizess meg szomszédaink keblébe hétszeresen a gyalázatért, a melylyel
illettek téged, oh Uram!

Mi pedig, a te néped és a te legelőd nyája, hálát adunk néked
mindörökké, s nemzedékről-nemzedékre hirdetjük a te dicséretedet!

80. Fejezet

Az éneklőmesternek a sosannim-éduthra; Aszáf zsoltára.

Oh Izráelnek pásztora, hallgass meg, a ki vezérled Józsefet, mint
juhnyájat; a ki Kérubokon ülsz, + jelenj meg fényeddel!

Efraim, Benjámin és Manasse előtt támaszd fel a te hatalmadat, és jőjj
el, hogy szabadíts meg minket!

Oh Isten, állíts helyre minket, és világoltasd a te orczádat, hogy
megszabaduljunk.

Seregeknek Ura, Istene: meddig haragszol a te népednek könyörgésére?

Könyhullatásnak kenyerével éteted őket, s könyhullatások árjával itatod
meg őket.

Perpatvarrá tevél minket szomszédaink között, és a mi ellenégeink
csúfkodnak rajtunk.

Seregek Istene, állíts helyre minket; világoltasd a te orczádat, hogy
megszabaduljunk!

Égyiptomból szőlőt hozál ki, kiűzéd a pogányokat és azt elültetéd.

Helyet egyengettél előtte, és gyökeret eresztett, és ellepé a földet.

Hegyeket fogott el az árnyéka, és a vesszei olyanok lettek, mint az
Isten czédrusfái.

Sarjait a tengerig ereszté, és hajtásait a folyamig.

Miért rontottad el annak gyepűit, hogy szaggathassa minden járókelő?

Pusztítja azt a vaddisznó, és legeli a mezei vad.

Oh Seregek Istene! kérlek, térj vissza, tekints alá az egekből és lásd
és tekintsd meg e szőlőtőt!

És a csemetét, a mit jobbod ültetett, a sarjat, melyet felneveltél!

Elégett a tűzben, levágatott; arczod haragjától elvesznek.

Legyen a te kezed a te jobbodnak férfián, és az embernek fián, a kit
megerősítettél magadnak,

Hogy el ne térjünk tőled. Eleveníts meg minket és imádjuk a te nevedet.

Seregek Ura, Istene! állíts helyre minket; világoltasd a te orczádat,
hogy megszabaduljunk!

81. Fejezet

Az éneklőmesternek, a gittithre. Aszáfé.

Örvendezzetek Istennek, a mi erősségünknek; ujjongjatok a Jákób
Istenének!

Dalt zengjetek és dobot pergessetek, gyönyörű hárfát cziterával együtt.

Fújjatok kürtöt új holdra, holdtöltekor, a mi ünnepünk napján;

Mert végzett dolog ez Izráelnél, a Jákób Istenének rendelése.

Bizonyságul tette ő a József nemzetségében, a mikor kijött Égyiptom
földe ellen. Nyelvet hallék ott, a mit nem tudtam.

Megszabadítottam a tehertől az ő vállát, kezei megmenekültek a kosártól.

A nyomorúságban segítségül hívtál és én megszabadítottalak téged;
meghallgattalak téged a mennydörgésnek rejtekében; megpróbáltalak téged
a + versengések vizénél. Szela.

Hallgass én népem, hadd tegyek bizonyságot ellened! Oh Izráel, ha te
meghallgatnál engem!

Ne legyen te nálad idegen isten, és az idegen isten előtt meg ne hajolj!

Én, az Úr vagyok a te Istened, a ki kihoztalak téged Égyiptom földéről:
nyisd szét a te szájad és betöltöm azt.

De nem hallgatott népem az én szómra, és Izráel nem engedelmeskedett
nékem.

Ott hagytam azért őt szívöknek keménységében, hogy járjanak a magok
tanácsa szerint.

Oh, ha az én népem hallgatna reám, s Izráel az én utaimon járna!

Legott megaláznám ellenségeit, s szorongatói ellen fordítanám kezem.

Az Úrnak gyűlölői hízelegnének néki, és örökkévaló volna az ő idejök.

És ő megelégítené őt java búzával, és sziklából folyó mézzel töltenélek
be téged!

82. Fejezet

Aszáf zsoltára. Isten áll az Istennek gyülekezetében, ítél az istenek
között.

Meddig ítéltek még hamisan, és emelitek a gonoszok személyét? Szela.

Ítéljetek a szegénynek és árvának; a nyomorultnak és elnyomottnak
adjatok igazságot!

Mentsétek meg a szegényt és szűkölködőt; a gonoszok kezéből
szabadítsátok ki.

Nem tudnak, nem értenek, setétségben járnak; a földnek minden
fundamentoma inog.

Én mondottam: Istenek vagytok ti és a Felségesnek fiai ti mindnyájan:

Mindamellett meghaltok, mint a közember, és elhullotok, mint akármely
főember.

Kelj fel, oh Isten, ítéld meg a földet, mert néked jutnak örökségül
minden népek.

83. Fejezet

Ének; Aszáf zsoltára.

Isten, ne vesztegelj, ne hallgass és ne nyugodjál, Isten!

Mert ímé, háborognak ellenségeid, s gyűlölőid fejöket emelik.

Néped ellen álnok tanácsot gondolnak s védenczeid ellen terveket szőnek.

Ezt mondják: Jertek, veszessük el őket, hogy ne legyenek nemzet, hogy ne
emlegessék többé Izráel nevét!

Mert tanácskoztak együtt, egy szívvel; szövetséget kötöttek ellened:

Az Edomiták és Ismáeliták sátrai, a Moábiták és Hagarénusok;

A Gebaliták, Ammoniták és Amálekiták, a Filiszteusok Tyrus lakosaival
együtt.

Az asszir is szövetkezett velök, segítőjévé lettek a Lót fiainak. Szela.

Úgy bánj velök, mint Midjánnal, mint Siserával, mint + Jábinnal a Kison
patakjánál!

A kik elvesztek vala Endornál, és a föld szemetjévé lőnek.

Tedd őket, fejedelmöket olyanokká, mint Orebet s mint Zeébet, Zebahot és
Szalmunát, minden felkentjökkel,

A kik ezt mondták: Foglaljuk el magunknak az Isten hajlékait!

Én Istenem! Tedd őket olyanokká, a milyen a porfelhő, és a milyen a
polyva a szél előtt;

Olyanokká, mint a tűz, a mely meggyújtja az erdőt, és mint a láng, a
mely elégeti a hegyeket.

Így kergesd őket a te szélvészeddel, és forgószeleddel így rettentsd
őket!

Töltsd el orczájukat gyalázattal, hogy keressék Uram a te nevedet!

Szégyenüljenek meg és rémüljenek el örökké, és piruljanak és
pusztuljanak,

Hogy megtudják, hogy te, a kinek neve Jehova, egymagad vagy felséges
Isten az egész földön.

84. Fejezet

Az éneklőmesternek, a gittitre; Kóráh fiainak zsoltára.

Mily szerelmetesek a te hajlékaid, Seregeknek Ura!

Kivánkozik, sőt emésztődik lelkem az Úrnak tornáczai után; szívem és
testem ujjongnak az élő Isten felé.

A veréb is talál házat, és a fecske is fészket magának, a hová fiait
helyezhesse, - a te oltáraidnál, oh Seregeknek Ura, én Királyom és én
Istenem!

Boldogok, a kik lakoznak a te házadban, dicsérhetnek téged szüntelen!
Szela.

Boldog ember az, a kinek te vagy erőssége, s a te ösvényeid vannak
szívében.

Átmenvén a Siralom völgyén, forrássá teszik azt; bizony áldással borítja
el korai eső.

Erőről erőre jutnak, míg megjelennek Isten előtt a Sionon.

Uram, Seregeknek Istene! hallgasd meg az én könyörgésemet; hallgasd meg
Jákóbnak Istene! Szela.

Mi paizsunk! Tekints alá, oh Isten, és lásd meg a te felkented orczáját!

Mert jobb egy nap a te tornáczaidban, hogysem ezer másutt; inkább
akarnék az én Istenem házának küszöbén ülni, hogysem lakni a gonosznak
sátorában!

Mert nap és paizs az Úr Isten; kegyelmet és dicsőséget ád az Úr, nem
vonja meg a jót azoktól, a kik ártatlanul élnek.

Seregeknek Ura! Boldog ember az, a ki bízik benned.

85. Fejezet

Az éneklőmesternek, Kóráh fiainak zsoltára.

Jóakarattal voltál Uram a te földedhez. Visszahoztad a Jákób
nemzetségéből való foglyokat.

Elengedted népednek álnokságát, elfedezted minden bűnüket. Szela.

Elhárítottad róluk minden búsulásod, elfordítottad haragod gerjedezését.

Hozz vissza bennünket szabadításunk Istene, és szüntesd meg ellenünk
való bosszankodásodat!

Avagy mindörökké haragszol-é ránk? Nemzedékről nemzedékre tartod-é
haragod?

Avagy nem elevenítesz-é meg minket ismét, hogy néped örvendezzen benned?

Mutasd meg nékünk Uram a te kegyelmedet, és a te szabadításodat adjad mi
nékünk!

Hadd halljam meg: mit szól az Úr Isten! Kétségnélkül békességet szól az
ő népének és kegyeltjeinek, hogy vissza ne térjenek a bolondságra.

Bizonyára közel van az ő szabadítása az őt félőkhöz, hogy dicsőség
lakozzék a mi földünkön.

Irgalmasság és hűség összetalálkoznak, igazság és békesség csókolgatják
egymást.

Hűség sarjad a földből, és igazság tekint alá az égből.

Az Úr is megadja a jót, és földünk is megtermi gyümölcsét.

Igazság jár előtte és követi őt az ő lépéseinek útján.

86. Fejezet

Dávid imádsága. Hajtsd hozzám Uram füledet, hallgass meg engem, mert
nyomorult és szegény vagyok én!

Tartsd meg életemet, mert kegyes vagyok én; mentsd meg én Istenem a te
szolgádat, a ki bízik benned.

Könyörülj én rajtam Uram, mert hozzád kiáltok minden napon!

Vidámítsd meg a te szolgádnak lelkét, mert hozzád emelem fel Uram
lelkemet.

Mert te Uram jó vagy és kegyelmes, és nagy irgalmasságú mindazokhoz, a
kik hozzád kiáltanak.

Figyelmezzél Uram az én imádságomra, és hallgasd meg az én
könyörgésemnek szavát!

Nyomorúságomnak idején hozzád kiáltok, mert te meghallgatsz engem.

Nincsen Uram hozzád hasonló az istenek között, és nincsenek hasonlók + a
te munkáidhoz!

Eljőnek a népek mind, a melyeket alkottál, és leborulnak előtted Uram,
és dicsőítik a te nevedet.

Mert nagy vagy te és csodadolgokat mívelsz; csak te vagy Isten egyedül!

Mutasd meg nékem a te útadat, hogy járhassak a te igazságodban, és
teljes szívvel féljem nevedet.

Dicsérlek téged Uram, Istenem, teljes szívemből, és dicsőítem a te
nevedet örökké!

Mert nagy én rajtam a te kegyelmed, és kiszabadítottad lelkemet a
mélységes pokolból.

Isten! Kevélyek támadtak fel ellenem, és kegyetlenek serege keresi
lelkemet, a kik meg sem gondolnak téged.

De te Uram, könyörülő és irgalmas Isten vagy, késedelmes a haragra, nagy
kegyelmű és igazságú!

Tekints reám és könyörülj rajtam! Add a te erődet a te szolgádnak, és
szabadítsd meg a te szolgálóleányodnak fiát!

Adj jelt nékem javamra, hogy lássák az én gyűlölőim és szégyenüljenek
meg, a mikor te Uram megsegítesz és megvigasztalsz engem.

87. Fejezet

Ének. A Kóráh fiainak zsoltára. A szent hegyeken vetette meg az + ő
fundamentomát.

Szereti az Úr Sionnak kapuit, jobban mint Jákóbnak minden hajlékát.

Dicsőséges dolgokat beszélnek felőled, te Istennek városa! Szela.

Előszámlálom Égyiptomot és Bábelt, mint ismerőimet. Ímé Filisztea és
Tyrus Kússal együtt: ez ott született.

És ezt mondják a Sion felől: Mind ez, mind amaz ott született, és ő, a
Felséges, erősíti azt.

Az Úr beírván, feljegyzi a népet: ez ott született! Szela.

És tánczolva énekelik: minden forrásaim te benned vannak.

88. Fejezet

Ének. A Kóráh fiainak zsoltára. Az éneklőmesternek a
Mahalath-lehannóthra. Az Ezrahita Hémán tanítása.

Uram, szabadításomnak Istene! Nappal kiáltok, éjjelente előtted vagyok:

Jusson elődbe imádságom, hajtsad füled az én kiáltozásomra!

Mert betelt a lelkem nyomorúságokkal, és életem a Seolig jutott.

Hasonlatossá lettem a sírba szállókhoz; olyan vagyok, mint az
erejevesztett ember.

A holtak közt van az én helyem, mint a megölteknek, a kik koporsóban
feküsznek, a kikről többé nem emlékezel, mert elszakasztottak a te
kezedtől.

Mély sírba vetettél be engem, sötétségbe, örvények közé.

A te haragod reám nehezedett, és minden haboddal nyomtál engem. Szela.

Elszakasztottad ismerőseimet tőlem, útálattá tettél előttök engem;
berekesztettem és ki nem jöhetek.

Szemem megsenyvedett a nyomorúság miatt; kiáltalak téged Uram minden
napon, hozzád + terjengetem kezeimet.

Avagy a holtakkal teszel-é csodát? Felkelnek-é vajjon az árnyak, hogy
dicsérjenek téged? Szela.

Beszélik-é a koporsóban a te kegyelmedet, hűségedet a pusztulás helyén?

Megtudhatják-é a sötétségben a te csodáidat, és igazságodat a
feledékenység földjén?

De én hozzád rimánkodom, Uram, és jó reggel elédbe jut az én imádságom:

Miért vetsz el hát Uram engem, és rejted el orczádat én tőlem?

Nyomorult és holteleven vagyok ifjúságomtól kezdve; viselem a te
rettentéseidet, roskadozom.

Általmentek rajtam a te búsulásaid; a te szorongatásaid + elemésztettek
engem.

Körülvettek engem, mint a vizek egész napon; együttesen körülöveztek
engem.

Elszakasztottál tőlem barátot és rokont; ismerőseim a - setétség.

89. Fejezet

Az Ezrahita Ethán tanítása.

Az Úrnak kegyelmességét hadd énekeljem örökké! Nemzetségről nemzetségre
hirdetem a te hűséges voltodat az én számmal!

Mert azt mondom: Örökké megáll a te kegyelmességed, és megerősíted a te
hűséges voltodat az egekben, mondván:

Szövetséget kötöttem az én választottammal, megesküdtem Dávidnak, az én
szolgámnak:

Mindörökké megerősítem a te magodat, és nemzetségről nemzetségre
megépítem a te királyi székedet. Szela.

És az egek dicsérik a te csodadolgodat Uram; a te hűséges voltodat is a
szentek gyülekezetében.

Mert a felhőkben kicsoda hasonlatos az Úrhoz, s ki olyan, mint az Úr, az
istenek fiai között?

Igen rettenetes Isten ő a szentek gyűlésében, és félelmetes mindazokra,
a kik körülte vannak.

Uram, Seregeknek Istene! Kicsoda olyan erős, mint te vagy Uram? És a te
hűséges voltod körülvesz téged.

Te uralkodol a tengernek kevélységén; mikor az ő habjai felemelkednek,
te csendesíted le azokat.

Te rontád meg Égyiptomot mintegy átdöföttet; erős karoddal
elszélesztetted ellenségeidet.

Tieid az egek, a föld is a tied: e világot minden benne valóval te
fundáltad.

Az északot és a délt te teremtetted, a Thábor és a Hermon a te nevednek
örvendeznek.

A te karod hatalommal teljes, a te kezed erős, a te jobbod méltóságos.

Igazság és jogosság a te királyi székednek alapja; kegyelem és hűség jár
a te orczád előtt.

Boldog nép az, a mely megérti a kürt szavát; a te orczádnak
világosságánál jár ez, oh Uram!

A te nevedben örvendeznek egész nap; és a te igazságodban
felmagasztaltatnak.

Mert az ő erejöknek ékessége te vagy; a te jóakaratoddal emeled fel a mi
szarvunkat is.

Mert az Úr a mi paizsunk, és Izráelnek Szentje a mi királyunk.

Akkor látásban szóltál a te kegyeltednek, és mondád: Segítséget adtam a
vitéznek, felmagasztaltam a népből + választottat;

Megtaláltam Dávidot, az én szolgámat; szent olajommal kentem fel őt.

A kivel állandóan vele lesz az én kezem, sőt az én karom erősíti meg őt.

Nem nyomhatja őt el az ellenség, és a gonosz ember sem nyomorgatja meg
őt;

Mert ő előtte rontom meg az ő szorongatóit, és verem meg az ő gyűlölőit.

És vele lesz az én hűségem és kegyelmem, és az én nevemmel
magasztaltatik fel + az ő szarva.

És rávetem az ő kezét a tengerre, és az ő jobbját a folyóvizekre.

Ő így szólít engem: Atyám vagy te; én Istenem és szabadításom
kősziklája!

Én meg elsőszülöttemmé teszem őt és felebbvalóvá a föld + királyainál.

Örökké megtartom néki az én kegyelmemet, és az én szövetségem bizonyos
marad ő vele.

És az ő magvát örökkévalóvá teszem, és az ő királyi székét, mint az
egeknek napjait.

Ha az ő fiai elhagyják az én törvényemet, és nem járnak az én végzésem
szerint;

Ha az én rendeléseimet megtörik, és meg nem tartják az én
parancsolatimat:

Akkor vesszővel látogatom meg az ő bűnöket, és vereségekkel az ő
álnokságukat;

De az én kegyelmemet nem vonom meg tőle, és az én hűséges voltomban nem
hazudom.

Nem töröm meg az én szövetségemet, és a mi kijött az én számból, el nem
változtatom.

Megesküdtem egyszer az én szentségemre: vajjon megcsalhatnám-é Dávidot?

Az ő magva örökké megmarad, és az ő királyi széke olyan előttem, mint a
nap.

Megáll örökké, mint a hold, és bizonyos, mint a felhőben lévő bizonyság.
Szela.

De te mégis elvetetted és megútáltad őt, és megharagudtál a te
felkentedre.

Felbontottad a te szolgáddal kötött szövetséget, földre tiportad az ő
koronáját.

Lerontottad az ő kőfalait mind; romokká tetted erősségeit.

Zsákmányolták őt mind az úton járók; gyalázattá lőn az ő szomszédai
előtt.

Felmagasztaltad az ő szorongatóinak jobbját, és megvidámítottad minden
ellenségét.

Még fegyverének élét is elvetted, és nem segítetted őt a harczban.

Eltörlötted az ő fényességét, és az ő királyi székét a földre vetetted.

Az ő ifjúságának napjait megrövidítetted, gyalázatot borítottál reá.
Szela.

Meddig rejtegeted még magad, oh Uram, szüntelen, és ég a te haragod,
mint a tűz?

Emlékezzél meg rólam: mily rövid az élet! Mily semmire teremtetted te
mind az embernek fiait!

Kicsoda oly erős, hogy éljen és ne lásson halált s megszabadítsa magát a
Seolnak kezéből? Szela.

Hol van a te előbbi kegyelmességed, Uram? Megesküdtél Dávidnak a te
hűséges voltodra!

Emlékezzél meg Uram a te szolgáidnak gyalázatjokról! hogy sok népnek
gyalázatját hordozom keblemben,

A melyekkel gyaláztak a te ellenségeid Uram, a melyekkel gyalázták a te
felkentednek lépéseit.

Áldott legyen az Úr mindörökké! Ámen és Ámen.

90. Fejezet

Mózesnek, az Isten emberének imádsága. Uram, te voltál nékünk hajlékunk
nemzedékről nemzedékre!

Minekelőtte hegyek lettek és föld és világ formáltaték, öröktől fogva
mindörökké + te vagy Isten.

Te visszatéríted a halandót a porba, és ezt mondod: Térjetek vissza
embernek fiai!

Mert ezer esztendő annyi előtted, mint a tegnapi nap, a mely elmúlt, és
mint egy őrjárási idő éjjel.

Elragadod őket; olyanokká lesznek, mint az álom; mint a fű, a mely
reggel sarjad;

Reggel virágzik és sarjad, és estvére elhervad és megszárad.

Bizony megemésztetünk a te haragod által, és a te búsulásod miatt
megromlunk!

Elédbe vetetted a mi álnokságainkat; titkos bűneinket a te orczádnak
világa elé.

Bizony elmúlik minden mi napunk a te bosszúállásod miatt; megemésztjük a
mi esztendeinket, mint a beszédet.

A mi esztendeinknek napjai hetven esztendő, vagy ha feljebb, nyolczvan
esztendő, és nagyobb részök nyomorúság és fáradság, a mely gyorsan
tovatünik, mintha repülnénk.

Ki tudhatja a te haragodnak erejét, és a te félelmetességed szerint való
bosszúállásodat?

Taníts minket úgy számlálni napjainkat, hogy bölcs szívhez jussunk.

Térj vissza Uram! meddig késel? és könyörülj a te szolgáidon.

Jó reggel elégíts meg minket a te kegyelmeddel, hogy örvendezzünk és
vígadjunk minden mi időnkben.

Vidámíts meg minket a mi nyomorúságunk napjaihoz képest, az esztendőkhöz
képest, a melyekben gonoszt láttunk.

Láttassék meg a te műved a te szolgáidon, és a te dicsőséged azoknak
fiain.

És legyen az Úrnak, a mi Istenünknek jó kedve mi rajtunk, és a mi
kezünknek munkáját tedd állandóvá nékünk, és a mi kezünknek munkáját
tedd állandóvá!

91. Fejezet

Aki a Felségesnek rejtekében lakozik, a Mindenhatónak árnyékában
nyugoszik az.

Azt mondom az Úrnak: Én oltalmam, váram, Istenem ő benne bízom!

Mert ő szabadít meg téged a madarásznak tőréből, a veszedelmes
dögvésztől.

Tollaival fedez be téged, és szárnyai alatt lészen oltalmad; paizs és
pánczél az ő hűsége.

Nem félhetsz az éjszakai ijesztéstől, a repülő nyíltól nappal;

A dögvésztől, a mely a homályban jár; a döghaláltól, a mely délben
pusztít.

Elesnek mellőled ezeren, és jobb kezed felől tízezeren; és hozzád nem is
közelít.

Bizony szemeiddel nézed és meglátod a gonoszoknak megbüntetését!

Mert azt mondtad te: Az Úr az én oltalmam; a Felségest választottad a te
hajlékoddá:

Nem illet téged a veszedelem, és csapás nem közelget a sátorodhoz;

Mert az ő angyalainak parancsolt felőled, hogy őrizzenek téged minden
útadban.

Kézen hordoznak téged, hogy meg ne üssed lábadat a kőbe.

Oroszlánon és áspiskígyón jársz, megtaposod az oroszlánkölyköt és a
sárkányt.

Mivelhogy ragaszkodik hozzám, megszabadítom őt, felmagasztalom őt, mert
ismeri az én nevemet!

Segítségül hív engem, ezért meghallgatom őt; vele vagyok háborúságában:
megmentem és megdicsőítem őt.

Hosszú élettel elégítem meg őt, és megmutatom néki az én szabadításomat.

92. Fejezet

Zsoltár, ének szombat napra.

Jó dolog dicsérni az Urat, és éneket mondani a te nevednek, oh Felséges!

Hirdetni jó reggel a te kegyelmedet, és éjjelente a te hűséges voltodat.

Tíz húrú hegedűvel és lanttal, hárfán való zengedezéssel.

Mert megvidámítottál engem Uram a te cselekedeteddel, a te kezednek
műveiben örvendezem.

Mely nagyok Uram a te műveid, igen mélységesek a + te gondolataid!

A balgatag ember nem tudja, a bolond pedig nem érti meg ezt:

Hogy mikor felsarjaznak a gonoszok, mint a fű, és virágoznak mind a
hamisság cselekedők, mindörökké elveszszenek ők;

Te pedig Uram, magasságos vagy örökké!

Mert ímé, a te ellenségeid elvesznek, és elszélednek mind a hamisság
cselekedők!

De magasra növeszted az én szarvamat, mint az egyszarvúét; elárasztatom
csillogó + olajjal.

És legeltetem szememet az én ellenségeimen, és az ellenem támadó
gonosztevőkön mulat majd a fülem.

Az igaz virágzik, mint a pálmafa, növekedik, mint a czédrus a Libánonon.

Plánták ők az Úrnak házában; a mi Istenünknek tornáczaiban virágzanak.

Még a vén korban is gyümölcsöznek; kövérek és zöldellők lesznek;

Hogy hirdessék, hogy igazságos az Úr, az én kősziklám, és hogy nincsen
hamisság benne!

93. Fejezet

Uralkodik az Úr, méltóságot öltözött fel; felöltözött az Úr: hatalmat
övezett magára; megerősítette a földet is, hogy meg ne induljon.

Állandó a te királyi széked eleitől kezdve; öröktől fogva vagy te!

A folyóvizek Uram, a folyóvizek zúgnak, a folyóvizek hullámokat hánynak;

A nagy vizek zúgásainál, a tengernek felséges morajlásánál felségesebb
az Úr a magasságban.

A te bizonyságaid igen bizonyosak, a te házadat illeti Uram szentség,
napok hosszáig!

94. Fejezet

Uram, bosszúállásnak Istene! Bosszúállásnak Istene, jelenj meg!

Emelkedjél fel te, földnek birája, fizess meg a kevélyeknek!

A hitetlenek, Uram, meddig még, meddig örvendeznek még a hitetlenek?

Piszkolódnak, keményen szólnak; kérkednek mindnyájan a hamisság
cselekedői.

A te népedet Uram tapossák, és nyomorgatják a te örökségedet.

Az özvegyet és jövevényt megölik, az árvákat is fojtogatják.

És ezt mondják: Nem látja az Úr, és nem veszi észre a Jákób Istene!

Eszméljetek ti bolondok a nép között! És ti balgatagok, mikor tértek
eszetekre?

A ki a fület plántálta, avagy nem hall-é? És a ki a szemet formálta,
avagy nem lát-é?

A ki megfeddi a népeket, avagy nem fenyít-é meg? Ő, a ki az embert
tudományra tanítja:

Az Úr tudja az embernek gondolatjait, hogy azok hiábavalók.

Boldog ember az, a kit te megfeddesz Uram, és a kit megtanítasz a te
törvényedre;

Hogy nyugalmat adj annak a veszedelem napján, míg megásták a vermet a
hitetlennek!

Bizony nem veti el az Úr az ő népét, és el nem hagyja az ő örökségét!

Mert igazságra fordul vissza az ítélet, és utána mennek mind az
igazszívűek.

Kicsoda támad fel én mellettem a gonoszok ellen? Kicsoda áll mellém a
hamisság cselekedők ellen?

Ha az Úr nem lett volna segítségül nékem: már-már ott lakoznék lelkem a
csendességben.

Mikor azt mondtam: Az én lábam eliszamodott: a te kegyelmed, Uram,
megtámogatott engem.

Mikor megsokasodtak bennem az én aggódásaim: a te vígasztalásaid
megvidámították az én lelkemet.

Van-é köze te hozzád a hamisság székének, a mely nyomorúságot szerez
törvény színe alatt?

Egybegyülekeznek az igaznak lelke ellen, és elkárhoztatják az
ártatlannak vérét.

De kőváram lőn én nékem az Úr, és az én Istenem az én oltalmamnak
kősziklája;

És visszafordítja reájok az ő álnokságukat, és az ő gonoszságukkal
veszti el őket; elveszti őket az Úr, a mi Istenünk.

95. Fejezet

Jőjjetek el, örvendezzünk az Úrnak; vígadozzunk a mi szabadításunk
kősziklájának!

Menjünk elébe hálaadással; vígadozzunk néki zengedezésekkel.

Mert nagy Isten az Úr, és nagy király minden istenen felül.

A kinek kezében vannak a földnek mélységei, és a hegyeknek magasságai is
az övéi.

A kié a tenger, és ő alkotta is azt, és a szárazföldet is az ő kezei
formálták.

Jőjjetek, hajoljunk meg, boruljunk le; essünk térdre az Úr előtt, a mi
alkotónk előtt!

Mert ő a mi Istenünk, mi pedig az ő legelőjének népei és az ő kezének
juhai vagyunk; vajha ma hallanátok az ő szavát.

Ne keményítsétek meg a ti szíveteket, mint Meribáhnál, mint Maszszáh
napján a pusztában:

A hol megkisértettek engem a ti atyáitok; próbára tettek engem, jóllehet
látták az én cselekedetemet.

Negyven esztendeig bosszankodtam e nemzetségen, és mondám: Tévelygő
szívű nép ők, és nem tudják ők az én útamat!

A kiknek megesküdtem haragomban: Nem mennek be az én nyugalmam helyére.

96. Fejezet

Énekeljetek az Úrnak új éneket; énekelj az Úrnak te egész föld!

Énekeljetek az Úrnak, áldjátok az ő nevét; hirdessétek napról-napra az ő
szabadítását.

Beszéljétek a népek között az ő dicsőségét, minden nemzet között az ő
csodadolgait;

Mert nagy az Úr és igen dicséretes, rettenetes minden isten felett.

Mert a nemzeteknek minden istene bálvány, az Úr pedig egeket alkotott.

Ékesség és fenség van előtte; tisztesség és méltóság az ő szent helyén.

Adjatok az Úrnak népeknek nemzetségei: adjatok az Úrnak dicsőséget és
tisztességet!

Adjátok az Úrnak neve dicsőségét; hozzatok ajándékot és jőjjetek be az ő
tornáczaiba!

Hajoljatok meg az Úr előtt szent ékességben; rettegjen előtte az egész
föld!

Mondjátok a népek között: Az Úr uralkodik; megerősítette a földet, hogy
meg ne induljon; ő ítéli meg a népeket igazsággal.

Örüljenek az egek és örvendezzen a föld; harsogjon a tenger és minden
benne való!

Viduljon a mező és minden, a mi rajta van; örvend akkor az erdő minden
fája is,

Az Úrnak orczája előtt, mert eljön, mert eljön, hogy megítélje e földet.
Megítéli majd a világot + igazsággal, és a népeket az ő hűségével.

97. Fejezet

Az Úr uralkodik, örüljön a föld; örvendezzenek a temérdek szigetek.

Felhő és homályosság van körülte; igazság és jogosság az ő székének
erőssége.

Tűz jár előtte, és köröskörül elégeti az ő szorongatóit.

Megvilágosítják az ő villámai a világot; látja és megretteg a föld.

A hegyek, mint a viasz megolvadnak az Úr előtt, az egész földnek Ura
előtt.

Az egek hirdetik az ő igazságát, és minden nép látja az ő dicsőségét.

Megszégyenülnek mind a faragott képek szolgái, a kik bálványokkkal
dicsekednek; meghajolnak előtte mind az + istenek.

Hallotta és örvendeze Sion, és örülének Júdának leányai a te
ítéleteidnek Uram!

Mert te felséges vagy Uram az egész földön, és igen felmagasztaltattál
minden isten felett!

A kik szeretitek az Urat, gyűlöljétek a gonoszt! Megőrzi ő az ő
kegyeltjeinek lelkét; a gonoszok kezéből megszabadítja őket.

Világosság támad fel az igazra, és az egyenesszívűekre öröm.

Örüljetek igazak az Úrban, és tiszteljétek az ő szentséges emlékezetét!

98. Fejezet

Zsoltár. Énekeljetek az Úrnak új éneket, mert csodadolgokat cselekedett;
megsegítette őt az ő + jobbkeze és az ő szentséges karja.

Tudtul adta az Úr az ő szabadítását; a + népek előtt megjelentette az ő
igazságát.

Megemlékezett az ő kegyelméről és Izráel házához való hűségéről; látták
a föld határai mind a mi Istenünknek szabadítását.

Vígan énekelj az Úrnak te egész föld; harsanjatok fel, örvendezzetek és
zengedezzetek!

Zengedezzetek az Úrnak hárfával, hárfával és hangos énekléssel;

Trombitákkal és kürtzengéssel vígadozzatok a király, az Úr előtt!

Harsogjon a tenger és minden benne való, a világ és a kik lakoznak
benne.

A folyóvizek tapsoljanak, a hegyek együttesen örvendezzenek

Az Úr előtt, mert eljön megítélni a földet; megítéli a világot
igazsággal és a népeket méltányossággal.

99. Fejezet

Az Úr uralkodik, reszkessenek a népek; Kérubokon ül, remegjen a föld!

Nagy az Úr a Sionon, és magasságos ő minden nép felett.

Tiszteljék a te nagy és rettenetes nevedet, - szent az!

És tisztesség a királynak, a ki szereti a jogosságot! Te megerősítetted
az egyenességet; jogosságot és igazságot szereztél Jákóbban.

Magasztaljátok az Urat, a mi Istenünket, és boruljatok le az ő lábainak
zsámolya elé szent ő!

Mózes és Áron az ő papjaival, és Sámuel az ő nevét segítségül hívókkal
egybe, segítségül hívják vala az Urat, és meghallgatá őket.

Felhő-oszlopban szólt vala hozzájok; megőrizték az ő bizonyságtételét és
rendeletét, a melyet adott vala nékik.

Uram, mi Istenünk! Te meghallgattad őket, kegyelmes Isten voltál
hozzájok; de bosszúálló az ő hiábavalóságaik miatt.

Magasztaljátok az Urat, a mi Istenünket, és boruljatok le az ő szent
hegyén; mert szent az Úr, a mi Istenünk!

100. Fejezet

Hálaadó zsoltár. Vígan énekelj az Úrnak te egész föld!

Szolgáljatok az Úrnak örvendezéssel; menjetek eléje vígassággal.

Tudjátok meg, hogy az Úr az Isten; ő alkotott minket és nem magunk; az ő
népe és az ő legelőinek juhai vagyunk.

Menjetek be az ő kapuin hálaadással, tornáczaiba dicséretekkel; adjatok
hálákat néki, áldjátok az ő nevét!

Mert jó az Úr, örökkévaló az ő kegyelme, és nemzedékről nemzedékre való
az ő hűsége!

101. Fejezet

Dávid zsoltára. Kegyelmet és igazságot énekelek; te néked zengek éneket,
Uram!

Gondom van a tökéletes útra: mikor jössz el hozzám? Szívemnek
tökéletessége szerint járok én az én házamban.

Nem vetem a szemem hiábavaló dologra; a pártoskodók cselekedetét
gyűlölöm: nincs köze hozzám.

A csalárd szív távol van én tőlem, gonoszt nem ismerek.

A ki titkon rágalmazza az ő felebarátját, elvesztem azt; a nagyralátót
és a kevélyszívűt, azt el nem szenvedem.

Szemmel tartom a föld hűségeseit, hogy mellettem lakozzanak; a
tökéletesség útjában járó, az szolgál engem.

Nem lakozik az én házamban, a ki csalárdságot mível; a ki hazugságot
szól, nem állhat meg szemeim előtt.

Reggelenként elvesztem e földnek latrait, hogy kigyomláljak az Úrnak
városából minden gonosztevőt.

102. Fejezet

A nyomorultnak imádsága, a mikor eleped és kiönti panaszát az Úr elé.

Uram, hallgasd meg az én imádságomat, és kiáltásom jusson te hozzád!

Ne rejtsd el a te orczádat tőlem; mikor szorongatnak engem, hajtsd
hozzám a te füledet; mikor kiáltok, hamar hallgass meg engem!

Mert elenyésznek az én napjaim, mint a füst, és csontjaim, mint valami
tűzhely, üszkösök.

Letaroltatott és megszáradt, mint a fű az én szívem; még kenyerem
megevéséről is elfelejtkezem.

Nyögésemnek szavától csontom a húsomhoz ragadt.

Hasonló vagyok a pusztai pelikánhoz; olyanná lettem, mint a bagoly a
romokon.

Virrasztok és olyan vagyok, mint a magános madár a háztetőn.

Minden napon gyaláznak engem ellenségeim, csúfolóim esküsznek én reám.

Bizony a port eszem kenyér gyanánt, és italomat könyekkel vegyítem,

A te felindulásod és búsulásod miatt; mert felemeltél engem és földhöz
vertél engem.

Napjaim olyanok, mint a megnyúlt árnyék; magam pedig, mint a fű,
megszáradtam.

De te Uram örökké megmaradsz, és a te emlékezeted nemzetségről
nemzetségre áll.

Te kelj fel, könyörülj a Sionon! Mert ideje, hogy könyörülj rajta, mert
eljött a megszabott idő.

Mert kedvelik a te szolgáid annak köveit, és a porát is kímélik.

És félik a népek az Úrnak nevét, és e földnek minden királya a te
dicsőségedet;

Mivelhogy az Úr megépítette a Siont, megláttatta magát az ő
dicsőségében.

Oda fordult a gyámoltalanok imádsága felé, és azoknak imádságát meg nem
útálta.

Irattassék meg ez a következő nemzedéknek, és a teremtendő nép dicsérni
fogja az Urat.

Mert alátekintett az ő szentségének magaslatáról; a mennyekből a földre
nézett le az Úr.

Hogy meghallja a fogolynak nyögését, és hogy feloldozza a halálnak
fiait.

Hogy hirdessék a Sionon az Úrnak nevét, és az ő dicséretét
Jeruzsálemben.

Mikor egybegyűlnek a népek mindnyájan, és az országok, hogy szolgáljanak
az Úrnak.

Megsanyargatta az én erőmet ez útban, megrövidítette napjaimat.

Ezt mondám: Én Istenem! Ne vígy el engem az én napjaimnak felén; a te
esztendeid nemzedékek nemzedékéig tartanak.

Régente fundáltad a földet, s az egek is a te kezednek munkája.

Azok elvesznek, de te megmaradsz; mindazok elavulnak, mint a ruha; mint
az öltözetet, elváltoztatod azokat, és elváltoznak.

De te ugyanaz vagy, és a te esztendeid el nem fogynak.

A te szolgáidnak fiai megmaradnak, és az ő magvok erősen megáll előtted.

103. Fejezet

A Dávidé. Áldjad én lelkem az Urat, és egész bensőm az ő szent nevét.

Áldjad én lelkem az Urat, és el ne feledkezzél semmi jótéteményéről.

A ki megbocsátja minden bűnödet, meggyógyítja minden betegségedet.

A ki megváltja életedet a koporsótól; kegyelemmel és irgalmassággal
koronáz meg téged.

A ki jóval tölti be a te ékességedet, és megújul a te ifjúságod, mint a
sasé.

Igazságot cselekszik az Úr, és ítéletet minden elnyomottal.

Megismertette az ő útait Mózessel; Izráel fiaival az ő cselekedeteit.

Könyörülő és irgalmas az Úr, késedelmes a haragra és nagy kegyelmű.

Nem feddődik minduntalan, és nem tartja meg haragját örökké.

Nem bűneink szerint cselekszik velünk, és nem fizet nékünk a mi
álnokságaink szerint.

Mert a milyen magas az ég a földtől, olyan nagy az ő kegyelme az őt
félők iránt.

A milyen távol van a napkelet a napnyugattól, olyan messze veti el
tőlünk a mi vétkeinket.

A milyen könyörülő az atya a fiakhoz, olyan könyörülő az Úr az őt félők
iránt.

Mert ő tudja a mi formáltatásunkat; megemlékezik róla, hogy por vagyunk.

Az embernek napjai olyanok, mint a fű, úgy virágzik, mint a mezőnek
virága.

Hogyha általmegy rajta a szél, nincsen többé, és az ő helye sem ismeri
azt többé.

De az Úr kegyelme öröktől fogva való és örökkévaló az őt félőkön, és az
ő igazsága a fiaknak fiain;

Azokon, a kik megtartják az ő szövetségét és megemlékeznek az ő
parancsolatjairól, hogy azokat megcselekedjék.

Az Úr a mennyekbe helyheztette az ő székét és az ő uralkodása mindenre
kihat.

Áldjátok az Urat ő angyalai, ti hatalmas erejűek, a kik teljesítitek az
ő rendeletét, hallgatván az ő rendeletének szavára.

Áldjátok az Urat minden ő serege: ő szolgái, akaratának teljesítői!

Áldjátok az Urat minden ő teremtményei, az ő uralkodásának minden
helyén! Áldjad én lelkem az Urat!

104. Fejezet

Áldjad én lelkem az Urat! Uram én Istenem, nagy vagy te igen, ékességet
és fenséget öltöztél magadra!

A ki körülvette magát világossággal, mint egy öltözettel, + és
kiterjesztette az egeket, mint egy kárpitot;

A ki vizeken építi fel az ő palotáját, a felhőket rendeli az szekerévé,
jár a szeleknek szárnyain;

A ki a szeleket teszi követeivé, a lángoló tüzet szolgáivá.

Ő fundálta a földet az ő oszlopain, nem mozdul az meg soha örökké.

Vízáradattal, mint egy ruhával borítottad be azt, a hegyek felett is
vizek állottak vala.

Egy kiáltásodtól eloszlának, és mennydörgésednek szavától szétriadának.

Hegyek emelkedének fel és völgyek szállának alá arra a helyre, a melyet
fundáltál nékik.

Határt vetettél, a melyet át nem hágnak, nem térnek vissza a földnek
elborítására.

A ki elbocsátja a forrásokat a völgyekbe, hogy folydogáljanak a hegyek
között;

Megitassák a mezőnek minden állatát; a vadszamarak is megoltsák
szomjúságukat.

Mellettök lakoznak az égnek madarai, az ágak közül hangicsálnak.

A ki megöntözi a hegyeket az ő palotájából; a te munkáidnak gyümölcséből
megelégíttetik a föld.

A ki füvet sarjaszt a barmoknak és növényeket az embereknek hasznára,
hogy eledelt vegyenek a földből,

És bort, a mely megvidámítja a halandónak szívét, fényesebbé + teszi az
orczát az olajnál; és kenyeret, a mely megerősíti a halandónak szívét.

Megelégíttetnek az Úrnak fái, a Libánonnak czédrusai, a melyeket
plántált;

A melyeken madarak fészkelnek: az eszterág, a melynek a cziprusok a
háza.

A magas hegyek a vadkecskéknek, a sziklák hörcsögöknek menedéke.

Teremtett holdat ünnepeknek mutatására; a napot, a mely lenyugovását
tudja.

Szerzett setétséget, hogy éjszaka legyen, a melyben szétjárjanak a
mezőnek összes vadai;

Az oroszlánkölykök, a melyek ordítanak a prédáért, sürgetvén Istentől
eledelöket.

Ha felkél a nap, elrejtőznek és hajlékaikban heverésznek;

Az ember munkájára megy ki, és az ő dolgára mind estvéig.

Mily számtalanok a te műveid, Uram! Mindazokat bölcsen alkottad meg, és
betelt a föld a te gazdagságoddal.

Ez a nagy és széles tenger! Itt vannak benne a megszámlálhatatlan
csúszók; apró állatok nagyokkal együtt.

Amott gályák járnak s czethal, a melyet azért formáltál, hogy
játszadozzék benne.

Mindazok te reád néznek, hogy megadjad eledelüket alkalmas időben.

Adsz nékik és ők takarnak; megnyitod kezedet, és megtelnek a te
jóvoltoddal.

Elfordítod orczádat, megháborodnak; elveszed a lelköket, kimulnak és
porrá lesznek újra.

Kibocsátod a te lelkedet, megújulnak, és újjá teszed a földnek színét.

Legyen az Úrnak dicsőség örökké örvendezzen az Úr az ő teremtményeiben;

A ki, ha rátekint e földre, megrendül az; megilleti a hegyeket, és
füstölögnek azok.

Éneklek az Úrnak egész életemben; zengedezek az én Istenemnek, a míg
vagyok!

Legyen kedves néki az én rebegésem; örvendezem én az Úrban;

Veszszenek el a bűnösök a földről, és a hitetlenek ne legyenek többé!
Áldjad én lelkem az Urat; dicsérjétek az Urat!

105. Fejezet

Magasztaljátok az Urat, hívjátok segítségül az ő nevét, hirdessétek a
népek között az ő cselekedeteit!

Énekeljetek néki, zengedezzetek néki, beszéljétek el minden ő
csodatételét.

Dicsekedjetek az ő szent nevével; örvendezzen azoknak a szívök, a kik
keresik az Urat.

Kivánjátok az Urat és az ő erejét; keressétek az ő orczáját szüntelen.

Emlékezzetek meg az ő csodáiról, a melyeket cselekedett; jeleiről és az
ő szájának ítéleteiről.

Oh Ábrahámnak, az ő szolgájának magva; oh Jákóbnak, az ő választottának
fiai!

Ő, az Úr a mi Istenünk, az egész földre kihat az ő ítélete.

Megemlékezik az ő szövetségéről mindörökké az ő rendeletéről, a melyet
megszabott ezer nemzetségiglen;

A melyet kötött Ábrahámmal, és az ő Izsáknak tett esküvéséről.

És odaállatta azt Jákóbnak szabályul, Izráelnek örök szövetségül,

Mondván: Néked adom Kanaán földét, sors szerint való örökségetekül.

Mikor még csekély számmal valának, igen kevesen és mintegy zsellérek
abban,

És egyik nemzettől a másikhoz bujdosának, egyik országból a másik
néphez:

Nem engedé, hogy valaki nyomorgassa őket, sőt királyokat is megfenyített
miattok, mondván:

Meg ne illessétek az én felkentjeimet, és az én prófétáimnak ne
ártsatok!

Mikor éhséget idéze elő a földön; és a kenyérnek minden botját eltöré,

Elküldött előttük egy férfiút, Józsefet, a ki rabul adatott vala el;

A lábait békóba szorították, ő maga vasban járt vala,

Mindazideig, a míg szava beteljesedett. Az Úr beszéde megpróbálta őt.

Elküldött a király és feloldotta őt, a népeken uralkodó, és szabaddá
tette őt;

Úrrá tevé őt az ő házán, és uralkodóvá minden jószágán;

Hogy főembereit tetszése szerint kötöztetheté, és véneit is bölcsességre
taníthatá.

És beméne Izráel Égyiptomba, s Jákób a Khám földén zsellérkedék.

És igen megszaporítá az ő népét, és erősebbé tevé elnyomóinál.

Elváltoztatá azoknak szívét, hogy gyűlöljék az ő népét, és álnokul
cselekedjenek az ő szolgáival.

Elküldte Mózest, az ő szolgáját, és Áront, a kit választott vala.

Elvégezék azok között az ő jeleit, és a csodákat a Khám földén.

Sötétséget bocsátott és elsötétítette azt, és azok nem engedetlenkedtek
az ő rendeleteinek.

Vizeiket vérré változtatá, és megölé az ő halaikat.

Földjük békáktól hemzsege, még a királyuk termeiben is.

Szólt, és támadának legyek és szúnyogok minden ő határukon.

Adott nékik eső gyanánt jégesőt, és lángoló tüzet a földjökre.

És elvevé szőlőjüket és fügefájokat, és széttördelé határuknak élő fáit.

Szólt és támada sáska, és megszámlálhatatlan cserebogár.

És megemészte minden növényt az ő földjökön, és az ő szántóföldjöknek
gyümölcsét megemészté.

És megöle minden elsőszülöttet földjökön, minden erejöknek zsengéjét.

És kihozá őket ezüsttel és arannyal, és nemzetségeikben nem volt
beteges.

Örült Égyiptom, mikor kijövének, mert a tőlök való félelem megszállta
őket.

Felhőt terjeszte ki, hogy befedezze őket, és tüzet, hogy világítson
éjjel.

Könyörgött és fürjeket hoza, és mennyei kenyérrel elégítette meg őket.

Megnyitotta a kősziklát és víz zúdula ki, folyóként futott a sivatagon.

Mert megemlékezett az ő szentséges igéretéről, a melyet tőn Ábrahámnak,
az ő szolgájának.

Kihozá azért az ő népét örömmel, és az ő választottait vígasággal.

És nékik adá a pogányok földét, és öröklék a népek fáradságos
szerzeményét.

Azért, hogy megtartsák az ő rendeleteit, és törvényeit megőrizzék.
Dicsérjétek az Urat!

106. Fejezet

Dicsérjétek az Urat. Magasztaljátok az Urat, mert jó mert örökkévaló az
ő kegyelme.

Ki beszélhetné el az Úr nagy tetteit? és jelenthetné ki minden
dicsőségét?

Boldog, a ki megtartja a törvényt, és igazán cselekszik minden időben.

Emlékezzél reám, Uram, népedhez való jóságodért; jőjj el hozzám
szabadításoddal,

Hogy láthassam választottaidhoz való jóvoltodat, és örvendezhessek néped
örömében; hogy dicsekedjem a te örökségeddel!

Vétkeztünk atyáinkkal együtt; bűnösök, gonoszok valánk.

Atyáink nem értették meg Égyiptomban csodáidat, nem emlegették meg
kegyelmed nagyságát, hanem daczoskodtak a tengernél, a veres tengernél.

De ő megsegíté őket az ő nevéért, hogy megismertesse a maga erejét.

Rákiálta a veres tengerre és kiszáradt, s úgy vivé őket a mélységeken,
mint egy síkon.

És kisegíté őket a gyűlölő kezéből; kimentette őket ellenség kezéből.

Szorongatóikat víz borította el, egy sem maradt meg belőlük.

És hittek az ő beszédeinek, és énekelték az ő dicséretét.

Hirtelen elfeledék cselekedeteit; nem várák az ő tanácsát!

Epekedés epeszté őket a pusztában, és próbára tevék Istent a sivatagon.

És megadá nékik, a mit kivántak; és ösztövérséget bocsáta lelkökbe.

És irigységre indulának Mózes ellen a táborban, az Úr + szentje, Áron
ellen.

Megnyilt a föld és elnyelé Dátánt, és beborítá Abirám seregét.

És tűz gyulladt fel azok seregében, láng égeté el a gonoszokat.

Borjút csináltak a Hóreb alatt, és hajlongtak az öntött bálvány előtt.

Felcserélték az ő dicsőségöket: ökörnek képével, a mely füvet eszik.

Elfeledkezének Istenről, szabadítójokról, a ki nagy dolgokat művelt
Égyiptomban,

Csodákat a Khám országában, félelmetes dolgokat + a veres tenger
mellett.

Gondolta, hogy kipusztítja őket; de Mózes, az ő választottja, elébe
állott a résre, hogy elfordítsa haragját, hogy el ne veszítse őket.

És becsmérelték a kivánatos földet, nem hittek az ő igéretének.

És morgolódtak sátraikban, és nem hallgattak az Úr szavára.

De ő felemelé kezét reájok, hogy lesújtsa őket a pusztában;

S hogy a pogányok közé dobja magvaikat, és szétszórja őket a
tartományokban.

Majd hozzácsapódtak a Baál-Peorhoz, és ették a holtak áldozatait.

És felingerelték cselekedeteikkel, és zúdult reájok a csapás.

Ekkor felállott Fineás és ítélt; és a csapásnak vége lőn.

És igazságul tulajdoníttaték néki firól-fira mindörökké.

Megharagíták a Meribáh vizeinél is, és baja támadt Mózesnek miattok,

Mert megkeseríték az ő szívét, és gondatlanul szólt ajkaival.

Nem irtották ki a népeket sem, a mint utasította őket az Úr.

Sőt összeelegyedtek a pogányokkal, és eltanulták cselekedeteiket.

És tisztelték azoknak bálványait, és tőrré levének azok reájok.

És feláldozák fiaikat és leányaikat + az ördögöknek,

És ártatlan vért ontának: fiaik és leányaik vérét, a kiket Kanaán
bálványainak áldoztak, és megfertőzteték a föld öldökléssel.

És tisztátalanokká lőnek cselekedeteikben, és paráznákká tetteikben.

De felgyúlt az Úr haragja népe ellen, és megútálta az ő örökségét.

És odaadá őket pogányok kezébe, és gyűlölőik uralkodtak rajtok.

És sanyargatták őket ellenségeik, és görnyedtek azoknak hatalma alatt!

Számtalanszor megmentette őket, de ők felháboríták szándékaikkal, és
mélyebben + merültek bűneikbe.

De reájok tekintett a nyomorúság napján, mikor meghallgatá
rimánkodásukat;

És megemlékezett velök kötött szövetségéről, és nagy kegyelmessége
szerint megengesztelődék.

És könyörületességre indítá irántok mindazokat, a kik őket fogva
elvivék.

Segíts meg minket, Urunk Istenünk, és gyűjts össze minket a pogányok
közül, hogy dicsőítsük a te szent nevedet, és dicsekedjünk a te
dicséreteddel.

Áldott legyen az Úr, Izráel Istene örökkön örökké, és minden nép mondja:
Ámen. Dicsérjétek az Urat.

107. Fejezet

Magasztaljátok az Urat, mert jó, mert örökkévaló az ő kegyelme.

Ezt mondják az Úrnak megváltottai, a kiket megváltott a szorongatónak
kezéből;

És a kiket összegyűjtött a különböző földekről: napkelet és napnyugot
felől, északról és a tenger felől.

Bujdostak a pusztában, a sivatagban; lakó-város felé utat nem találtak
vala.

Éhesek és szomjasok valának; lelkök is elepedt bennök.

De az Úrhoz kiáltának szorultságukban; sanyarúságukból megmenté őket.

És vezeté őket egyenes útra, hogy lakó-városhoz juthassanak.

Adjanak hálát az Úrnak az ő kegyelméért, és az emberek fiai iránt való
csodadolgaiért,

Hogy megelégíté a szomjúhozó lelket, és az éhező lelket betölté jóval!

A kik setétségben és a halálnak árnyékában ülnek, megkötöztetvén
nyomorúsággal és vassal;

Mert ellenszegültek az Isten beszédének, és a Felségesnek tanácsát
megútálták;

Azért megalázta az ő szívöket nyomorúsággal: elestek és nem volt
segítségök.

De az Úrhoz kiáltának szorultságukban, sanyarúságukból kiszabadítá őket.

Kihozá őket a setétségből és a halálnak árnyékából, köteleiket pedig
elszaggatá.

Adjanak hálát az Úrnak az ő kegyelméért, és az emberek fiai iránt való
csodadolgaiért,

Hogy összetöré az ércz-kapukat, és a vas-zárakat letördelé!

A balgatagok az ő gonoszságuknak útjáért, és az ő hamisságukért
nyomorgattattak.

Minden étket útála az ő lelkök, és a halál kapujához közelgetének.

De az Úrhoz kiáltának szorultságukban: sanyarúságukból kiszabadította
őket.

Kibocsátá az ő szavát és meggyógyítá őket, és kimenté őket az + ő
vermeikből.

Adjanak hálát az Úrnak az ő kegyelméért, és az emberek fiai iránt való
csodadolgaiért,

És áldozzanak hálaadásnak áldozataival, és hirdessék az ő cselekedeteit
örvendezéssel!

A kik hajókon tengerre szállnak, és a nagy vizeken kalmárkodnak,

Azok látták az Úrnak dolgait, és az ő csodáit a mélységben.

Szólott ugyanis és szélvészt támaszta, a mely felduzzasztá a habokat.

Az égig emelkedének, a fenékig sülyedének; lelkök elolvada az inségben.

Szédülének és tántorgának, mint a részeg, és minden bölcsességöknek esze
vész vala.

De az Úrhoz kiáltának az ő szorultságukban, és sanyarúságukból kivezeté
őket.

Megállítá a szélvészt, hogy csillapodjék, és megcsendesedtek a habok.

És örülének, hogy lecsillapodtak vala, és vezérlé őket az ő
kivánságuknak partjára.

Adjanak hálát az Úrnak az ő kegyelméért, és az emberek fiai iránt való
csodadolgaiért!

És magasztalják fel őt a népnek gyülekezetében, és dicsérjék őt a vének
ülésében!

Folyóvizeket tett vala pusztává, és vízforrásokat szárazzá

Gyümölcstermő földet meddő földdé, a rajta lakó népnek gonoszsága miatt.

Pusztaságot tett vala álló tavakká, és kiaszott földet vízforrásokká.

És telepített oda éhezőket, hogy lakó-városokat építsenek.

És mezőket vetének be és szőlőket plántálának, hogy hasznos gyümölcsöt
szerezzenek.

És megáldá őket és igen megszaporodának, és barmaikat sem kevesbítette
meg.

De megkevesedtek és meggörnyedtek vala ínség, nyomorúság és keserűség
miatt.

Gyalázatot zúdított a fejedelmekre, és bujdostatta őket út nélkül való
kietlenben.

De felemelé a nyomorultat az ínségből, és hasonlóvá tette a
nemzetségeket a juhnyájhoz.

Látják az igazak és örvendeznek, és minden gonoszság megtartóztatja + az
ő száját.

A bölcs, az eszébe veszi ezeket, és meggondolják az Úrnak
kegyelmességét!

108. Fejezet

Ének. Dávid zsoltára.

Kész az én szívem, oh Isten, hadd énekeljek és zengedezzek; az én
dicsőségem is kész.

Serkenj fel te lant és hárfa, hadd keltsem fel a hajnalt!

Hálát adok néked a népek között Uram, és zengedezek néked a nemzetek
között!

Mert nagy, egek felett való a te kegyelmed, és a felhőkig ér a te
hűséges voltod!

Magasztaltassál fel, oh Isten, az egek felett, és dicsőséged legyen az
egész földön!

Hogy megszabaduljanak a te szeretteid, segíts a te jobb kezeddel és
hallgass meg engem!

Az ő szentélyében szólott az Isten: Örvendezek, hogy eloszthatom
Sikhemet, és felmérhetem Sukkothnak völgyét.

Enyém Gileád, enyém Manassé Efraim az én fejemnek védelme, Júda az én
törvényrendelőm.

Moáb az én mosdómedenczém, Edomra az én saruimat vetem, Filistea felett
kaczagok.

Kicsoda visz el engem a kerített városba? kicsoda vezérel engem Edomig?

Nem te vagy-é, oh Isten, a ki megvetettél minket, hogy ki ne menj, oh
Isten, a mi seregeinkkel?

Adj szabadulást nékünk az ellenségtől, mert hiábavaló az emberi
segítség!

Istennel hatalmasan cselekszünk, és + ő megtapodja ellenségeinket.

109. Fejezet

Az éneklőmesternek, Dávidé zsoltár. Én dicséretemnek Istene, ne
hallgass!

Mert a gonosznak szája és az álnokságnak szája felnyilt ellenem, hazug
nyelvvel beszélnek én velem.

És körülvesznek engem gyűlölséges beszédekkel, és ostromolnak engem ok
nélkül.

Szeretetemért ellenkeznek velem, én pedig imádkozom.

Roszszal fizetnek nékem a jóért, és gyűlölséggel az én szeretetemért.

Állíts fölibe gonoszt, és vádló álljon az ő jobb keze felől.

Mikor törvénykezik, mint gonosz jőjjön ki; még az imádsága is bűnné
legyen.

Életének napjai kevesek legyenek, és a hivatalát más foglalja el.

Fiai legyenek árvákká, a felesége pedig özvegygyé.

És bujdossanak az ő fiai és kolduljanak, és elpusztult helyeiktől távol
keressenek eledelt.

Foglalja le minden jószágát az uzsorás, és idegenek ragadozzák el
szerzeményét.

Ne legyen néki, a ki kegyelmet mutasson iránta, és ne legyen, a ki
könyörüljön az ő árváin!

Veszszen ki az ő maradéka; a második nemzedékben töröltessék el a nevök!

Atyáinak álnoksága emlékezetben legyen az Úr előtt, és anyjának bűne el
ne töröltessék!

Mindenkor az Úr előtt legyenek, és emlékezetök is veszszen ki e földről,

A miatt, hogy nem gondolt arra, hogy kegyelmet gyakoroljon és üldözte a
szegény és nyomorult embert, és a megkeseredett szívűt, hogy megölje.

Mivelhogy szerette az átkot, azért érte el őt; és mivel nem volt kedve
az áldáshoz, azért távozék az el ő tőle.

Úgy öltözte fel az átkot, mint a ruháját, azért ment beléje, mint a víz,
és az ő csontjaiba, mint az olaj.

Legyen az néki palástul, a melybe beburkolódzik, és övül, a melylyel
mindenkor övezze magát.

Ez legyen jutalmok az Úrtól az én vádolóimnak, és a kik rosszat
beszélnek az én lelkemre.

De te, én Uram, Istenem, bánj velem a te nevedért; mivelhogy jó a te
kegyelmed, szabadíts meg engem!

Mert szegény és nyomorult vagyok én, még a szívem is megsebesíttetett én
bennem.

Úgy hanyatlom el, mint az árnyék az ő megnyúlásakor; ide s tova
hányattatom, mint a sáska.

Térdeim tántorognak az éhségtől, és testem megfogyatkozott a
kövérségtől.

Sőt gyalázatossá lettem előttök; ha látnak engem, fejöket csóválják.

Segíts meg engem, Uram Isten; szabadíts meg engem a te kegyelmed
szerint!

Hadd tudják meg, hogy a te kezed munkája ez, hogy te cselekedted ezt,
Uram!

Átkozzanak ők, de te áldj meg! Feltámadnak, de szégyenüljenek meg és
örvendezzen a te szolgád.

Öltözzenek az én vádlóim gyalázatba, és burkolózzanak szégyenökbe, mint
egy köpenybe!

Hálát adok az Úrnak felettébb az én számmal, és dicsérem őt a sokaság
közepette!

Mert jobb keze felől áll a szegénynek, hogy megszabadítsa azoktól, a kik
elítélik annak lelkét.

110. Fejezet

Dávidé zsoltár. Monda az Úr az én uramnak: Ülj az én jobbomon, a míg
ellenségeidet zsámolyul vetem a te lábaid alá.

A te hatalmad pálczáját kinyújtja az Úr Sionból, mondván: Uralkodjál
ellenségeid között!

A te néped készséggel siet a te sereggyűjtésed napján, szentséges
öltözetekben; hajnalpir méhéből leszen ifjaidnak harmatja.

Megesküdt az Úr és meg nem másítja: Pap vagy te örökké Melkhisedek
rendje szerint.

Az Úr a te jobbod felől; megrontja az ő haragja napján a királyokat;

Ítéletet tart a nemzetek között; telve lesz holttestekkel; összezúz
messze földön minden főt.

Az út mellett való patakból iszik; ezért emeli fel az ő fejét.

111. Fejezet

Dícsérjétek az Urat. Dicsérem az Urat teljes szívből: az igazak
környezetében és a gyülekezetben.

Nagyok az Úrnak cselekedetei; kivánatosak mindazoknak, a kik
gyönyörködnek azokban.

Dicsőség és méltóság az ő cselekedete, és igazsága megmarad mindvégig.

Emlékezetet szerzett az ő csudálatos dolgainak; kegyelmes és irgalmas az
Úr.

Eledelt ad az őt félőknek; megemlékezik az ő szövetségéről örökké.

Cselekedeteinek erejét tudtul adta az ő népének, nékik adván a pogányok
örökségét.

Kezeinek cselekedetei hűség és igazság; minden ő végzése tökéletes.

Megingathatlanok örökké és mindvégig; hívségből és egyenességből
származottak.

Váltságot küldött az ő népének, elrendelte szövetségét örökre; szent és
rettenetes az ő neve.

A bölcseség kezdete az Úrnak félelme; jó belátása van mindenkinek, a ki
ezt gyakorolja; annak dicsérete megmarad mindvégig.

112. Fejezet

Dicsérjétek az Urat. Boldog az ember, a ki féli az Urat, és az ő
parancsolataiban igen gyönyörködik.

Hős lesz annak magva a földön; a hívek nemzedéke megáldatik.

Gazdagság és bőség lesz annak házában, s igazsága mindvégig megmarad.

Az igazakra világosság fénylik a sötétben; attól a ki irgalmas,
kegyelmes és igaz.

Jó annak az embernek, a ki könyörül és kölcsön ad; dolgait pedig igazán
végezi.

Mivelhogy soha sem ingadoz: örök emlékezetben lesz az igaz.

Semmi rossz hírtől nem fél; szíve erős, az Úrban bizakodó.

Rendületlen az ő szíve; nem fél, míglen ellenségeire lenéz.

Osztogat, adakozik a szegényeknek; igazsága megmarad mindvégig; az ő
szarva felemeltetik dicsőséggel.

Látja ezt a gonosz és dühöng; fogait csikorgatja és eleped; a gonoszok
kivánsága semmivé lesz.

113. Fejezet

Dicsérjétek az Urat. Dicsérjétek az Úrnak szolgái! dicsérjétek az Úrnak
nevét,

Áldott legyen az Úr neve mostantól fogva és örökké!

Napkelettől fogva napnyugotig dicsértessék az Úr neve!

Felmagasztaltatott az Úr minden pogány nép felett; dicsősége túl van az
egeken.

Kicsoda hasonló az Úrhoz, a mi Istenünkhöz, a ki a magasságban lakozik?

A ki magát megalázva, tekint szét mennyen és földön;

A ki felemeli az alacsonyt a porból, és a szűkölködőt kivonszsza a
sárból,

Hogy odaültesse őket a főemberek közé, az ő népének főemberei közé

A ki beülteti a meddőt a házba, mint magzatoknak anyját, nagy örömre.
Dicsérjétek az Urat!

114. Fejezet

Mikor Izráel népe kijöve Égyiptomból, Jákóbnak házanépe az idegen nép
közül:

Júda lőn az ő szentséges népe és Izráel az ő királysága.

A tenger látá őt és elfutamodék; a Jordán + hátrafordula.

A hegyek szöknek vala, mint a kosok, s a halmok, mint a juhoknak
bárányai.

Mi a bajod, te tenger, hogy megfutamodál, és te Jordán, hogy
hátrafordulál?

Hegyek, hogy szöktök vala, mint a kosok? Ti halmok, mint a juhoknak
bárányai?

Indulj meg te föld az Úr orczája előtt, a Jákób Istene előtt,

A ki átváltoztatja a kősziklát álló tóvá, és a szirtet vizek forrásává.

115. Fejezet

Nem nékünk Uram, nem nékünk, hanem a te nevednek adj dicsőséget, a te
kegyelmedért és hívségedért!

Miért mondanák a pogányok: Hol van hát az ő Istenök?

Pedig a mi Istenünk az égben van, és a mit akar, azt mind megcselekszi.

Azoknak bálványa ezüst és arany, emberi kezek munkája.

Szájok van, de nem szólanak; szemeik vannak, de nem látnak;

Füleik vannak, de nem hallanak; orruk van, de nem szagolnak;

Kezeik vannak, de nem tapintanak, lábaik vannak, de nem járnak, nem
szólanak az ő torkukkal.

Hasonlók legyenek azokhoz készítőik, és mindazok, a kik bíznak bennök!

Izráel! te az Úrban bízzál; az ilyenek segítsége és paizsa ő.

Áronnak háza! az Úrban bízzál; az ilyenek segítsége és paizsa ő.

A kik félitek az Urat, az Úrban bízzatok; az ilyenek segítsége és paizsa
ő.

Az Úr megemlékezik mi rólunk és megáld minket; megáldja Izráel házát,
megáldja Áronnak házát.

Megáldja azokat, a kik félik az Urat, a kicsinyeket és a nagyokat.

Szaporítson titeket az Úr, titeket és a ti fiaitokat.

Áldottai vagytok ti az Úrnak, a ki teremtette a mennyet és a földet.

Az egek az Úrnak egei, de a földet az ember fiainak adta.

Nem a meghaltak dicsérik az Urat, sem nem azok, a kik alászállanak a
csendességbe.

De mi áldjuk az Urat mostantól fogva mindörökké. Dicsérjétek az Urat!

116. Fejezet

Szeretem az Urat, mert meghallgatja esedezéseim szavát.

Mert az ő fülét felém fordítja, azért segítségül hívom őt egész
életemben.

Körülvettek engem a halál kötelei, és a pokol szorongattatásai támadtak
meg engem; nyomorúságba és ínségbe jutottam.

És az Úrnak nevét segítségül hívám: Kérlek Uram, szabadítsd meg az én
lelkemet!

Az Úr kegyelmes és igaz, és a mi Istenünk irgalmas.

Az Úr megőrzi az alázatosokat; én ügyefogyott voltam és megszabadított
engem.

Térj meg én lelkem a te nyugodalmadba, mert az Úr jól tett teveled.

Minthogy megszabadítottad lelkemet a haláltól, szemeimet a
könyhullatástól és lábamat az eséstől:

Az Úr orczája előtt fogok járni az élőknek földén.

Hittem, azért szóltam; noha igen megaláztatott valék.

Csüggedezésemben ezt mondtam én: Minden ember hazug.

Mivel fizessek az Úrnak minden hozzám való jótéteményéért?

A szabadulásért való poharat felemelem, és az Úrnak nevét hívom
segítségül.

Az Úr iránt való fogadásaimat megadom az ő egész népe előtt.

Az Úr szemei előtt drága az ő kegyeseinek halála.

Uram! én bizonyára a te szolgád vagyok; szolgád vagyok én, a te szolgáló
leányodnak fia, te oldoztad ki az én köteleimet.

Néked áldozom hálaadásnak áldozatával, és az Úr nevét hívom segítségül.

Az Úr iránt való fogadásaimat megadom az ő egész népe előtt,

Az Úr házának tornáczaiban, te benned, oh Jeruzsálem! Dicsérjétek az
Urat!

117. Fejezet

Dicsérjétek az Urat mind, ti pogányok; magasztalják őt mind a népek!

Mert nagy az ő kegyelmessége mi hozzánk, és az Úrnak igazsága megmarad
örökké. Dicsérjétek az Urat!

118. Fejezet

Magasztaljátok az Urat, mert jó, mert örökkévaló az ő kegyelme!

Mondja hát Izráel, hogy örökkévaló az ő kegyelme!

Mondja hát az Áron háza, hogy örökkévaló az ő kegyelme!

Mondják hát, a kik félik az Urat, hogy örökkévaló az ő kegyelme!

Szükségemben segítségül hívám az Urat, meghallgatott és tágas térre tett
engem az Úr.

Velem van az Úr, nem félek; mit árthat nékem ember?

Velem van az Úr az én segítőim közt, és nézni fogok az én gyűlölőimre.

Jobb az Úrban bízni, mint emberekben reménykedni.

Jobb az Úrban bízni, mint főemberekben reménykedni.

Körülvettek engem mind a pogányok, de az Úr nevében elvesztém őket.

Körülvettek, bizony körülvettek engem, de az Úr nevében elvesztém őket.

Körülvettek engem, mint méhek; eloltattak, mint tövis-tűz, mert az Úr
nevében elvesztém őket.

Igen taszítottál engem, hogy elessem; de az Úr megsegített engem.

Erősségem és énekem az Úr, és ő lőn nékem szabadulásul.

Vígasságnak és szabadulásnak szava van az igazak sátoraiban: Az Úrnak
jobbkeze hatalmasan cselekedett!

Az Úrnak jobbkeze felmagasztaltatott; az Úrnak jobbkeze hatalmasan
cselekedett!

Nem halok meg, hanem élek, és hirdetem az Úrnak cselekedeteit!

Keményen megostorozott engem az Úr; de nem adott át engem a halálnak.

Nyissátok meg nékem az igazságnak kapuit, hogy bemenjek azokon és
dicsérjem az Urat!

Ez az Úrnak kapuja; igazak mennek be azon.

Magasztallak téged, hogy meghallgattál, és szabadításomul lettél!

A kő a melyet az építők megvetettek, szegeletkővé lett!

Az Úrtól lett ez, csodálatos ez a mi szemeink előtt!

Ez a nap az, a melyet az Úr rendelt; örvendezzünk és vígadjunk ezen!

Oh Uram, segíts most; oh Uram, adj most jó előmenetelt!

Áldott, a ki jő az Úrnak nevében; áldunk titeket, a kik az Úr házából
valók vagytok!

Isten az Úr és ő világosított meg minket. Kötelekkel kössétek az ünnepi
áldozatot az oltár szarvához.

Istenem vagy te, azért hálát adok néked! Én Istenem, magasztallak téged.

Magasztaljátok az Urat, mert jó mert örökkévaló az ő kegyelme!

119. Fejezet

Boldogok, a kiknek útjok feddhetetlen, a kik az Úr törvényében járnak.

Boldogok, a kik megőrzik az ő bizonyságait, és teljes szívből keresik
őt.

És nem cselekesznek hamisságot; az ő útaiban járnak.

Te parancsoltad Uram, hogy határozataidat jól megőrizzük.

Vajha igazgattatnának az én útaim a te rendeléseid megőrzésére!

Akkor nem szégyenülnék meg, ha figyelnék minden parancsolatodra!

Hálát adok néked tiszta szívből, hogy megtanítottál engem a te igazságod
ítéleteire.

A te rendeléseidet megőrzöm; soha ne hagyj el engem!

Mi módon őrizheti meg tisztán az ifjú az ő útát, ha nem a te beszédednek
megtartása által?

Teljes szívből kerestelek téged: ne engedj eltévedeznem a te
parancsolataidtól!

Szívembe rejtettem a te beszédedet, hogy ne vétkezzem ellened.

Áldott vagy te, Uram! Taníts meg engem a te rendeléseidre.

Ajkaimmal hirdetem a te szádnak minden ítéletét.

Inkább gyönyörködöm a te bizonyságaidnak útjában, mint minden
gazdagságban.

A te határozataidról gondolkodom, és a te ösvényeidre nézek.

Gyönyörködöm a te rendeléseidben; a te beszédedről nem feledkezem el.

Tégy jól a te szolgáddal, hogy éljek és megtartsam a te beszédedet.

Nyisd meg az én szemeimet, hogy szemléljem a te törvényednek csodálatos
voltát.

Jövevény vagyok e földön, ne rejtsd el tőlem a te parancsolataidat.

Elfogyatkozik az én lelkem, a te ítéleteid után való szüntelen vágyódás
miatt.

Megdorgálod a kevélyeket; átkozottak, a kik elhajolnak
parancsolataidtól.

Fordítsd el rólam a szidalmat és gyalázatot, mert megőriztem a te
bizonyságaidat!

Még ha fejedelmek összeülnek, ellenem beszélnek is; a te szolgád a te
rendeléseidről gondolkodik.

A te bizonyságaid én gyönyörűségem, és én tanácsadóim.

Lelkem a porhoz tapad; eleveníts meg engem a te igéreted szerint.

Útaimat elbeszéltem előtted és te meghallgattál engem; taníts meg a te
rendeléseidre!

Add értenem a te határozataidnak útát, hogy gondolkodjam a te csodálatos
dolgaidról!

Sír a lelkem a keserűség miatt; vigasztalj meg a te igéd szerint!

A hamisságnak útját távoztasd el tőlem, és a te törvényeddel ajándékozz
meg engem!

Az igazság útját választottam; a te ítéleteid forognak előttem.

Ragaszkodom a te bizonyságaidhoz; Uram, ne hagyj megszégyenülni!

A te parancsolataidnak útján járok, ha megvigasztalod az én szívemet!

Taníts meg Uram a te rendeléseidnek útjára, hogy megőrizzem azt
mindvégig.

Oktass, hogy megőrizzem a te törvényedet, és megtartsam azt teljes
szívemből.

Vezérelj a te parancsolataidnak útján, mert gyönyörködöm abban.

Hajtsd szívemet a te bizonyságaidhoz, és ne a telhetetlenségre.

Fordítsd el az én szemeimet, hogy ne lássanak hiábavalóságot; a te
útadon éltess engemet.

Teljesítsd igéretedet a te szolgádnak, a ki fél téged.

Fordítsd el tőlem a gyalázatot, a mitől félek; hiszen jók a te
ítéleteid.

Ímé, kivánkozom a te határozataid után; éltess engem a te igazságod
által.

És szálljon reám, Uram, a te kegyelmed, a te szabadításod, a mint
megigérted,

Hogy megfelelhessek az engem gyalázónak, hiszen bizodalmam van a te
igédben!

És az igazságnak beszédét se vedd el soha az én számtól, mert várom a te
ítéleteidet!

És megtartom a te törvényedet mindenkor és mindörökké.

És tágas téren járok, mert a te határozataidat keresem.

És a királyok előtt szólok a te bizonyságaidról, és nem szégyenülök meg.

És gyönyörködöm a te parancsolataidban, a melyeket szeretek.

És felemelem kezeimet a te parancsolataidra, a melyeket szeretek, és
gondolkodom a te rendeléseidről.

Emlékezzél meg a te szolgádnak adott igédről, a melyhez nékem
reménységet adtál!

Ez vigasztalásom nyomorúságomban, mert a te beszéded megelevenít engem.

A kevélyek szerfelett gúnyoltak engem; nem hajlottam el a te
törvényedtől.

Megemlékezem a te öröktől fogva való ítéleteidről Uram, és
vigasztalódom.

Harag vett rajtam erőt az istentelenek miatt, a kik elhagyták a te
törvényedet.

Ének volt rám nézve minden parancsolatod bujdosásomnak hajlékában.

Uram! a te nevedről emlékezem éjjel, és megtartom a te törvényedet.

Ez jutott nékem, hogy a te határozataidat megőriztem.

Azt mondám Uram, hogy az én részem a te beszédeidnek megtartása.

Teljes szívből könyörgök a te színed előtt: könyörülj rajtam a te
igéreted szerint!

Meggondoltam az én útaimat, és lábaimat a te bizonyságaidhoz fordítom.

Sietek és nem mulasztom el, hogy megtartsam a te parancsolataidat.

Az istentelenek kötelei körülkerítettek engem; de a te törvényedről el
nem feledkezem.

Éjfélkor felkelek, hogy hálát adjak néked, igazságod ítéleteiért.

Társok vagyok mindazoknak, a kik félnek téged, és a kik határozataidat
megtartják.

A te kegyelmeddel, oh Uram, teljes e föld: taníts meg engem
rendeléseidre!

Jót cselekedtél a te szolgáddal, Uram, a te igéd szerint.

Az okosságnak és tudománynak drága voltára taníts meg engem, mert hiszek
a te parancsolataidnak.

Minekelőtte megaláztattam, tévelyegtem vala; most pedig vigyázok a te
szódra.

Jó vagy te és jóltevő, taníts meg engem a te rendeléseidre.

A kevélyek hazugságot költöttek reám, de én teljes szívből megtartom a
te parancsolataidat.

Kövér az ő szívök, mint a háj; de én a te törvényedben gyönyörködöm.

Jó nékem, hogy megaláztál, azért, hogy megtanuljam a te rendeléseidet.

A te szádnak törvénye jobb nékem, mint sok ezer arany és ezüst.

A te kezeid teremtettek és erősítettek meg engem; oktass, hogy
megtanuljam parancsolataidat.

A kik téged félnek, látnak engem és örvendeznek, mivel a te igédben van
az én reménységem.

Tudom Uram, hogy a te ítéleteid igazak, és igazságosan aláztál meg
engem.

Legyen velem a te kegyelmed, hogy megvígasztalódjam a te szolgádnak tett
igéreted szerint.

Szálljon reám a te irgalmasságod, hogy éljek, mert a te törvényedben
gyönyörködöm.

Szégyenüljenek meg a kevélyek, a kik csalárdul elnyomtak engem, holott
én a te határozataidról gondolkodom.

Forduljanak hozzám, a kik téged félnek, és ismerik a te bizonyságaidat!

Legyen az én szívem feddhetetlen a te rendeléseidben, hogy meg ne
szégyenüljek.

Elfogyatkozik az én lelkem a te szabadításod kivánása miatt; a te
igédben van az én reménységem.

A te beszéded kivánása miatt elfogyatkoznak az én szemeim, mondván:
mikor vígasztalsz meg engem?

Noha olyanná lettem, mint a füstön levő tömlő a te rendeléseidről el nem
feledkezem.

Mennyi a te szolgádnak napja, és mikor tartasz ítéletet az én üldözőim
felett?

Vermet ástak nékem a kevélyek, a kik nem a te törvényed szerint élnek.

Minden parancsolatod igaz; csalárdul üldöznek engem; segíts meg engem!

Csaknem semmivé tettek engem e földön, de én nem hagytam el a te
határozataidat.

A te kegyelmed szerint eleveníts meg engem, hogy megőrizhessem a te
szádnak bizonyságait.

Uram! örökké megmarad a te igéd a mennyben.

Nemzedékről nemzedékre van a te igazságod, te erősítetted meg a földet
és áll az.

A te ítéleteid szerint áll minden ma is; mert minden, a mi van, te néked
szolgál.

Ha nem a te törvényed lett volna az én gyönyörűségem, akkor elvesztem
volna az én nyomorúságomban.

Soha sem feledkezem el a te határozataidról, mert azok által
elevenítettél meg engem.

Tied vagyok, tarts meg engem, mert a te határozataidat keresem.

Vártak rám a gonoszok, hogy elveszessenek, de én a te bizonyságaidra
figyelek.

Látom, minden tökéletes dolognak vége van, de a te parancsolatodnak
nincs határa.

Mely igen szeretem a te törvényedet, egész napestig arról gondolkodom!

Az én ellenségeimnél bölcsebbé teszel engem a te parancsolataiddal, mert
mindenkor velem vannak azok.

Minden tanítómnál értelmesebb lettem, mert a te bizonyságaid az én
gondolataim.

Előrelátóbb vagyok, mint az öreg emberek, mert vigyázok a te
határozataidra.

Minden gonosz ösvénytől visszatartóztattam lábaimat, hogy megtartsam a
te beszédedet.

Nem távoztam el a te ítéleteidtől, mert te oktattál engem.

Mily édes az én ínyemnek a te beszéded; méznél édesbb az az én számnak!

A te határozataidból leszek értelmes, gyűlölöm azért a hamisságnak
minden ösvényét.

Az én lábamnak szövétneke a te igéd, és ösvényemnek világossága.

Megesküdtem és megállom, hogy megtartom a te igazságodnak ítéleteit.

Felette nagy nyomorúságban vagyok; Uram, eleveníts meg a te igéd
szerint.

Szájamnak önkéntes áldozatai legyenek kedvesek előtted Uram! és taníts
meg a te ítéleteidre.

Lelkem mindig veszedelemben van, mindazonáltal a te törvényedről el nem
feledkezem.

Tőrt vetettek ellenem az istentelenek, de a te határozataidtól el nem
tévelyedtem.

A te bizonyságaid az én örökségem mindenha, mert szívemnek örömei azok.

Az én szívem hajlik a te rendeléseid teljesítésére mindenha és
mindvégig.

Az állhatatlanokat gyűlölöm, de a te törvényedet szeretem.

Menedékem és paizsom vagy te; igédben van az én reménységem.

Távozzatok tőlem gonoszok, hogy megőrizzem az én Istenemnek
parancsolatait.

Támogass engem a te beszéded szerint, hogy éljek, és ne engedd, hogy
megszégyenüljek reménységemben.

Segélj, hogy megmaradjak, és gyönyörködjem a te rendeléseidben
szüntelen.

Megtapodod mindazokat, a kik rendeléseidtől elhajolnak, mert az ő
álnokságuk hazugság.

Mint salakot mind elveted e földnek istenteleneit, azért szeretem a te
bizonyságaidat.

Borzad testem a tőled való félelem miatt, és félek a te ítéleteidtől.

Méltányosságot és igazságot cselekedtem; ne adj át nyomorgatóimnak!

Légy kezes a te szolgádért az ő javára, hogy a kevélyek el ne nyomjanak
engem.

Szemeim epekednek a te szabadításod és a te igazságod beszéde után.

Cselekedjél a te szolgáddal a te kegyelmességed szerint, és a te
rendeléseidre taníts meg engem!

Szolgád vagyok, oktass, hogy megismerjem a te bizonyságaidat!

Ideje, hogy az Úr cselekedjék; megrontották a te törvényedet.

Inkább szeretem azért a te parancsolataidat, mint az aranyat, mint a
legtisztább aranyat.

Igaznak tartom azért minden határozatodat, és a hamisságnak minden
ösvényét gyűlölöm.

Csodálatosak a te bizonyságaid, azért az én lelkem megőrzi azokat.

A te beszéded megnyilatkozása világosságot ad, és oktatja az
együgyűeket.

Szájamat feltátom és lihegek, mert kivánom a te parancsolataidat.

Tekints reám és könyörülj rajtam, a miképen szoktál a te nevednek
kedvelőin.

Vezéreld útamat a te igéd szerint, és ne engedd, hogy valami hamisság
uralkodjék rajtam!

Oltalmazz meg az emberek erőszakosságától, hogy megőrizzem a te
határozataidat!

A te orczádat világosítsd meg a te szolgádon, és taníts meg a te
rendeléseidre!

Víznek folyásai erednek az én szemeimből azok miatt, a kik nem tartják
meg a te törvényedet.

Igaz vagy Uram, és a te ítéleted igazságos.

A te bizonyságaidat igazságban és hűségben jelentetted meg, és mindenek
felett való egyenességben.

Buzgóságom megemészt engem, mert elfeledkeztek a te beszédedről az én
ellenségeim.

Felettébb tiszta a te beszéded, és a te szolgád szereti azt.

Kicsiny vagyok én és megvetett, de a te határozataidról el nem
feledkezem.

A te igazságod igazság örökké, és a te törvényed igaz.

Nyomorúság és keserűség ért engem, de a te parancsolataid gyönyörűségeim
nékem.

A te bizonyságaidnak igazsága örökkévaló oktass, hogy éljek!

Teljes szívből kiáltok hozzád, hallgass meg, Uram! megtartom a te
rendeléseidet.

Segítségül hívlak: tarts meg engem, és megőrzöm a te bizonyságaidat.

Hajnal előtt felkelek, kiáltok hozzád; a te beszédedben van reménységem.

Szemeim megelőzik az éjjeli őrséget, hogy a te beszédedről gondolkodjam.

Hallgasd meg az én szómat a te kegyelmességed szerint, Uram! Eleveníts
meg a te jóvoltod szerint!

Közelgetnek hozzám az én gonosz háborgatóim, a kik a te törvényedtől
messze távoztak.

Közel vagy te, Uram! és minden te parancsolatod igazság.

Régtől fogva tudom a te bizonyságaid felől, hogy azokat örökké
állandókká tetted.

Lásd meg az én nyomorúságomat és szabadíts meg engem; mert a te
törvényedről nem felejtkezem el!

Te perelj peremben és ments meg; a te beszéded szerint eleveníts meg
engem!

Távol van a gonoszoktól a szabadítás, mert nem törődnek a te
rendeléseiddel.

Nagy a te irgalmasságod, Uram! A te ítéletid szerint eleveníts meg
engem.

Sokan vannak az én háborgatóim és üldözőim, de nem térek el a te
bizonyságaidtól.

Láttam a hűteleneket és megundorodtam, hogy a te mondásodat meg nem
tartják.

Lásd meg Uram, hogy a te határozataidat szeretem; a te kegyelmességed
szerint eleveníts meg engem!

A te igédnek summája igazság, és a te igazságod ítélete mind örökkévaló.

A fejedelmek ok nélkül üldöztek engem; de a te igédtől félt az én
szívem.

Gyönyörködöm a te beszédedben, mint a ki nagy nyereséget talált.

A hamisságot gyűlölöm és útálom; a te törvényedet szeretem.

Naponként hétszer dicsérlek téged, a te igazságodnak ítéleteiért.

A te törvényed kedvelőinek nagy békességök van, és nincs bántódásuk.

Várom a te szabadításodat, oh Uram! és a te parancsolataidat cselekszem.

Az én lelkem megtartja a te bizonyságaidat, és azokat igen szeretem.

Megtartom a te határozataidat és bizonyságaidat, mert minden útam
nyilván van előtted.

Oh Uram! hadd szálljon az én könyörgésem a te színed elé tégy bölcscsé
engem a te igéd szerint.

Jusson elődbe az én imádságom; a te beszéded szerint szabadíts meg
engem!

Ajkaim dicséretet zengjenek, mert megtanítasz a te rendeléseidre.

Nyelvem a te beszédedről énekel, mert minden parancsolatod igaz.

Legyen segítségemre a te kezed, mert a te határozataidat választottam!

Uram! vágyódom a te szabadításod után, és a te törvényed nékem
gyönyörűségem.

Éljen az én lelkem, hogy dicsérjen téged, és a te ítéleteid segítsenek
rajtam!

Tévelygek, mint valami elveszett juh: keresd meg a te szolgádat; mert a
te parancsolataidat nem felejtettem el!

120. Fejezet

Grádicsok éneke. Nyomorúságomban az Úrhoz kiálték, és meghallgata engem.

Mentsd meg, Uram, lelkemet a hazug ajaktól és a csalárd nyelvtől!

Mit adjak néked, vagy mit nyujtsanak néked, te csalárd nyelv?!

Vitéznek hegyes nyilait fenyőfa parázsával.

Jaj nékem, hogy Mésekben bujdosom + és a Kédár sátrai közt lakom!

Sok ideje lakozik az én lelkem a békességnek gyűlölőivel!

Magam vagyok a békesség, de mihelyt megszólalok, ők viadalra készek.

121. Fejezet

Grádicsok éneke. Szemeimet a hegyekre emelem, onnan jön az én
segítségem.

Az én segítségem az Úrtól van, a ki teremtette az eget és földet.

Nem engedi, hogy lábad inogjon; nem szunnyad el a te őriződ.

Ímé, nem szunnyad és nem alszik az Izráelnek őrizője!

Az Úr a te őriződ, az Úr a te árnyékod a te jobbkezed felől.

Nappal a nap meg nem szúr téged, sem éjjel a hold.

Az Úr megőriz téged minden gonosztól, megőrzi a te lelkedet.

Megőrzi az Úr a te ki- és bemeneteledet, mostantól fogva mindörökké!

122. Fejezet

Grádicsok éneke, Dávidtól. Örvendezek, mikor mondják nékem: Menjünk el
az Úr házába!

Ott álltak a mi lábaink a te kapuidban, oh Jeruzsálem!

Jeruzsálem te szépen épült, mint a jól egybeszerkesztett város!

A hová feljárnak a nemzetségek, az Úrnak nemzetségei, bizonyságul
Izráelnek, az Úr + nevének tiszteletére.

Mert ott ülnek az ítélőszékek, Dávid házának székei.

Könyörögjetek Jeruzsálem békességéért; legyenek boldogok a téged
szeretők!

Békesség legyen a te várfalaid között, csendesség a te palotáidban.

Atyámfiaiért és barátaimért hadd mondhassam: béke veled!

Az Úrnak, a mi Istenünknek házáért hadd kivánhassak jót tenéked!

123. Fejezet

Grádicsok éneke. Hozzád emelem szemeimet, oh te egekben lakozó!

Ímé, mint a szolgák szemei uroknak kezére, mint a szolgalány szemei
asszonya kezére: úgy néznek szemeink az Úrra, a mi Istenünkre, mígnem
megkönyörül rajtunk!

Könyörülj rajtunk, Uram, könyörülj rajtunk! Mert igen elteltünk
gyalázattal.

Lelkünk igen eltelt a gazdagok csúfolkodásával, és a kevélyek
gyalázkodásával.

124. Fejezet

Grádicsok éneke, Dávidtól. Ha nem az Úr az, a ki velünk volt, így
szóljon Izráel,

Ha nem az Úr az, a ki velünk volt, mikor ránk támadtak az emberek:

Akkor elevenen nyeltek volna el minket, a mint felgerjedt haragjok
ellenünk;

Akkor elborítottak volna minket a vizek, patak futott volna át
felettünk;

Akkor átfutottak volna rajtunk a felbőszült vizek.

Áldott az Úr, a ki nem adott minket fogaik prédájául!

Lelkünk megszabadult, mint a madár, a madarásznak tőréből. A tőr
elszakadt, mi pedig megszabadultunk.

A mi segítségünk az Úr nevében van, a ki teremtette az eget és földet.

125. Fejezet

Grádicsok éneke. A kik bíznak az Úrban, olyanok, mint a Sion hegye, a
mely meg nem inog, örökké megáll.

Jeruzsálemet hegyek veszik körül, az Úr pedig körülveszi az ő népét
mostantól fogva mindörökké.

Mert nem pihen meg a gonoszság pálczája az igazak részén, hogy rosszra
ne nyújtsák ki kezeiket az igazak.

Tégy jól, Uram, a jókkal, és a szívök szerint igazakkal!

A görbe utakra tévedezőket pedig ragadtassa el az Úr, együtt a
gonosztevőkkel; békesség + legyen Izráelen!

126. Fejezet

Grádicsok éneke. Mikor visszahozta az Úr Sionnak foglyait, olyanok
voltunk, mint az álmodók.

Akkor megtelt a szánk nevetéssel, nyelvünk pedig a vígadozással. Akkor
így szóltak a pogányok: Hatalmasan cselekedett ezekkel az Úr!

Hatalmasan cselekedett velünk az Úr, azért örvendezünk.

Hozd vissza, Uram, a mi foglyainkat, mint patakokat a déli földön!

A kik könyhullatással vetnek, vígadozással aratnak majd.

A ki vetőmagját sírva emelve megy tova, vígadozással jő elő, kévéit
emelve.

127. Fejezet

Grádicsok éneke Salamontól. Ha az úr nem építi a házat, hiába dolgoznak
azon annak építői. Ha az Úr nem őrzi a várost, hiába vigyáz az őriző.

Hiába néktek korán felkelnetek, későn feküdnötök, fáradsággal szerzett
kenyeret ennetek! Szerelmesének + álmában ád eleget.

Ímé, az Úrnak öröksége, a fiak; az anyaméh gyümölcse: jutalom.

Mint a nyilak a hősnek kezében, olyanok a serdülő fiak.

Boldog ember, a ki ilyenekkel tölti meg tegzét; nem szégyenülnek meg, ha
ellenséggel szólnak a kapuban.

128. Fejezet

Grádicsok éneke Mind boldog az, a ki féli az Urat; a ki az ő útaiban
jár!

Bizony, kezed munkáját eszed! Boldog vagy és jól van dolgod.

Feleséged, mint a termő szőlő házad belsejében; fiaid, mint az
olajfacsemeték asztalod körül.

Ímé, így áldatik meg a férfiú, a ki féli az Urat!

Megáld téged az Úr a Sionról, hogy boldognak lássad Jeruzsálemet
életednek minden idejében;

És meglássad fiaidnak fiait; békesség + legyen Izráelen!

129. Fejezet

Grádicsok éneke. Sokat szorongattak engem ifjúságom óta! mondja most
Izráel.

Sokat szorongattak engem ifjúságom óta, még sem bírtak velem.

Szántók szántottak hátamon, hosszúra nyujtották barázdáikat.

Igaz az Úr! Elszaggatja a gonoszok kötelét.

Megszégyenülnek és hátraszorulnak mindazok, a kik gyűlölik a Siont.

Olyanok lesznek, mint a háztetőn a fű, a mely kiszárad, mielőtt
letépnék.

Amelyet sem arató nem szed markába, sem kévekötő az ölébe.

Az átutazók se mondják: Az Úr áldása rátok! Áldunk benneteket az Úrnak
nevében!

130. Fejezet

Grádicsok éneke. A mélységből kiáltok hozzád, Uram!

Uram, hallgasd meg az én szómat; legyenek füleid figyelmetesek könyörgő
szavamra!

Ha a bűnöket számon tartod, Uram: Uram, kicsoda + maradhat meg?!

Hiszen te nálad van a bocsánat, hogy féljenek téged!

Várom az Urat, várja az én lelkem, és bízom az ő igéretében.

Várja lelkem az Urat, jobban, mint az őrök a reggelt, az őrök a reggelt.

Bízzál Izráel az Úrban, mert az Úrnál van a kegyelem, és bőséges nála a
szabadítás!

Meg is szabadítja ő Izráelt minden ő bűnéből.

131. Fejezet

Grádicsok éneke; Dávidtól. Uram, nem fuvalkodott fel az én szívem,
szemeim sem láttak magasra, és nem jártam nagy dolgok után, erőmet
haladó csodadolgok után;

Sőt lecsendesítém és elnémítám lelkemet. A milyen az elválasztott
gyermek az anyjánál; mint az elválasztott gyermek, olyan bennem az én
lelkem.

Bízzál Izráel az Úrban mostantól fogva mindörökké!

132. Fejezet

Grádicsok éneke. Emlékezzél meg, Uram, Dávid minden nyomorúságáról;

A ki megesküdt az Úrnak, fogadást tőn a Jákób Istenének:

Nem megyek be sátoros házamba, nem hágok fel háló-nyoszolyámba;

Nem bocsátok álmot szemeimre s pilláimra szendert;

Míg helyet nem találok az Úrnak, Jákób Istenének hajlékot!

Ímé, hallottunk róla Efratában; rátaláltunk Jaar térségein:

Hadd menjünk be az ő hajlékaiba, boruljunk le lábainak zsámolyához!

Indulj Uram, a te nyugvóhelyedre: te és a te hatalmadnak ládája!

Papjaid öltözködjenek igazságba, kegyeltjeid pedig örvendezzenek!

Dávidért, a te szolgádért, ne fordulj el felkented színétől!

Hűséget esküdött az Úr Dávidnak, nem tér el attól: Ágyékod gyümölcsét
ültetem székedbe;

Ha megtartják fiaid szövetségemet és bizonyságomat, a melyekre
megtanítám őket, fiaik is mindörökké székedben ülnek.

Mert a Siont választotta ki az Úr, azt szerette meg magának lakhelyül:

Ez lesz nyugovóhelyem örökre, itt lakozom, mert ezt szeretem;

Eleséggel megáldom gazdagon, szegényeit jóltartom kenyérrel;

Papjait meg felruházom szabadítással, és vígan örvendeznek kegyeltjei.

Megnövesztem ott Dávidnak hatalmát, szövétneket szerzek az én
felkentemnek.

Ellenségeire szégyent borítok, rajta pedig koronája ragyog.

133. Fejezet

Grádicsok éneke Dávidtól. Ímé, mily jó és mily gyönyörűséges, a mikor
együtt lakoznak az atyafiak!

Mint a drága olaj a fejen, a mely aláfoly a szakállon, az Áron
szakállán; a mely lefoly köntöse prémjére;

Mint a Hermon harmatja, a mely leszáll Sion hegyeire. Csak oda küld
áldást az Úr és életet örökké!

134. Fejezet

Grádicsok éneke. Nosza, áldjátok az Urat mind, ti szolgái az Úrnak, a
kik az Úr házában álltok éjjelente!

Emeljétek fel kezeiteket a szenthelyen, és áldjátok az Urat!

Áldjon meg téged az Úr a Sionról, a ki teremtette az eget és a földet!

135. Fejezet

Dicsérjétek az Urat! Dicsérjétek az Úrnak nevét, dicsérjétek szolgái az
Úrnak!

A kik álltok az Úrnak házában, Istenünk házának pitvaraiban.

Dicsérjétek az Urat, mert jó az Úr; zengjétek nevét, mert gyönyörűséges!

Mert kiválasztá magának az Úr Jákóbot, Izráelt a saját örökségéül.

Én bizony tudom, hogy nagy az Úr, és a mi Urunk minden istennél különb.

Mind megteszi az Úr, a mit akar: az egekben és a földön, a vizekben és
minden mélységben.

Felemeli a felhőket a földnek széléről; villámlást készít, hogy eső
legyen, s szelet hoz elő tárházaiból.

A ki megverte Égyiptom elsőszülötteit, az emberétől a baroméig.

Jeleket és csodákat küldött rád, oh Égyiptom, Faraóra és összes
szolgáira.

A ki megvert sok népet, és megölt erős királyokat:

Szíhont, az Emoreusok királyát, meg Ógot, a Básán királyát, és Kanaánnak
minden királyát.

És odaadta földüket örökségül; örökségül saját népének, Izráelnek.

Uram! Örökkévaló a te neved; nemzedékről nemzedékre emlegetnek téged.

Mert birája az Úr az ő népének, és könyörületes az ő szolgái iránt.

A pogányok bálványai ezüst és arany, emberi kezek alkotásai.

Szájok van, de nem beszélnek, szemeik vannak, de nem látnak;

Füleik vannak, de nem hallanak, és lehellet sincsen szájokban!

Hasonlók lesznek hozzájuk alkotóik is, és mindazok, a kik bíznak bennök.

Izráel háznépe: áldjátok az Urat! Áronnak háznépe: áldjátok az Urat!

Lévinek háznépe: áldjátok az Urat! Kik félik az Urat: áldjátok az Urat!

Áldott az Úr a Sionon, a ki Jeruzsálemben lakozik! Dicsérjétek az Urat!

136. Fejezet

Magasztaljátok az Urat, mert jó mert örökkévaló az ő kegyelme.

Magasztaljátok az istenek Istenét; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Magasztaljátok az uraknak Urát; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki nagy csodákat művel egyedül; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki teremtette az egeket bölcseséggel; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki kiterjesztette a földet a vizek fölé mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki teremtette a nagy világító testeket; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A napot, hogy uralkodjék nappal; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A holdat és csillagokat, hogy uralkodjanak éjszaka; mert örökkévaló az ő
kegyelme.

A ki megverte az égyiptomiakat elsőszülötteikben; mert örökkévaló az ő
kegyelme.

A ki kihozta Izráelt azok közül; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Hatalmas kézzel és kifeszített karral; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki kétfelé választotta a veres tengert; mert örökkévaló az ő kegyelme.

És átvitte Izráelt annak közepén; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Faraót pedig és seregét a veres tengerbe meríté mert örökkévaló az ő
kegyelme.

A ki vezérlette népét a pusztában; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki nagy királyokat vert le; mert örökkévaló az ő kegyelme.

És megvert hatalmas királyokat; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Szíhont, az Emorusok királyát; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Meg Ógot, a Básán királyát; mert örökkévaló az ő kegyelme.

És örökségül adta az ő földjüket; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Örökségül szolgájának, az Izráelnek; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki megemlékezett rólunk alacsonyságunkban; mert örökkévaló az ő
kegyelme.

És megszabadított minket elleneinktől; mert örökkévaló az ő kegyelme.

A ki eledelt ad minden testnek; mert örökkévaló az ő kegyelme.

Magasztaljátok az egek Istenét; mert örökkévaló az ő kegyelme!

137. Fejezet

Babilon folyóvizeinél, ott ültünk és sírtunk, mikor a Sionról
megemlékezénk.

A fűzfákra, közepette, oda függesztettük hárfáinkat,

Mert énekszóra nógattak ott elfogóink, kínzóink pedig víg dalra,
mondván: Énekeljetek nékünk a Sion énekei közül!

Hogyan énekelnők az Úrnak énekét idegen földön?!

Ha elfelejtkezem rólad, Jeruzsálem felejtkezzék el rólam az én
jobbkezem!

Nyelvem ragadjon az ínyemhez, ha meg nem emlékezem rólad; ha nem
Jeruzsálemet tekintem az én vígasságom fejének!

Emlékezzél meg, Uram, az Edom fiairól, a kik azt mondták Jeruzsálem
napján: + Rontsátok le, rontsátok le fenékig!

Babilon leánya, te pusztulóra vált! Áldott legyen a ki megfizet néked
gonoszságodért, a melylyel te fizettél nékünk!

Áldott legyen, a ki megragadja és sziklához paskolja kisdedeidet!

138. Fejezet

Dávidé. Magasztallak téged teljes szívemből; énekkel áldlak az istenek +
előtt.

Szent templomod felé hajolok, s magasztalom nevedet kegyelmedért és
igazságodért; mert minden neveden felül felmagasztalád a te beszédedet.

Mikor kiáltottam, meghallgattál engem, felbátorítottál engem, lelkemben
erő támadt.

Magasztal téged, Uram, e földnek minden királya, mikor meghallják
szádnak beszédeit,

És énekelnek az Úrnak útairól, mert nagy az Úr dicsősége!

Noha felséges az Úr, mégis meglátja az alázatost, a kevélyt pedig
távolról ismeri.

Ha nyomorúságban vergődöm, megelevenítesz; ellenségeim haragja ellen
kinyújtod kezedet, és a te jobbkezed megment engemet.

Elvégzi értem + az Úr. Uram, a te kegyelmed örökkévaló: ne hagyd el a te
kezeidnek alkotásait!

139. Fejezet

Az éneklőmesternek, Dávid zsoltára. Uram, megvizsgáltál engem, + és
ismersz.

Te ismered ülésemet és felkelésemet, messziről érted gondolatomat.

Járásomra és fekvésemre ügyelsz, minden útamat jól tudod.

Mikor még nyelvemen sincs a szó, immár egészen érted azt Uram!

Elől és hátul körülzártál engem, és fölöttem tartod kezedet.

Csodálatos előttem e tudás, magasságos, nem érthetem azt.

Hová menjek a te lelked elől és a te orczád elől hova fussak?

Ha a mennybe hágok fel, ott vagy; ha a Seolba vetek ágyat, ott is jelen
vagy.

Ha a hajnal szárnyaira kelnék, és a tenger túlsó szélére szállanék:

Ott is a te kezed vezérelne engem, és a te jobbkezed fogna engem.

Ha azt mondom: A sötétség bizonyosan elborít engem és a világosság
körülöttem éjszaka lesz,

A sötétség sem borít el előled, és fénylik az éjszaka, mint a nappal; a
sötétség olyan, mint a világosság.

Bizony te alkottad veséimet, te takargattál engem anyám méhében.

Magasztallak, hogy csodálatosan megkülönböztettél. Csodálatosak a te
cselekedeteid! és jól tudja ezt az én lelkem.

Nem volt elrejtve előtted az én csontom, mikor titokban formáltattam és
idomíttattam, mintegy a föld mélyében.

Látták szemeid az én alaktalan testemet, és könyvedben ezek mind be
voltak írva: a napok is, a melyeken formáltatni fognak; holott egy sem
volt még meg közülök.

És nékem milyen kedvesek a te gondolataid, oh Isten! Mily nagy azoknak
summája!

Számlálgatom őket: többek a fövénynél; felserkenek s mégis veled vagyok.

Vajha elvesztené Isten a gonoszt! Vérszopó emberek, fussatok el tőlem!

A kik gonoszul szólnak felőled, és nevedet hiába veszik fel, a te
ellenségeid.

Ne gyűlöljem-é, Uram, a téged gyűlölőket? Az ellened lázadókat ne
útáljam-é?

Teljes gyűlölettel gyűlölöm őket, ellenségeimmé lettek!

Vizsgálj meg engem, oh Isten, és ismerd meg szívemet! Próbálj meg engem,
és ismerd meg gondolataimat!

És lásd meg, ha van-e nálam a gonoszságnak valamilyen útja? és vezérelj
engem az örökkévalóság útján!

140. Fejezet

Az éneklőmesternek, Dávid zsoltára.

Szabadíts meg engem, Uram, a gonosz embertől; a zsarnok férfitól védj
meg engemet!

A kik gonoszt gondolnak szívökben, és minden nap háborút kezdenek.

Nyelvöket élesítik, mint a kígyó áspiskígyó mérge van ajkaik alatt.
Szela.

Ments meg, oh Uram, a gonosz kezétől; a zsarnok férfitól védj meg
engemet! A kik megejteni szándékoznak lépéseimet.

Tőrt hánytak elém titkon a kevélyek és köteleket; hálót terítettek
ösvényem szélére, hurkokat vetettek elém! Szela.

Mondám az Úrnak: Istenem vagy te! Hallgasd meg Uram könyörgésem szavát!

Én Uram, Istenem, szabadításom ereje: fedezd be fejemet a háború napján!

Ne add meg Uram, a mit a gonosz kíván; rossz szándékát ne segítsd elő,
mert felfuvalkodik! Szela.

A körültem ólálkodóknak fejét borítsa be ajkaiknak átka.

Eleven szenek hulljanak reájok; tűzbe vesse őket, örvényekbe, fel ne
keljenek!

A nyelves ember meg ne maradjon e földön; a zsarnok embert űzze a
veszedelem, míg nyaka szakad.

Tudom, hogy felfogja az Úr a szegények ügyét, a nyomorultaknak jogát.

Csak az igazak magasztalják a te nevedet, s orczád előtt lakoznak az
igazságosak.

141. Fejezet

Dávid zsoltára. Uram! hívlak téged: siess én hozzám; figyelmezz
szavamra, mikor hívlak téged.

Mint jóillatú füst jusson elődbe imádságom, s kezem felemelése + estvéli
áldozat legyen.

Tégy Uram závárt az én szájamra; őriztessed az én ajkaim nyílását!

Ne engedd szívemet rosszra hajlani, hogy istentelenül ne cselekedjem a
gonosztevő emberekkel egybe; és ne egyem azoknak kedvelt ételéből!

Ha igaz fedd engem: jól van az; ha dorgál engem: mintha fejem kenné. Nem
vonakodik fejem, sőt még imádkozom is értök nyavalyájokban.

Ha sziklához paskoltatnak az ő bíráik, akkor hallgatják az én
beszédeimet, mert gyönyörűségesek.

Mint a ki a földet vágja és hányja, úgy szóratnak szét csontjaik a Seol
torkában.

De az én szemeim, Uram Isten, rajtad csüggenek; hozzád folyamodom: ne
oltsd el életemet!

Őrizz meg a tőrtől, a mit elém hánytak, és a gonosztevőknek hálóitól!

Essenek az álnokok saját tőreikbe; míg én egyben általmegyek!

142. Fejezet

Dávid tanítása; imádság a barlangban létekor.

Fenszóval hívom az Urat, fenszóval könyörgök az Úrhoz.

Kiöntöm előtte panaszomat, kitárom előtte nyomorúságomat.

Mikor elcsügged bennem a lelkem. Te pedig tudod az én ösvényemet, hogy
az úton, a melyen járok, tőrt hánytak elém.

Tekints jobbra és lásd meg, hogy senki sincsen, a ki ismerne; nincsen
számomra menedék; senki sem tudakozódik felőlem.

Hívlak téged, oh Uram; s ezt mondom: Te vagy oltalmam és örökségem az
élőknek földén;

Figyelmezz esedezésemre, mert igen nyomorult vagyok! Szabadíts meg engem
üldözőimtől, mert hatalmasabbak nálamnál!

Vezesd ki lelkemet a börtönből, hogy magasztaljam a te nevedet! Az
igazak vegyenek engem körül, mikor jól teszel majd velem.

143. Fejezet

Dávid zsoltára. Uram, hallgasd meg könyörgésemet, figyelmezzél
imádságomra; hűséged + és igazságod szerint hallgass meg engemet.

Ne szállj perbe a te szolgáddal, mert egy élő sem igaz előtted!

Ímé, ellenség üldözi lelkemet, a földhöz paskolja éltemet; betaszít
engem a sötétségbe a milyen a régen megholtaké!

Elcsügged bennem a lelkem, felháborodik bennem a szívem!

Megemlékezem a régi időkről, elgondolom minden te dolgodat; kezed
munkáiról elmélkedem.

Feléd terjesztgetem kezeimet; lelkem, mint szomjú föld, úgy eped utánad.
Szela.

Siess, hallgass meg engem Uram! Elfogyatkozik az én lelkem. Ne rejtsd el
orczádat előlem, hogy ne legyek hasonló a sírba szállókhoz.

Korán hallasd velem kegyelmedet, mert bízom benned! Mutasd meg nékem az
útat, melyen járjak, mert hozzád emelem lelkemet!

Szabadíts meg engem ellenségeimtől, Uram; hozzád menekülök!

Taníts meg engem a te akaratodat teljesítenem, mert te vagy Istenem! A
te jó lelked vezéreljen engem az egyenes földön.

Eleveníts meg engem, Uram, a te nevedért; vidd ki lelkemet a
nyomorúságból a te igazságodért!

És kegyelmedből rontsd meg ellenségeimet, és veszítsd el mindazokat, a
kik szorongatják lelkemet; mert szolgád vagyok.

144. Fejezet

Dávidé. Áldott az Úr, az én kőváram, a ki hadakozásra + tanítja kezemet,
s viadalra az én ujjaimat.

Jóltevőm és megoltalmazóm, mentőváram és szabadítóm nékem; paizsom, és
az, a kiben én bízom: ő veti alám népemet.

Uram! Micsoda az ember, hogy tudsz felőle, és az embernek fia, hogy
gondod van reá?

Olyan az ember, mint a lehellet; napjai, mint az átfutó + árnyék.

Uram, hajlítsd meg egeidet és szállja alá illesd meg a hegyeket, hogy
füstölögjenek!

Lövelj villámot és hányd szerte őket; bocsásd ki nyilaidat és vedd el
eszöket.

Nyújtsd le kezeidet a magasból; ragadj ki és ments meg engem a nagy
vizekből, az idegen-fiak kezéből;

A kiknek szájok hazugságot beszél, s jobb kezök a hamisság jobb keze.

Isten! Új éneket éneklek néked; tízhúrú hangszerrel zengedezlek téged;

Ki segítséget ád a királyoknak, s megmenti Dávidot, az ő szolgáját a
gonosz szablyától.

Ragadj ki és ments meg engem az idegen-fiak kezéből, akiknek szájok
hazugságot beszél, s jobbkezök a hamisság jobbkeze.

Hogy fiaink olyanok legyenek, mint a plánták, nagyokká nőve ifjú
korukban; leányaink, mint a templom mintájára kifaragott oszlopok.

Legyenek telve tárházaink, eledelt eledelre szolgáltassanak; juhaink
százszorosodjanak, ezerszeresedjenek a mi legelőinken.

Ökreink megrakodva legyenek; sem betörés, sem kirohanás, sem kiáltozás
ne legyen a mi utczáinkon.

Boldog nép az, a melynek így van dolga; boldog nép az, a melynek az Úr
az ő Istene.

145. Fejezet

Dávid dicsérő éneke. Magasztallak téged, Istenem, királyom, és áldom
nevedet örökkön örökké!

Minden napon áldalak téged, és dicsérem neved örökkön örökké!

Nagy az Úr és igen dicséretes, és az ő nagysága megfoghatatlan.

Nemzedék nemzedéknek dícséri műveidet, s jelentgeti a te
hatalmasságodat.

A te méltóságod dicső fényéről, és csodálatos dolgaidról elmélkedem.

Rettenetes voltod hatalmát beszélik, és én a te nagyságos dolgaidat
hirdetem.

A te nagy jóságod emlékeiről áradoznak, és a te igazságodnak
örvendeznek.

Irgalmas és könyörületes az Úr, késedelmes a haragra és nagy kegyelmű.

Jó az Úr mindenki iránt, és könyörületes minden teremtményéhez.

Dicsér téged, Uram minden teremtményed és áldanak téged a te
kegyeltjeid.

Országodnak dicsőségéről szólnak, és a te hatalmadat beszélik.

Hogy tudtul adják az ember fiainak az ő hatalmát, és az ő országának
fényes dicsőségét.

A te országod örökre fennálló ország, és a te uralkodásod nemzedékről
nemzedékre.

Az Úr megtámogat minden elesendőt, és felegyenesít minden meggörnyedtet.

Mindenki szemei te reád vigyáznak, és te idejében megadod eledelöket.

Megnyitod a te kezedet, és megelégítesz minden élőt ingyen.

Igaz az Úr minden ő útában, és minden dolgában kegyelmes.

Közel van az Úr minden őt hívóhoz; mindenkihez, a ki hűséggel hívja őt.

Beteljesíti az őt félőknek kivánságát; kiáltásukat meghallgatja és
megsegíti őket.

Megőrzi az Úr mindazokat, a kik őt szeretik; de a gonoszokat mind
megsemmisíti.

Az Úr dicséretét beszélje ajkam, és az ő szent nevét áldja minden test
örökkön örökké!

146. Fejezet

Dicsérjétek az Urat

Dicsérem az Urat, a míg élek; éneklek az én Istenemnek, a míg vagyok.

Ne bízzatok a fejedelmekben, emberek fiában, a ki meg nem menthet!

Kimegyen a lelke; visszatér földébe, és aznapon elvesznek az ő terveik.

Boldog, a kinek segítsége a Jákób Istene, és reménysége van az Úrban, az
ő Istenében;

A ki teremtette az eget és földet, a tengert és mindent, a mi bennök
van. A ki megtartja a hűségét örökké

Igazságot szolgáltat az elnyomottaknak, eledelt ád az éhezőknek. Az Úr
megszabadítja az elfogottakat.

Az Úr megnyitja a vakok szemeit, az Úr felegyenesíti a meggörnyedteket;
szereti az Úr az igazakat.

Megoltalmazza az Úr a jövevényeket; árvát és özvegyet megtart, és a
gonoszok útját elfordítja.

Uralkodni fog az Úr örökké, a te Istened, oh Sion, nemzedékről
nemzedékre! Dicsérjétek az Urat!

147. Fejezet

Dicsérjétek az Urat! Hiszen Istenünkről énekelni jó hiszen őt dicsérni
gyönyörűséges és illendő dolog!

Az építi Jeruzsálemet, összegyűjti Izráelnek elűzötteit;

Meggyógyítja a megtört szívűeket, és bekötözi sebeiket.

Elrendeli a csillagok számát, és mindnyájokat nevéről nevezi.

Nagy a mi Urunk és igen hatalmas, s bölcseségének nincsen határa.

Megtartja az Úr a nyomorultakat; a gonoszokat földig megalázza.

Énekeljetek az Úrnak hálaadással, pengessetek hárfát a mi Istenünknek!

A ki beborítja az eget felhővel, esőt készít a föld számára, és füvet
sarjaszt a hegyeken;

A ki megadja táplálékát a baromnak, a holló-fiaknak, a melyek kárognak.

Nem paripák erejében telik kedve, nem is a férfi lábszáraiban
gyönyörködik;

Az őt félőkben gyönyörködik az Úr, a kik kegyelmében reménykednek.

Dicsőitsd Jeruzsálem az Urat! Dicsérd, oh Sion, a te Istenedet!

Mert erősekké teszi kapuid zárait, s megáldja benned a te fiaidat.

Békességet ád határaidnak, megelégít téged a legjobb búzával.

Leküldi parancsolatát a földre, nagy hirtelen lefut az ő rendelete!

Olyan havat ád, mint a gyapjú, és szórja a deret, mint a port.

Darabokban szórja le jegét: ki állhatna meg az ő fagya előtt?

Kibocsátja szavát s szétolvasztja őket; megindítja szelét s vizek
folydogálnak.

Közli igéit Jákóbbal, törvényeit s végzéseit Izráellel.

Nem tesz így egyetlen néppel sem; végzéseit sem tudatja velök.
Dicsérjétek az Urat!

148. Fejezet

Dicsérjétek az Urat! Dicsérjétek az Urat az égből; dicsérjétek őt a
magas helyeken!

Dicsérjétek őt angyalai mind; dicsérjétek őt minden ő serege!

Dicsérjétek őt: nap és hold; dicsérjétek őt mind: fényes csillagai!

Dicsérjétek őt egeknek egei, és ti vizek, a melyek az ég felett vagytok!

Dicsérjék ők az Úrnak nevét, mert parancsolt és előállottak ők.

Örök időre állította fel őket; törvényt szabott és nem tér el attól.

Dicsérjétek az Urat a földről: viziszörnyek és mély vizek ti mind!

Tűz és jégeső, hó és köd, szélvihar, a melyek az ő rendelését
cselekszik;

Ti hegyek és halmok mindnyájan, minden gyümölcsfa s mind ti czédrusok;

Vadak és minden barmok, férgek és szárnyas állatok;

Földi királyok és minden nemzet, fejedelmek és mind ti földi bírák!

Ifjak és szűzek, vének gyermekekkel:

Dicsérjék az Úrnak nevét, mert az ő neve dicső egyedül; az ő dicsősége
égre-földre kihat!

És felemelte az ő népének szarvát. Dicsőítse minden ő kegyeltje: Izráel
fiai, a hozzá közel való nép. Dicsérjétek az Urat!

149. Fejezet

Dicsérjétek az Urat!

Örvendezzen Izráel az ő teremtőjében: Sionnak fiai örüljenek az ő
királyukban!

Dicsérjék az ő nevét tánczczal; dobbal és hárfával zengjenek néki.

Mert kedveli az Úr az ő népét, a szenvedőket + szabadulással dicsőíti
meg.

Vígadozzanak a kegyesek tisztességben; ujjongjanak nyugvó helyökön.

Isten-dicsőítés legyen torkukban, kétélű fegyver kezeikben;

Hogy bosszút álljanak a pogányokon, és megfenyítsék a nemzeteket!

Hogy lánczra fűzzék királyaikat, főembereiket pedig vas-bilincsekbe.

Hogy végrehajtsák rajtok a megírott ítéletet. Dicsőség ez az ő minden
kegyeltjére! + Dicsérjétek az Urat!

150. Fejezet

Dicsérjétek az Urat! Dicsérjétek Istent az ő szent helyén; dicsérjétek
őt az ő hatalmának + boltozatán!

Dicsérjétek őt hősi tetteiért, dicsérjétek őt nagyságának gazdagsága
szerint!

Dicsérjétek őt kürt-zengéssel; dicsérjétek őt hárfán és cziterán;

Dicsérjétek őt dobbal és tánczczal, dicsérjétek őt hegedűkkel és
fuvolával;

Dicsérjétek őt hangos czimbalommal, dicsérjétek őt harsogó czimbalommal.

Minden lélek dicsérje az Urat! Dicsérjétek az Urat!

BÖLCS SALAMONNAK PÉLDABESZÉDEI

1. Fejezet

Salamonnak, Dávid fiának, Izráel királyának példabeszédei,

Bölcseség és erkölcsnek tanulására, értelmes beszédek megértésére;

Okos fenyítéknek, igazságnak és ítéletnek és becsületességnek
megnyerésére;

Együgyűeknek eszesség, gyermeknek tudomány és meggondolás adására.

Hallja a bölcs és öregbítse az ő tanulságát, és az értelmes szerezzen
érett tanácsokat.

Példabeszédnek és példázatnak, bölcsek beszédeinek és találós meséinek
megértésére.

Az Úrnak félelme feje a bölcseségnek; a bölcseséget és erkölcsi tanítást
a bolondok megútálják.

Hallgasd, fiam, a te atyádnak erkölcsi tanítását, és a te anyádnak
oktatását el ne hagyd.

Mert kedves ékesség lesz a te fejednek, és aranyláncz a te nyakadra.

Fiam, ha a bűnösök el akarnak csábítani téged: ne fogadd beszédöket.

Ha azt mondják: jere mi velünk, leselkedjünk vér után, rejtezzünk el az
ártatlan ellen ok nélkül;

Nyeljük el azokat, mint a sír elevenen, és egészen, mint a kik mélységbe
szállottak;

Minden drága marhát nyerünk, megtöltjük a mi házainkat zsákmánnyal:

Sorsodat vesd közénk; egy erszényünk legyen mindnyájunknak:

Fiam, ne járj egy úton ezekkel, tartóztasd meg lábaidat ösvényüktől;

Mert lábaik a gonoszra futnak, és sietnek a vérnek ontására.

Mert hiába vetik ki a hálót minden szárnyas állat szemei előtt:

Ezek mégis vérök árán is ólálkodnak, lelkök árán is leselkednek;

Ilyen az útja minden kapzsi embernek: gazdájának életét veszi el.

A bölcseség künn szerül-szerte kiált; az utczákon zengedezteti az ő
szavát.

Lármás utczafőkön kiált a kapuk bemenetelin, a városban szólja az ő
beszédit.

Míglen szeretitek, oh ti együgyűek az együgyűséget, és gyönyörködnek a
csúfolók csúfolásban, és gyűlölik a balgatagok a tudományt?!

Térjetek az én dorgálásomhoz; ímé közlöm veletek az én lelkemet,
tudtotokra adom az én beszédimet néktek.

Mivelhogy hívtalak titeket, és vonakodtatok, kiterjesztém az én kezemet,
és senki eszébe nem vette;

És elhagytátok minden én tanácsomat, és az én feddésemmel nem
gondoltatok:

Én is a ti nyomorúságtokon nevetek, megcsúfollak, mikor eljő az, a mitől
féltek.

Mikor eljő, mint a vihar, az, a mitől féltek, és a ti nyomorúságtok,
mint a forgószél elközelget: mikor eljő ti reátok a nyomorgatás és a
szorongatás.

Akkor segítségül hívnak engem, de nem hallgatom meg: keresnek engem, de
meg nem találnak.

Azért hogy gyűlölték a bölcseséget, és az Úrnak félelmét nem
választották.

Nem engedtek az én tanácsomnak; megvetették minden én feddésemet.

Esznek azért az ő útjoknak gyümölcséből, és az ő tanácsokból
megelégednek.

Mert az együgyűeknek pártossága megöli őket, és a balgatagoknak
szerencséje elveszti őket.

A ki pedig hallgat engem, lakozik bátorságosan, és csendes lesz a
gonosznak félelmétől.

2. Fejezet

Fiam! ha beveszed az én beszédimet, és az én parancsolatimat elrejted
magadnál,

Ha figyelmeztetvén a bölcsességre a te füleidet, hajtod a te elmédet az
értelemre,

Igen, ha a bölcseségért kiáltasz, és az értelemért a te szódat
felemeled,

Ha keresed azt, mint az ezüstöt, és mint a kincseket kutatod azt:

Akkor megérted az Úrnak félelmét, és az Istennek ismeretére jutsz.

Mert az Úr ád bölcseséget, az ő szájából tudomány és értelem származik.

Az igazaknak valóságos jót rejteget, paizst a tökéletesen járóknak,

Hogy megőrizze az igazságnak útait, és kegyeseinek útját megtartja.

Akkor megérted az igazságot, és törvényt és becsületességet, és minden
jó útat.

Mert bölcseség megy a te elmédbe, és a tudomány a te lelkedben
gyönyörűséges lesz.

Meggondolás őrködik feletted, értelem őriz téged,

Hogy megszabadítson téged a gonosznak útától, és a gonoszságszóló
férfiútól;

A kik elhagyják az igazságnak útát, hogy járjanak a setétségnek útain.

A kik örülnek gonoszt cselekedvén, vígadnak a gonosz álnokságokon.

A kiknek ösvényeik görbék, és a kik az ő útaikban gonoszok.

Hogy megszabadítson téged a nem hozzád tartozó asszonytól, az idegentől,
a ki az ő beszédével + hizelkedik,

A ki elhagyja az ő ifjúságának férjét, és az ő Istenének szövetségéről
elfelejtkezik;

Mert a halálra hanyatlik az ő háza, és az ő ösvényei az élet nélkül
valókhoz.

Valakik mennek ahhoz, nem térnek meg, sem meg nem nyerhetik az életnek
útait.

Hogy járj a jóknak útjokon, és az igazaknak ösvényeit kövessed.

Mert az igazak lakják a földet, és a tökéletesek maradnak meg rajta.

A gonoszok pedig a földről kivágattatnak, és a hitetlenül cselekedők
kiszaggattatnak abból.

3. Fejezet

Fiam! az én tanításomról el ne felejtkezzél, és az én parancsolatimat
megőrizze a te elméd;

Mert napoknak hosszú voltát, és sok esztendős életet, és békességet
hoznak néked bőven.

Az irgalmasság és igazság ne hagyjanak el téged: kösd azokat + a te
nyakadra, írd be azokat a te szívednek táblájára;

Így nyersz kedvességet és jó értelmet Istennek és embernek szemei előtt.

Bizodalmad legyen az Úrban teljes elmédből; a magad értelmére pedig ne
támaszkodjál.

Minden te útaidban megismered őt; akkor ő igazgatja a te útaidat.

Ne légy bölcs a te magad + ítélete szerint; féld az Urat, és távozzál el
a gonosztól.

Egészség lesz ez a te testednek, és megújulás a te csontaidnak.

Tiszteld az Urat a te marhádból, a te egész jövedelmed zsengéjéből.

Eképen megtelnek a te csűreid elégséggel, és musttal áradnak el sajtód
válúi.

Az Úrnak fenyítését fiam, ne útáld meg, se meg ne únd az ő dorgálását.

Mert a kit szeret az Úr, megdorgálja, és pedig mint az atya az ő fiát a
kit kedvel.

Boldog ember, a ki megnyerte a bölcseséget, és az ember, a ki értelmet
szerez.

Mert jobb ennek megszerzése az ezüstnek megszerzésénél, és a kiásott
aranynál ennek jövedelme.

Drágább a fényes kárbunkulusoknál, és minden te gyönyörűségeid nem
hasonlíthatók hozzá.

Napoknak hosszúsága van jobbjában, baljában gazdagság és tisztesség.

Az ő útai gyönyörűséges útak, és minden ösvényei: békesség.

Életnek fája ez azoknak, a kik megragadják, és a kik + megtartják
boldogok!

Az Úr bölcseséggel fundálta a földet, erősítette az eget értelemmel.

Az ő tudománya által fakadtak ki a mélységből a vizek, és a felhők
csepegnek harmatot,

Fiam, ne távozzanak el a te szemeidtől, őrizd meg az igaz bölcseséget,
és a meggondolást!

És lesznek ezek élet a te lelkednek, és kedvesség a te nyakadnak.

Akkor bátorsággal járod a te útadat, és a te lábadat meg nem ütöd.

Mikor lefekszel, nem rettegsz; hanem lefekszel és gyönyörűséges lesz a
te álmod.

Ne félj a hirtelen való félelemtől, és a gonoszok pusztításától, ha eljő

Mert az Úr lesz a te bizodalmad és megőrzi a te lábadat a fogságtól.

Ne fogd meg a jótéteményt azoktól, a kiket illet, ha hatalmadban van
annak megcselekedése.

Ne mondd a te felebarátodnak: menj el, azután térj meg, és holnap adok;
holott nálad van, a mit kér.

Ne forralj a te felebarátod ellen gonoszt, holott ő együtt ül
bátorságosan te veled.

Ne háborogj egy emberrel is ok nélkül, ha nem illetett gonoszszal téged.

Ne irígykedjél az erőszakos emberre, és néki semmi útát ne válaszd.

Mert útálja az Úr az engedetlent; és az igazakkal van az ő titka.

Az Úrnak átka van a gonosznak házán; de az igazaknak lakhelyét megáldja.

Ha kik csúfolók, ő megcsúfolja azokat; a szelídeknek pedig ád
kedvességet.

A bölcsek tisztességet örökölnek; a bolondok pedig gyalázatot aratnak.

4. Fejezet

Halljátok meg, fiaim, atyátok erkölcsi tanítását, és figyelmezzetek az
értelemnek megtudására.

Mert jó tanulságot adok néktek; az én tudományomat el ne hagyjátok.

Mert én atyámnak fia voltam, gyenge és egyetlenegy az én anyám előtt.

Tehát tanított engem, és mondá nékem: tartsa meg az én beszédemet a te
elméd, hogy megtartván az én parancsolatimat, élj;

Szerezz bölcseséget, szerezz eszességet; ne felejtkezzél el, se el ne
hajolj az én számnak beszéditől.

Ne hagyd el azt, és megtart téged; szeresd azt, és megőriz téged.

A bölcseség kezdete ez: szerezz bölcseséget, és minden keresményedből
szerezz értelmet.

Magasztald fel azt, és felmagasztal téged; tiszteltté tesz téged, ha
hozzád öleled azt.

Ád a te fejednek kedvességnek koszorúját; igen szép ékes koronát ád
néked.

Hallgasd, fiam, és vedd be az én beszédimet; így sokasulnak meg néked a
te életednek esztendei.

Bölcseségnek útára tanítottalak téged, vezettelek téged az igazságnak
ösvényin.

Mikor jársz, semmi nem szorítja meg a te járásodat; és ha futsz, nem
ütközöl meg.

Ragaszkodjál az erkölcsi tanításhoz, ne hagyd el; őrizd meg azt, mert az
a te életed.

A hitetleneknek útjára ne menj, se ne járj a gonoszok ösvényén.

Hagyd el, át ne menj rajta; térj el tőle, és menj tovább.

Mert nem alhatnak azok, ha gonoszt nem cselekesznek: és kimegy szemükből
az álom, ha mást romlásra nem juttatnak.

Mert az istentelenségnek étkét eszik, és az erőszaktételnek borát
iszszák.

Az igazak ösvénye pedig olyan, mint a hajnal világossága, mely minél
tovább halad, annál világosabb lesz, a teljes délig.

Az istentelenek útja pedig olyan, mint a homály, nem tudják miben
ütköznek meg.

Fiam, az én szavaimra figyelmezz, az én beszédimre hajtsad füledet.

Ne távozzanak el a te szemeidtől, tartsd meg ezeket a te elmédben.

Mert életök ezek azoknak, a kik megnyerik, és egész testöknek egészség.

Minden féltett dolognál jobban őrizd meg szívedet, mert abból indul ki
minden élet.

Vesd el tőled a száj hamisságát, és az ajkak álnokságát távoztasd el
magadtól.

A te szemeid előre nézzenek, és szemöldökid egyenest magad elé
irányuljanak.

Egyengesd el lábaid ösvényit, s minden te útaid állhatatosak legyenek.

Ne térj jobbra, se balra, fordítsd el a te lábadat a gonosztól.

5. Fejezet

Fiam! az én bölcseségemre figyelmezz, az én értelmemre hajtsd a te
füledet,

Hogy megtartsd a meggondolást, és a tudományt a te ajakid megőrizzék.

Mert színmézet csepeg az idegen asszony ajka, és símább az olajnál az ő
ínye.

De annak vége keserű, mint az üröm, éles, mint a kétélű tőr.

Az ő lábai a halálra mennek, az ő léptei a sírba törekszenek.

Az életnek útját hogy ne követhesse, ösvényei változókká lettek, a
nélkül, hogy ő eszébe venné.

Most azért, fiaim, hallgassatok engem, és ne távozzatok el számnak
beszéditől!

Távoztasd el attól útadat, és ne közelgess házának ajtajához,

Hogy másoknak ne add a te ékességedet, és esztendeidet a kegyetlennek;

Hogy ne az idegenek teljenek be a te marháiddal, és a te keresményed más
házába ne jusson.

Hogy nyögnöd kelljen életed végén, a mikor megemésztetik a te húsod és a
te tested,

És azt kelljen mondanod: miképen gyűlöltem az erkölcsi tanítást, és a
fenyítéket útálta az én elmém,

És nem hallgattam az én vezetőim szavát, és az én tanítóimhoz nem
hajtottam fülemet!

Kevés híja volt, hogy minden gonoszságba nem merültem a gyülekezetnek és
községnek közepette!

Igyál vizet a te kútadból, és a te forrásod közepiből folyóvizet.

Kifolynak-é a te forrásid, az utczákra a te vized folyásai?

Egyedül tied legyenek, és nem az idegenekéi veled.

Legyen a te forrásod áldott, és örvendezz a te ifjúságod feleségének.

A szerelmes szarvas, és kedves zerge; az ő emlői elégítsenek meg téged
minden időben, az ő szerelmében gyönyörködjél szüntelen.

És miért bujdosnál, fiam, az idegen után, és ölelnéd keblét az
idegennek?

Mert az Úrnak szemei előtt vannak mindenkinek útai, és minden ösvényeit
ő + rendeli.

A maga álnokságai fogják meg az istentelent, és a saját bűnének
köteleivel kötöztetik meg.

Ő meghal fenyíték híján, és bolondságának sokasága miatt támolyog.

6. Fejezet

Fiam! ha kezes lettél a te barátodért, és kezedet adván, kötelezted
magadat másért:

Szádnak beszédei által estél tőrbe, megfogattattál a te szádnak
beszédivel.

Ezt míveld azért fiam, és mentsd ki magadat, mert a te felebarátodnak
kezébe jutottál; eredj, alázd meg magadat, és kényszerítsd
felebarátodat.

Még álmot se engedj szemeidnek, se szunnyadást szemöldökidnek,

Szabadítsd ki magadat, mint a zerge a vadász kezéből, és mint a madár a
madarásznak kezéből.

Eredj a hangyához, te rest, nézd meg az ő útait, és légy bölcs!

A kinek nincs vezére, igazgatója, vagy ura,

Nyárban szerzi meg az ő kenyerét, aratáskor gyűjti eledelét.

Oh te rest, meddig fekszel? mikor kelsz fel a te álmodból?

Még egy kis álom, még egy kis szunnyadás, még egy kis kéz-összefonás,
hogy pihenjek;

Így jő el, mint az útonjáró, a te szegénységed, és a te szűkölködésed,
mint a paizsos férfiú!

Haszontalan ember, hamis férfiú, a ki álnok szájjal jár,

A ki hunyorgat szemeivel; lábaival is szól, és ujjaival jelt ád.

Álnokság van az ő szívében, gonoszt forral minden időben, háborúságot
indít.

Annakokáért hirtelen eljő az ő nyomorúsága, gyorsan megrontatik, s nem
lesz gyógyulása.

E hat dolgot gyűlöli az Úr, és hét dolog útálat az ő lelkének:

A kevély szemek, a hazug nyelv, és az ártatlan vért ontó kezek,

Az álnok gondolatokat forraló elme, a gonoszra sietséggel futó lábak,

A hazugságlehelő hamis tanú, és a ki szerez háborúságokat az atyafiak
között!

Őrizd meg, fiam, atyád parancsolatját, és anyád tanítását el ne hagyd.

Kösd azokat szívedre mindenkor, fűzd a nyakadba.

Valahová mégysz, vezérel téged, mikor aluszol, őriz téged, mikor
felserkensz, beszélget te veled.

Mert szövétnek a parancsolat, és a tudomány világosság és életnek úta a
tanító-feddések.

Hogy a gonosz asszonytól téged megőrizzenek, az idegen asszony nyelvének
hizelkedésétől.

Ne kivánd az ő szépségét szivedben, és meg ne fogjon téged
szemöldökeivel;

Mert a parázna asszony miatt jut az ember egy darab kenyérre, és más
férfi felesége drága életet vadász!

Vehet-é valaki tüzet az ő kebelébe, hogy ruhái meg ne égnének?

Vagy járhat-é valaki elevenszénen, hogy lábai meg ne égnének?

Így van, valaki bemegy felebarátjának feleségéhez, nem marad büntetlen,
valaki illeti azt!

Nem útálják meg a lopót, ha lop az ő kivánságának betöltésére, mikor
éhezik;

És ha rajta kapatik, hétannyit kell adnia, az ő házának minden marháját
érette adhatja;

A ki pedig asszonynyal paráználkodik, bolond; a ki magát el akarja
veszteni, az cselekszi ezt!

Vereséget és gyalázatot nyer, és az ő gyalázatja el nem töröltetik.

Mert a féltékenység a férfiú haragja, és nem cselekszik kegyelmességgel
a bosszúállásnak napján.

Nem gondol semmi váltsággal, nem nyugszik meg rajta, még ha nagy sok
ajándékot adsz is néki.

7. Fejezet

Fiam, tartsd meg az én beszédeimet, és az én parancsolataimat rejtsd el
magadnál.

Az én parancsolatimat tartsd meg, és élsz; és az én tanításomat mint a
szemed fényét.

Kösd azokat ujjaidra, írd fel azokat szíved táblájára.

Mondd ezt a bölcseségnek: Én néném vagy te; és az eszességet
ismerősödnek nevezd,

Hogy megőrizzen téged a nem hozzád tartozó asszonytól, és az ő
beszédivel hizelkedő idegentől.

Mert házam ablakán, a rács mögül néztem,

És láték a bolondok között, eszembe vevék a fiak között egy bolond
ifjat,

A ki az utczán jár, annak szeglete mellett, a házához menő úton lépeget,

Alkonyatkor, nap estjén, és setét éjfélben.

És ímé, egy asszony eleibe jő, paráznának öltözetében, álnok az ő
elméjében.

Mely csélcsap és vakmerő, a kinek házában nem maradhatnak meg az ő
lábai.

Néha az utczán, néha a tereken van, és minden szegletnél leselkedik.

És megragadá őt és megcsókolá őt, és szemtelenségre vetemedvén, monda
néki:

Hálaáldozattal tartoztam, ma adtam meg fogadásimat.

Azért jövék ki elődbe, szorgalmatosan keresni a te orczádat, és reád
találtam!

Paplanokkal megvetettem nyoszolyámat, égyiptomi szövésű szőnyegekkel.

Beillatoztam ágyamat mirhával, áloessel és fahéjjal.

No foglaljuk magunkat bőségesen mind virradtig a szeretetben; vígadjunk
szerelmeskedésekkel.

Mert nincs otthon a férjem, elment messze útra.

Egy erszény pénzt vőn kezéhez; holdtöltére jő haza.

És elhiteté őt az ő mesterkedéseinek sokaságával, ajkainak
hizelkedésével elragadá őt.

Utána megy; mint az ökör a vágóhídra, és mint a bolond, egyszer csak
fenyítő békóba;

Mígnem átjárja a nyíl az ő máját. Miképen siet a madár a tőrre, és nem
tudja, hogy az az ő élete ellen van.

Annakokáért most, fiaim, hallgassatok engem, és figyelmezzetek az én
számnak beszédeire.

Ne hajoljon annak útaira a te elméd, és ne tévelyegj annak ösvényin.

Mert sok sebesültet elejtett, és sokan vannak, a kik attól megölettek.

Sírba vívő út az ő háza, a mely levisz a halálnak hajlékába.

8. Fejezet

Avagy a bölcsesség nem kiált-é, és az értelem nem bocsátja-é ki az ő
szavát?

A magas helyeknek tetein az úton, sok ösvény összetalálkozásánál áll
meg.

A kapuk mellett a városnak bemenetelin, az ajtók bemenetelinél zeng.

Tinéktek kiáltok, férfiak; és az én szóm az emberek fiaihoz van!

Értsétek meg ti együgyűek az eszességet, és ti balgatagok vegyétek
eszetekbe az értelmet.

Halljátok meg; mert jeles dolgokat szólok és az én számnak felnyitása
igazság.

Mert igazságot mond ki az én ínyem, és útálat az én ajkaimnak a
gonoszság.

Igaz én számnak minden beszéde, semmi sincs ezekben hamis, vagy
elfordult dolog.

Mind egyenesek az értelmesnek, és igazak azoknak, kik megnyerték a
tudományt.

Vegyétek az én tanításomat, és nem a pénzt; és a tudományt inkább, mint
a választott aranyat.

Mert jobb a bölcseség a drágagyöngyöknél; és semmi gyönyörűségek ehhez
egyenlők nem lehetnek.

Én bölcsesség lakozom az eszességben, és a megfontolás tudományát
megnyerem.

Az Úrnak félelme a gonosznak gyűlölése; a kevélységet és felfuvalkodást
és a gonosz útat, és az álnok szájat gyűlölöm.

Enyém a tanács és a valóság, én vagyok az eszesség, enyém az erő.

Én általam uralkodnak a királyok, és az uralkodók végeznek igazságot.

Én általam viselnek a fejedelmek fejedelemséget, és a nemesek, a földnek
minden birái.

Én az engem szeretőket szeretem, és a kik engem szorgalmasan keresnek,
megtalálnak.

Gazdagság és tisztesség van nálam, megmaradandó jó és igazság.

Jobb az én gyümölcsöm a tiszta aranynál és színaranynál, és az én
hasznom a válogatott ezüstnél.

Az igazságnak útán járok, és az igazság ösvényének közepén.

Hogy az engem szeretőknek valami valóságost adjak örökségül, és
erszényeiket megtöltsem.

Az Úr az ő útának kezdetéül szerzett engem; az ő munkái előtt régen.

Örök időktől fogva felkenettem, kezdettől, a föld kezdetétől fogva.

Még mikor semmi mélységek nem voltak, születtem vala; még mikor semmmi
források, vízzel teljesek nem voltak.

Minekelőtte a hegyek leülepedtek volna, a halmoknak előtte születtem.

Mikor még nem csinálta vala a földet és a mezőket, és a világ porának
kezdetét.

Mikor készíté az eget, ott valék; mikor felveté a mélységek színén a
kerekséget;

Mikor megerősíté a felhőket ott fenn, mikor erősekké lőnek a
mélységeknek forrásai;

Mikor felveté a tengernek határit, hogy a vizek át ne hágják az ő
parancsolatját, mikor megállapítá e földnek fundamentomait:

Mellette valék mint kézmíves, és gyönyörűsége valék mindennap, játszva ő
előtte minden időben.

Játszva az ő földének kerekségén, és gyönyörűségemet lelve az emberek
fiaiban.

És most fiaim, hallgassatok engemet, és boldogok, a kik az én útaimat
megtartják.

Hallgassátok a tudományt és legyetek bölcsek, és magatokat el ne
vonjátok!

Boldog ember, a ki hallgat engem, az + én ajtóm előtt virrasztván minden
nap, az én ajtóim félfáit őrizvén.

Mert a ki megnyer engem, nyert életet, és szerzett az Úrtól jóakaratot.

De a ki vétkezik ellenem, erőszakot cselekszik az ő lelkén; minden,
valaki engem gyűlöl, szereti a halált!

9. Fejezet

Bölcseség megépítette az ő házát, annak hét oszlopát kivágván.

Megölte vágnivalóit, kitöltötte borát, asztalát is elkészítette.

Elbocsátá az ő leányit, hivogat a város magas helyeinek tetein.

Ki tudatlan? térjen ide; az értelem nélkül valónak ezt mondja:

Jőjjetek, éljetek az én étkemmel, és igyatok a borból, melyet töltöttem.

Hagyjátok el a bolondokat, hogy éljetek, járjatok az eszességnek útán.

A ki tanítja a csúfolót, nyer magának szidalmat: és a ki feddi a latrot,
szégyenére lesz.

Ne fedd meg a csúfolót, hogy ne gyűlöljön téged; fedd meg a bölcset, és
szeret téged.

Adj a bölcsnek, és még bölcsebb lesz; tanítsd az igazat, és öregbíti a
tanulságot.

A bölcseségnek kezdete az Úrnak félelme; és a Szentnek ismerete az
eszesség.

Mert én általam sokasulnak meg a te napjaid, és meghosszabbítják néked
életednek esztendeit.

Ha bölcs vagy, bölcs vagy te magadnak; ha pedig csúfoló vagy, magad
vallod kárát.

Balgaság asszony fecsegő, bolond és semmit nem tud.

És leült az ő házának ajtajába, székre a városnak magas helyein,

Hogy hívja az útonjárókat, a kik egyenesen mennek útjokon.

Ki együgyű? térjen ide, és valaki esztelen, annak ezt mondja:

A lopott víz édes, és a titkon való étel gyönyörűséges!

És az nem tudja, hogy ott élet nélkül valók vannak; és a pokol mélyébe
esnek az ő hivatalosai!

10. Fejezet

Salamon bölcs mondásai. A bölcs fiú örvendezteti az ő atyját; a bolond
fiú pedig szomorúsága az ő anyjának.

Nem használnak a gonoszság kincsei; az igazság pedig + megszabadít a
halálból.

Az Úr nem hagyja éhezni az igaznak lelkét; az istenteleneknek kivánságát
pedig elveti.

Szegénynyé lesz, a ki cselekszik rest kézzel; a gyors munkások keze
pedig meggazdagít.

Gyűjt nyárban az eszes fiú álomba merül az aratás idején a megszégyenítő
fiú.

Áldások vannak az igaznak fején; az istentelenek szája pedig
erőszaktételt fed be.

Az igaznak emlékezete áldott; a hamisaknak neve pedig megrothad.

A bölcs elméjű beveszi a parancsolatokat; a bolond ajkú pedig elveszti
magát.

A ki tökéletességben jár, bátorsággal jár; a ki pedig elferdíti az ő
útát, kiismertetik.

A ki szemmel hunyorgat, bántást szerez; és a bolond ajkú elesik.

Életnek kútfeje az igaznak szája; az istenteleneknek szája pedig
erőszaktételt fedez el.

A gyűlölség szerez versengést; minden vétket pedig elfedez a szeretet.

Az eszesek ajkain bölcseség találtatik; a vessző pedig a bolond hátának
való.

A bölcsek tudományt rejtegetnek; a bolondnak szája pedig közeli romlás.

A gazdagnak marhája az ő megerősített városa; szűkölködőknek romlása az
ő szegénységök.

Az igaznak keresménye életre, az istentelennek jövedelme bűnre van.

A bölcseség megőrizőnek útja életre van; a fenyítéket elhagyó pedig
tévelyeg.

A ki elfedezi a gyűlölséget, hazug ajkú az; és a ki szól gyalázatot,
bolond az.

A sok beszédben elmaradhatatlan a vétek; a ki pedig megtartóztatja
ajkait, az értelmes.

Választott ezüst az igaznak nyelve; a gonosznak elméje kevés érő.

Az igaznak ajkai sokakat legeltetnek; a bolondok pedig esztelenségökben
halnak meg.

Az Úrnak áldása, az gazdagít meg, és azzal semmi nem szerez bántást.

Miképen játék a bolondnak bűnt cselekedni, azonképen az eszes férfiúnak
bölcsen cselekedni.

A mitől retteg az istentelen, az esik ő rajta; a mit pedig kivánnak az
igazak, meg lesz.

A mint a forgószél ráfuvall, már oda van az istentelen; az igaznak pedig
örökké való fundamentoma van.

Minémű az eczet a fogaknak és a füst a szemeknek, olyan a rest azoknak,
a kik azt elküldötték.

Az Úrnak félelme hosszabbítja meg a napokat; az istenteleneknek pedig
esztendeik + megrövidülnek.

Az igazaknak reménysége öröm; az istenteleneknek várakozása pedig
elvész.

Erősség a tökéletesnek az Úrnak úta: de romlás a hamisság cselekedőinek.

Az igaz soha meg nem mozdul; de az istentelenek nem lakják a földet.

Az igaznak szája bőségesen szól bölcsességet; a gonoszság nyelve pedig
kivágatik.

Az igaznak ajkai azt tudják, a mi kedves; az istenteleneknek szája pedig
a gonoszságot.

11. Fejezet

Az álnok font útálatos az Úrnál; az igaz mérték pedig kedves néki.

Kevélység jő: gyalázat jő az alázatosoknál pedig bölcseség van.

Az igazakat tökéletességök vezeti; de a hitetleneket gonoszságuk
elpusztítja.

Nem használ a vagyon a haragnak idején; az igazság pedig kiragad a
halálból.

A tökéletesnek igazsága igazgatja az ő útát; de önnön istentelenségében
esik el az istentelen.

Az igazaknak igazságok megszabadítja őket; de az ő kivánságokban
fogatnak meg + a hitetlenek.

Mikor meghal az istentelen ember, elvész az ő reménysége; a bűnösök
várakozása is elvész.

Az igaz a nyomorúságból megszabadul; az istentelen ő helyette beesik
abba.

Szájával rontja meg a képmutató felebarátját; de az igazak a tudomány
által megszabadulnak.

Az igazak javán örül a város; és mikor elvesznek az istentelenek,
örvendezés van.

Az igazaknak áldása által emelkedik a város; az istentelenek szája által
pedig megromol.

Megútálja felebarátját a bolond; az eszes férfiú pedig hallgat.

A rágalmazó megjelenti a titkot; de a hűséges lelkű elfedezi a dolgot.

A hol nincs vezetés, elvész a nép; a megmaradás pedig a sok tanácsos
által van.

Teljességgel megrontatik, a ki kezes lesz idegenért; a ki pedig gyűlöli
a kezességet, bátorságos lesz.

A kedves asszony megtartja a tiszteletet, a hatalmaskodók pedig
megtartják a gazdagságot.

Ő magával tesz jól a kegyes férfiú a kegyetlen pedig öntestének okoz
fájdalmat.

Az istentelen munkál álnok keresményt; az igazságszerzőnek pedig jutalma
valóságos.

A ki őszinte az igazságban, az életére -, a ki pedig a gonoszt követi,
az vesztére míveli azt.

Útálatosok az Úrnál az álnok szívűek; kedvesek pedig ő nála, a kik az ő
útjokban tökéletesek.

Kézadással erősítem, hogy nem marad büntetlen a gonosz; az igazaknak
pedig magva megszabadul.

Mint a disznó orrában az aranyperecz, olyan a szép asszony, a kinek
nincs okossága.

Az igazaknak kivánsága csak jó, az istentelenek várakozása pedig harag.

Van olyan, a ki bőven adakozik, és annál inkább gazdagodik; és a ki
megtartóztatja a járandóságot, de ugyan szűkölködik.

A mással jóltevő ember megkövéredik; és a ki mást felüdít, maga is üdül.

A ki búzáját visszatartja, átkozza azt a nép; annak + fején pedig, a ki
eladja, áldás van.

A ki jóra igyekezik, jóakaratot szerez: a ki pedig gonoszt keres, ő
magára jő az.

A ki bízik az ő gazdagságában, elesik; de mint a fa ága, az + igazak
kivirágoznak.

A ki megháborítja az ő házát, annak öröksége szél lesz; és a bolond
szolgája a bölcs elméjűnek.

Az igaznak gyümölcse életnek fája; és lelkeket nyer meg a bölcs.

Ímé, az igaz e földön megnyeri jutalmát; mennyivel inkább az istentelen
és a bűnös!

A ki szereti a dorgálást, szereti a tudományt; a ki pedig gyűlöli a
fenyítéket, oktalan az.

12. Fejezet

A jó ember jóakaratot nyer az Úrtól; de a gonosz embert kárhoztatja ő.

Nem erősül meg ember az istentelenséggel; az igazaknak pedig gyökerök +
ki nem mozdul.

A derék asszony koronája az ő férjének; de mint az ő csontjaiban való
rothadás, olyan a megszégyenítő.

Az igazaknak gondolatjaik igazak; az istentelenek tanácsa csalás.

Az istenteleneknek beszédei leselkednek a vér után; az igazaknak pedig
szája megszabadítja azokat.

Leomlanak az istentelenek, és oda lesznek; az igazak háza pedig megáll.

Az ő értelme szerint dicsértetik a férfiú de az elfordult elméjű
útálatos lesz.

Jobb, a kit kevésre tartanak, és szolgája van, mint a ki magát
felmagasztalja, és szűk kenyerű.

Az igaz az ő barmának érzését is ismeri, az istentelenek szíve pedig
kegyetlen.

A ki míveli az ő földét, megelégedik eledellel; a ki pedig követ
hiábavalókat, bolond az.

Kivánja az istentelen a gonoszok prédáját; de az igaznak gyökere ád
gyümölcsöt.

Az ajkaknak vétkében gonosz tőr van, de kimenekedik a nyomorúságból az
igaz.

Az ő szájának gyümölcséből elégedik meg a férfi jóval; és az ő
cselekedetének fizetését veszi az ember önmagának.

A bolondnak úta helyes az ő szeme előtt, de a ki tanácscsal él, bölcs
az.

A bolondnak haragja azon napon megismertetik; elfedezi pedig a szidalmat
az eszes ember.

A ki igazán szól, megjelenti az igazságot, a hamis bizonyság pedig az
álnokságot.

Van olyan, a ki beszél hasonlókat a tőrszúrásokhoz; de a bölcseknek
nyelve orvosság.

Az igazmondó ajak megáll mind örökké a hazugságnak pedig nyelve egy
szempillantásig.

Álnokság van a gonosz gondolóknak szívében; a békességnek tanácsosiban
pedig vígasság.

Nem vettetik az igaz semmi bántásba; az istentelenek pedig teljesek
nyavalyával.

Útálatosok az Úrnál a csalárd beszédek; a kik pedig cselekesznek
hűségesen, kedvesek ő nála.

Az eszes ember elfedezi a tudományt; a bolondok elméje pedig kiáltja a
bolondságot.

A gyorsaknak keze uralkodik; a rest pedig adófizető lesz.

A férfiúnak elméjében való gyötrelem megalázza azt; a jó szó pedig
megvidámítja azt.

Útba igazítja az ő felebarátját az igaz; de az istentelenek útja
eltévelyíti őket.

Nem süti meg a rest, amit vadászásával fogott; de drága marhája az
embernek serénysége.

Az igazságnak útjában van élet; és az ő ösvényének úta halhatatlanság.

13. Fejezet

A bölcs fiú enged atyja intésének; de a csúfoló semmi dorgálásnak helyt
nem ád.

A férfi az ő szájának gyümölcséből él jóval; a hitetlenek lelke pedig
bosszúságtétellel.

A ki megőrzi az ő száját, megtartja önmagát; a ki felnyitja száját,
romlása az annak.

Kivánsággal felindul, de hiába, a restnek lelke; a gyorsak lelke pedig
megkövéredik.

A hamis dolgot gyűlöli az igaz; az istentelen pedig gyűlölségessé tesz
és megszégyenít.

Az igazság megőrzi azt, a ki útjában tökéletes; az istentelenség pedig
elveszíti a bűnöst.

Van, a ki hányja gazdagságát, holott semmije sincsen; viszont tetteti
magát szegénynek, holott sok marhája van.

Az ember életének váltsága lehet az ő gazdagsága; a szegény pedig nem
hallja a fenyegetést.

Az igazak világossága vígassággal ég; de az istenteleneknek + szövétneke
kialszik.

Csak háborúság lesz a kevélységből: azoknál pedig, a kik a tanácsot
beveszik, bölcseség van.

A hiábavalóságból keresett marha megkisebbül; a ki pedig kezével gyűjt,
megőregbíti azt.

A halogatott reménység beteggé teszi a szívet; de a megadatott kivánság
életnek fája.

Az igének megútálója megrontatik; a ki pedig féli a parancsolatot,
jutalmát veszi.

A bölcsnek tanítása életnek kútfeje, + a halál tőrének eltávoztatására.

Jó értelem ád kedvességet; a hitetleneknek pedig útja kemény.

Minden eszes cselekszik bölcseséggel; a bolond pedig kijelenti az ő
bolondságát.

Az istentelen követ bajba esik; a hívséges követ pedig gyógyulás.

Szegénység és gyalázat lesz azon, a ki a fenyítéktől magát elvonja; a ki
pedig megfogadja a dorgálást, tiszteltetik.

A megnyert kivánság gyönyörűséges a léleknek, és útálatosság a
bolondoknak eltávozniok a gonosztól.

A ki jár a bölcsekkel, bölcs lesz; a ki pedig magát társul adja a
bolondokhoz, megromol.

A bűnösöket követi a gonosz; az igazaknak pedig jóval fizet Isten.

A jó örökséget hágy unokáinak; a bűnösnek marhái pedig eltétetnek az
igaz számára.

Bő étele lesz a szegényeknek az új törésen; de van olyan, a ki
igazságtalansága által vész el.

A ki megtartóztatja az ő vesszejét, gyűlöli az ő fiát; a ki pedig
szereti azt, megkeresi őt fenyítékkel.

Az igaz eszik az ő kivánságának megelégedéséig; az istentelenek hasa
pedig szűkölködik.

14. Fejezet

A bölcs asszony építi a maga házát; a bolond pedig önkezével rontja el
azt.

A ki igazán jár, féli az Urat; a ki pedig elfordult az ő útaiban,
megútálja őt.

A bolondnak szájában van kevélységnek pálczája; a bölcseknek pedig
beszéde megtartja őket.

Mikor nincsenek ökrök: tiszta a jászol; a gabonának bősége pedig az
ökörnek erejétől van.

A hűséges tanú nem hazud; a hamis tanú pedig hazugságot bocsát szájából.

A csúfoló keresi a bölcseséget, és nincs; a tudomány pedig az eszesnek
könnyű.

Menj el a bolond férfiú elől; és nem ismerted meg a tudománynak
beszédét.

Az eszesnek bölcsesége az ő útának megértése; a bolondoknak pedig
bolondsága csalás.

A bolondokat megcsúfolja a bűnért való áldozat; az igazak között pedig
jóakarat van.

A szív tudja az ő lelke keserűségét; és az ő örömében az idegen nem
részes.

Az istenteleneknek háza elvész; de az igazaknak sátora megvirágzik.

Van olyan út, mely helyesnek látszik az ember előtt, és vége a halálra
menő út.

Nevetés közben is fáj a szív; és végre az öröm fordul szomorúságra.

Az ő útaiból elégszik meg az elfordult elméjű önmagából pedig jó férfiú.

Az együgyű hisz minden dolognak; az eszes pedig a maga járására vigyáz.

A bölcs félvén, eltávozik a gonosztól; a bolond pedig dühöngő és
elbizakodott.

A hirtelen haragú bolondságot cselekszik, és a cselszövő férfi
gyűlölséges lesz.

Bírják az esztelenek a bolondságot örökség szerint; az eszesek pedig
fonják a tudománynak koszorúját.

Meghajtják magokat a gonoszok a jók előtt, és a hamisak az igaznak
kapujánál.

Még az ő felebarátjánál is útálatos a szegény; a gazdagnak pedig sok a
barátja.

A ki megútálja az ő felebarátját, vétkezik; a ki pedig a szegényekkel
kegyelmességet cselekszik, + boldog az!

Nemde tévelyegnek, a kik gonoszt szereznek? kegyelmesség pedig és
igazság a jó szerzőknek.

Minden munkából nyereség lesz; de az ajkaknak beszédéből csak
szűkölködés.

A bölcseknek ékességök az ő gazdagságuk; a tudatlanok bolondsága pedig
csak bolondság.

Lelkeket szabadít meg az igaz bizonyság; hazugságokat szól pedig az
álnok.

Az Úrnak félelmében erős a bizodalom, és az ő fiainak lesz menedéke.

Az Úrnak félelme az életnek kútfeje, a halál tőrének eltávoztatására.

A nép sokasága a király dicsősége; a nép elfogyása pedig az uralkodó
romlása.

A haragra késedelmes bővelkedik értelemmel; a ki pedig elméjében
hirtelenkedő, bolondságot szerez az.

A szelíd szív a testnek élete; az irígység pedig a csontoknak rothadása.

A ki elnyomja a szegényt, gyalázattal illeti annak teremtőjét; az pedig
tiszteli, + a ki könyörül a szűkölködőn.

Az ő nyavalyájába ejti magát az istentelen; az igaznak pedig halála
idején is reménysége van.

Az eszesnek elméjében nyugszik a bölcseség; a mi pedig a tudatlanokban
van, magát hamar megismerheti.

Az igazság felmagasztalja a nemzetet; a bűn pedig gyalázatára van a
népeknek.

A királynak jóakaratja van az eszes szolgához; haragja pedig a
megszégyenítőhöz.

15. Fejezet

Az engedelmes felelet elfordítja a harag felgerjedését; a megbántó
beszéd pedig támaszt haragot.

A bölcsek nyelve beszél jó tudományt: a tudatlanoknak száján pedig
bolondság buzog ki.

Minden helyeken vannak az Úrnak szemei, nézvén a jókat és gonoszokat.

A nyelv szelídsége életnek fája; az abban való hamisság pedig a léleknek
gyötrelme.

A bolond megútálja az ő atyjának tanítását; a ki pedig megbecsüli a
dorgálást, igen eszes.

Az igaznak házában nagy kincs van; az istentelennek jövedelmében pedig
háborúság.

A bölcseknek ajkaik hintegetnek tudományt; a bolondoknak pedig elméje
nem helyes.

Az istentelenek áldozatja gyűlölséges az Úrnak; az igazak könyörgése
pedig kedves néki.

Utálat az Úrnál az istentelennek úta; azt pedig, a ki követi az
igazságot, szereti.

Gonosz dorgálás jő arra, a ki útját elhagyja; a ki gyűlöli a fenyítéket,
meghal.

A sír és a pokol az Úr előtt vannak; mennyivel inkább az + emberek
szíve.

Nem szereti a csúfoló a feddést, és a bölcsekhez nem megy.

A vidám elme megvidámítja az orczát; de a szívnek bánatja miatt a lélek
megszomorodik.

Az eszesnek elméje keresi a tudományt; a tudatlanok szája pedig legel
bolondságot.

Minden napjai a szegénynek nyomorúságosak; a vidám elméjűnek pedig
szüntelen lakodalma van.

Jobb a kevés az Úrnak félelmével, mint a temérdek kincs, a hol háborúság
van.

Jobb a paréjnak étele, a hol szeretet van, mint a hízlalt ökör, a hol
van gyűlölség.

A haragos férfiú szerez háborúságot; a hosszútűrő pedig lecsendesíti a
háborgást.

A restnek útja olyan, mint a tövises sövény; az igazaknak pedig útja
megegyengetett.

A bölcs fiú örvendezteti az atyját; a bolond ember pedig megútálja az +
anyját.

A bolondság öröme az esztelennek; de az értelmes férfiú igazán jár.

Hiábavalók lesznek a gondolatok, mikor nincs tanács; de a tanácsosok
sokaságában előmennek.

Öröme van az embernek szája feleletében; és az idejében mondott beszéd,
oh mely igen jó!

Az életnek úta felfelé van az értelmes ember számára, hogy eltávozzék a
pokoltól, mely aláfelé van.

A kevélyeknek házát kiszakgatja az Úr; megerősíti pedig az özvegynek
határát.

Útálatosak az Úrnak a gonosz gondolatok; de kedvesek a tiszta beszédek.

Megháborítja az ő házát, a ki követi a telhetetlenséget; a ki pedig
gyűlöli az ajándékokat, él az.

Az igaznak elméje meggondolja, mit szóljon; az istenteleneknek pedig
szája ontja a gonoszt.

Messze van az Úr az istentelenektől; az igazaknak pedig könyörgését
meghallgatja.

A szemek világa megvidámítja a szívet; a jó hír megerősíti a csontokat.

A mely fül hallgatja az életnek dorgálását, a bölcsek között lakik.

A ki elvonja magát az erkölcsi tanítástól, megútálja az ő lelkét; a ki
pedig hallgatja a feddést, értelmet szerez.

Az Úrnak félelme a bölcseségnek tudománya, és a tisztességnek előtte jár
az + alázatosság.

16. Fejezet

Az embernél vannak az elme gondolatjai; de az Úrtól van a nyelv
felelete.

Minden útai tiszták az embernek a maga szemei előtt; de a ki a lelkeket
vizsgálja, az Úr az!

Bízzad az Úrra a te dolgaidat; és a te gondolatid véghez mennek.

Mindent teremtett az Úr az ő maga czéljára; az istentelent is a
büntetésnek napjára.

Útálatos az Úrnak minden, a ki elméjében felfuvalkodott, kezemet adom
rá, hogy nem marad büntetetlen.

Könyörületességgel és igazsággal töröltetik el a bűn; és az Úrnak
félelme által távozhatunk el a gonosztól.

Mikor jóakarattal van az Úr valakinek útaihoz, még annak ellenségeit is
jóakaróivá teszi.

Jobb a kevés igazsággal, mint a gazdag jövedelem hamissággal.

Az embernek elméje gondolja meg az ő útát; de az Úr igazgatja annak
járását.

Jósige van a király ajkain; az ítéletben ne szóljon hamisságot az ő
szája.

Az Úré az igaz mérték és mérőserpenyő, az ő műve minden mérőkő.

Útálatos legyen a királyoknál istentelenséget cselekedni; mert
igazsággal erősíttetik meg a királyiszék.

Kedvesek a királyoknak az igaz beszédek; és az + igazmondót szereti a
király.

A királynak felgerjedt haragja olyan, mint a halál követe; de a bölcs
férfiú leszállítja azt.

A királynak vidám orczájában élet van, jóakaratja olyan, mint a tavaszi
eső fellege.

Szerzeni bölcseséget, oh menynyivel jobb az aranynál; és szerzeni
eszességet, kivánatosb az ezüstnél!

Az igazak országútja eltávozás a gonosztól; megtartja magát az, a ki
megőrzi az ő útát.

A megromlás előtt kevélység jár, és az eset előtt felfuvalkodottság.

Jobb alázatos lélekkel lenni a szelídekkel, mint zsákmányon osztozni a
kevélyekkel.

A ki figyelmez az igére, jót nyer; és a ki bízik az Úrban, oh mely
boldog az!

A ki elméjében bölcs, hívatik értelmesnek; a beszédnek pedig édessége
neveli a tudományt.

Életnek kútfeje az értelem annak, a ki bírja azt; de a bolondok
fenyítéke bolondságuk.

A bölcsnek elméje értelmesen igazgatja az ő száját, és az ő ajkain
öregbíti a tudományt.

Lépesméz a gyönyörűséges beszédek; édesek a léleknek, és meggyógyítói a
tetemeknek.

Van oly út, mely igaz az ember szeme előtt, de vége a halálnak úta.

A munkálkodó lelke magának munkálkodik; mert az ő szája kényszeríti őt.

A haszontalan ember gonoszt ás ki, és az ő ajkain mintegy égő tűz van;

A gonosz ember versengést szerez, és a susárló elválasztja a jó
barátokat.

Az erőszakos ember elhiteti az ő felebarátját, és nem jó úton viszi őt.

A ki behúnyja szemeit, azért teszi, hogy álnokságot gondoljon; a ki
összeszorítja ajkait, már véghez vitte a gonoszságot.

Igen szép ékes korona a vénség, az igazságnak útában találtatik.

Jobb a hosszútűrő az erősnél; és a ki uralkodik a maga indulatján,
annál, a ki várost vesz meg.

Az ember kebelében vetnek sorsot; de az Úrtól van annak minden ítélete.

17. Fejezet

Jobb a száraz falat, melylyel van csendesség; mint a levágott barmokkal
teljes ház, melyben háborúság van.

Az értelmes szolga uralkodik a gyalázatos fiún, és az atyafiak között az
örökségnek részét veszi.

Az olvasztótégely az ezüst számára van, és a kemencze az aranyéra; a
szívek vizsgálója pedig az Úr.

A gonosztevő hallgat az álnok beszédekre, a csalárd hallgat a gonosz
nyelvre.

A ki megcsúfolja a szegényt, gyalázattal illeti annak Teremtőjét; a ki
gyönyörködik másnak nyomorúságában, büntetlen + nem lészen!

A véneknek ékessége az unokák, és a fiaknak ékessége az atyák.

Nem illik a bolondnak az ékes beszéd, még kevésbbé a tisztességesnek a
hazug beszéd.

Drága kő az ajándék elfogadójának szemei előtt; mindenütt, a hova csak
fordul, okosan cselekszik.

Elfedezi a vétket, a ki keresi a szeretetet; a ki pedig ismétlen előhoz
egy dolgot, elszakasztja egymástól a barátságosokat is.

Foganatosb a dorgálás az eszesnél, mint ha megvernéd a bolondot százszor
is.

Csak ellenkezést keres a gonosz, végre kegyetlen követ bocsáttatik
ellene.

Találjon valakire a fiától megfosztott medve, csak ne a bolond az ő
bolondságában.

A ki fizet gonoszt a jóért, nem távozik el a gonosz annak házától.

Mint a ki árvizet szabadít el, olyan a háborúság kezdete; azért
minekelőtte kihatna, hagyd el a versengést.

A ki igaznak mondja a bűnöst, és kárhoztatja az igazat, útálatos az
Úrnak egyaránt mind a kettő.

Miért van a vétel ára a bolondnak kezében a bölcseség megszerzésére,
holott nincsen néki elméje?

Minden időben szeret, a ki igaz barát, és testvérül születik + a
nyomorúság idejére.

Értelmetlen ember az, a ki kezét adja, fogadván kezességet barátja
előtt.

Szereti a gonoszt, a ki szereti a háborúságot; a ki magasbítja kapuját,
romlást keres.

Az elfordult szívű ember nem nyerhet jót, és a ki az ő nyelvével gonosz,
esik nyomorúságba.

A ki szül bolondot, szüli ő magának bánatra; és nem örvendez a bolondnak
atyja.

A vidám elme jó orvosságul szolgál; a szomorú lélek pedig megszáraztja a
csontokat.

A kebelből kivett ajándékot az istentelen elveszi, a törvény útának
elfordítására.

Az eszesnek orczájából kitetszik a bölcseség; a bolondnak pedig szemei
országolnak a földnek végéig.

Búsulása az ő atyjának a bolond fiú, és az ő szülőjének keserűsége.

Még megbirságolni is az igazat nem jó, a tisztességest megverni
igazságáért.

A ki megtartóztatja beszédét, az tudós ember, és a ki higgadt lelkű, az
értelmes férfiú.

Még a bolond is, amikor hallgat, bölcsnek ítéltetik; mikor ajkait
bezárja, eszesnek.

18. Fejezet

A maga kivánsága után megy az agyas ember, minden igaz bölcseség ellen
dühösködik.

Nem gyönyörködik a bolond az értelemben, hanem abban, hogy az ő elméje
nyilvánvalóvá legyen.

Mikor eljő az istentelen, eljő a megútálás; és a szidalommal a gyalázat.

Mély víz az ember szájának beszéde, buzogó patak a bölcseségnek kútfeje.

A gonosz személyének kedvezni nem jó, elfordítani az igazat az
ítéletben.

A bolondnak beszédei szereznek versengést, és az ő szája ütésekért
kiált.

A bolondnak szája az ő romlása, és az ő beszédei az ő életének tőre.

A susárlónak beszédei hizelkedők; és azok a szív belsejét áthatják.

A ki lágyan viseli magát az ő dolgában, testvére annak, a ki tönkre
tesz.

Erős torony az Úrnak neve, ahhoz folyamodik az igaz, és bátorságos
lészen.

A gazdagnak vagyona az ő erős városa, és mint a magas kőfal, az ő
gondolatja szerint.

A megromlás előtt felfuvalkodik az ember elméje; a tisztesség előtt
pedig + alázatosság van.

A ki felel valamit, míg meg nem hallja, ez bolondság és gyalázatos rá
nézve.

A férfiú lelke elviseli a maga erőtlenségét; de a megtört lelket ki
viseli el?

Az eszesnek elméje tudományt szerez, és a bölcseknek füle tudományt
keres.

Az embernek ajándéka szabad útat szerez néki, és a nagyoknak orczája elé
viszi őt.

Igaza van annak, a ki első a perben; mígnem eljő az ő peresfele, és
megvizsgálja őt.

A versengéseket megszünteti a sorsvetés, és az erőseket elválasztja.

A felingerelt atyafiú erősb az erős városnál, és az ilyen versengések
olyanok, mint a vár zárja.

A férfi szájának hasznával elégedik meg az ő belseje; az ő beszédének
jövedelmével lakik jól.

Mind a halál, mind az élet a nyelv hatalmában van, és a miképen kiki
szeret azzal élni, úgy eszi annak gyümölcsét.

Megnyerte a jót, a ki talált feleséget, és vett jóakaratot az Úrtól!

Alázatos kérést szól a szegény; a gazdag pedig keményen felel.

Az ember, a kinek sok barátja van, széttöretik; de van barát, a ki
ragaszkodóbb a testvérnél.

19. Fejezet

Jobb a tökéletesen járó szegény a gonosz nyelvűnél, a ki bolond.

A lélek sem jó tudomány nélkül; és a ki csak a lábával siet, hibázik.

Az embernek bolondsága fordítja el az ő útát, és az Úr ellen haragszik
az ő szíve.

A gazdagság szaporítja a sok barátot; a szegénytől pedig az ő barátja
elválik.

A hamis tanú büntetetlen nem marad, és a hazugságoknak szólója meg nem
szabadul.

Sokan hizelegnek a nemeslelkű embernek, és minden barát az adakozóé.

A szegényt minden atyjafia gyűlöli, még barátai is eltávolodnak tőle;
unszolja szavakkal, de ők eltünnek.

A ki értelmet szerez, szereti az életét, a ki megőrzi az értelmességet,
jót nyer.

A hamis bizonyság nem marad büntetlen, és a ki hazugságokat beszél,
elvész.

Nem illik a bolondhoz a gyönyörködés; sokkal inkább nem illik a
szolgának uralkodni a fejedelmeken.

Az embernek értelme hosszútűrővé teszi őt; és ékességére van néki
elhallgatni a vétket.

Mint az ifjú oroszlánnak ordítása, olyan a királynak haragja; mint a
harmat pedig a füvön, az ő + jóakaratja.

Romlása az ő atyjának a bolond fiú, és mint a szüntelen csepegés, az
asszonynak zsémbelődése.

A ház és marha atyától való örökség; az Úrtól van pedig az értelmes
feleség.

A restség álomba merít, és a lomha lélek + megéhezik.

A ki megtartja a parancsolatot, megtartja ő magát; a ki nem vigyáz
útaira, meghal.

Kölcsön ád az Úrnak, a ki kegyelmes a szegényhez; és az ő jótéteményét
megfizeti néki.

Fenyítsd meg a te fiadat, mert még van remény felőle; de annyira, hogy
őt megöld, ne vigyen haragod.

A nagy haragú ember büntetést szenvedjen, mert ha menteni akarod, még
növeled haragját.

Engedj a tanácsnak, és vedd be az erkölcsi oktatást, hogy bölcs légy
végre.

Sok gondolat van az ember elméjében; de csak az Úrnak tanácsa áll meg.

A mit leginkább kell embernek kivánni, az irgalmasság az, és jobb a
szegény a hazug férfiúnál.

Az Úrnak félelme életre visz; és az ilyen megelégedve tölti az éjet,
gonoszszal nem illettetik.

Bemártja a rest az ő kezét a tálba, de már a szájához nem viszi vissza.

Ha a csúfolót megvered, az együgyű lesz okosabb; és ha megdorgálod az
eszest, megérti a tudományt.

A ki atyjával erőszakoskodik, anyját elűzi: gyalázatos és megszégyenítő
fiú az.

Szünjél meg, fiam, hallgatni az olyan tanítást, mely téged arra visz,
hogy a bölcseségnek igéjétől eltévedj.

A semmirevaló bizonyság csúfolja a törvényt; az istentelenek szája
elnyeli a gonoszságot.

A csúfolóknak készíttettek a büntetések, és az ütések a bolondok
hátának.

20. Fejezet

A bor csúfoló, a részegítő ital háborgó, és valaki abba beletéved, nem
bölcs!

Mint a fiatal oroszlán ordítása, olyan a királynak rettentése; a ki azt
haragra ingerli, vétkezik a maga élete ellen.

Tisztesség az embernek elmaradni a versengéstől; valaki pedig bolond,
patvarkodik.

A hideg miatt nem szánt a rest; aratni akar majd, de nincs mit.

Mély víz a férfiúnak elméjében a tanács; mindazáltal a bölcs ember
kimeríti azt.

A legtöbb ember talál valakit, a ki jó hozzá de hű embert, azt ki
találhat?

A ki az ő tökéletességében jár, igaz ember; boldogok az ő fiai ő utána!

A király, ha az ő ítélőszékiben ül, tekintetével minden gonoszt
eltávoztat.

Ki mondhatná azt: megtisztítottam szívemet, tiszta vagyok az én
bűnömtől?

A kétféle font és a kétféle mérték, útálatos az Úrnál egyaránt mind a
kettő.

Az ő cselekedetiből ismerteti meg magát még a gyermek is, ha tiszta-é,
és ha igaz-é az ő cselekedete.

A halló fület és a látó szemet, az Úr teremtette egyaránt mindkettőt.

Ne szeresd az álmot, hogy ne légy szegény; nyisd fel a te szemeidet, és
megelégszel kenyérrel.

Hitvány, hitvány, azt mondja a vevő de mikor elmegy, akkor dicsekedik.

Van arany és drágagyöngyök sokasága; de drága szer a tudománynyal teljes
ajak.

Vedd el ruháját, mert kezes lett másért, és az idegenért vedd el
zálogát.

Gyönyörűséges az embernek az álnokságnak kenyere; de annakutána betelik
az ő szája kavicsokkal.

A gondolatok tanácskozással erősek; és bölcs vezetéssel folytass +
hadakozást.

Megjelenti a titkot, a ki rágalmazó tehát a ki fecsegő szájú, azzal ne
barátkozzál.

A ki az ő atyját vagy anyját megátkozza, annak kialszik szövétneke a
legnagyobb setétségben.

A mely örökséget először siettetnek, annak vége meg nem áldatik.

Ne mondd: bosszút állok rajta! Várjad az Urat, és megszabadít téged!

Útálatos az Úrnál a kétféle súly; és a hamis fontok nem jó dolgok.

Az Úrtól vannak a férfi lépései; az ember pedig mit ért az ő útában?

Tőr az embernek meggondolatlanul mondani: szent, és a fogadástétel után
megfontolni.

Szétszórja a gonoszokat a bölcs király, és fordít reájok kereket.

Az Úrtól való szövétnek az embernek lelke, a ki megvizsgálja a szívnek
minden rejtekét.

A kegyelmesség és az igazság megőrzik a királyt, megerősíti irgalmasság
által az ő székét.

Az ifjaknak ékessége az ő erejök; és a véneknek dísze az ősz haj.

A kékek és a sebek távoztatják el a gonoszt, és a belső részekig + ható
csapások.

21. Fejezet

Mint a vizeknek folyásai, olyan a királynak szíve az Úrnak kezében,
valahová akarja, oda hajtja azt!

Az embernek minden úta igaz a maga szemei előtt; de a szívek vizsgálója
az Úr.

Az igazságnak és igaz ítéletnek gyakorlását inkább szereti az Úr az
áldozatnál.

A szemnek fenhéjázása és az elmének kevélysége: az istentelenek
szántása, bűn.

A szorgalmatosnak igyekezete csak gyarapodásra van; valaki pedig
hirtelenkedik, csak szükségre jut.

A hamisságnak nyelvével gyűjtött kincs elveszett hiábavalósága azoknak,
a kik a halált keresik.

Az istentelenek pusztítása magával ragadja őket; mert nem akartak
igazságot cselekedni.

Tekervényes a bűnös embernek úta; a tisztának cselekedete pedig igaz.

Jobb a tető ormán lakni, mint háborgó asszonynyal, és közös házban.

Az istentelennek lelke kiván gonoszt; és az ő szeme előtt nem talál
könyörületre az ő felebarátja.

Mikor a csúfolót büntetik, az együgyű lesz bölcs; mikor pedig a bölcset
oktatják, ő veszi eszébe a tudományt.

Nézi az igaz az istentelennek házát, hogy milyen veszedelembe jutottak
az istentelenek.

A ki bedugja fülét a szegény kiáltására; ő is kiált, de meg nem
hallgattatik.

A titkon adott ajándék elfordítja a haragot; és a kebelben való ajándék
a kemény búsulást.

Vígasság az igaznak igazat cselekedni; de ijedelem a hamisság
cselekedőinek.

Az embr, a ki eltévelyedik az értelemnek útáról, az élet nélkül valók
gyülekezetiben nyugszik.

Szűkölködő ember lesz, a ki szereti az örömet; a ki szereti a bort és az
olajat, nem lesz gazdag!

Az igazért váltságdíj az istentelen, és az igazak helyett a hitetlen
büntettetik meg.

Jobb lakozni a pusztának földén, mint a feddődő és haragos asszonynyal.

Kivánatos kincs és kenet van a bölcsnek házában; a bolond ember pedig
eltékozolja azt.

A ki követi az igazságot és az irgalmasságot, nyer életet, igazságot és
tisztességet.

A hősök városába felmegy a bölcs, és lerontja az ő bizodalmoknak erejét.

A ki megőrzi száját és nyelvét, megtartja életét a nyomorúságtól.

A kevély dölyfösnek csúfoló a neve, a ki haragjában kevélységet
cselekszik.

A restnek kivánsága megemészti őt; mert az ő kezei nem akarnak dolgozni.

Egész nap kivánságtól gyötretik; az igaz pedig ád, és nem tartóztatja
meg adományát.

Az istentelenek áldozatja útálatos; kivált mikor gonosz tettért viszi.

A hazug bizonyság elvész; a ki pedig jól figyelmez, örökké szól.

Megkeményíti az istentelen ember az ő orczáját; az igaz pedig jól
rendeli az ő útát.

Nincs bölcseség, és nincs értelem, és nincs tanács az Úr ellen.

Készen áll a ló az ütközetnek napjára; de az Úré a megtartás!

22. Fejezet

Kivánatosb a jó hírnév nagy gazdagságnál; ezüstnél és aranynál a
kedvesség jobb.

A gazdag és szegény összetalálkoznak, mindkettőt pedig az Úr szerzi.

Az eszes meglátja a bajt és elrejti magát; a bolondok pedig neki mennek
és kárát vallják.

Az alázatosságnak bére az Úr félelme, gazdagság és tisztesség és élet.

Tövisek és tőrök vannak a gonosznak útában; a ki megőrzi a maga lelkét,
távol jár azoktól.

Tanítsd a gyermeket az ő útjának módja szerint; még mikor megvénhedik
is, el nem távozik attól.

A gazdag a szegényeken uralkodik, és szolgája a kölcsönvevő a
kölcsönadónak.

A ki vet álnokságot, arat nyomorúságot; és az ő haragjának vesszeje
megtöretik.

Az irgalmas szemű ember megáldatik, mert adott az ő kenyeréből a
szegénynek.

Űzd el a csúfolót, és elmegy a háborgás is, és megszünik a patvarkodás
és a szidalmazás.

A ki szereti a szívnek tisztaságát, beszéde kedvesség: annak barátja a
király.

Az Úrnak szemei megőrzik a tudományt; a hitetlennek beszédét pedig
felforgatja.

A rest azt mondja: oroszlán van ottkin, az utczák közepén megölettetném.

Mély verem az idegen asszonyoknak szája; a kire haragszik az Úr, oda
esik.

A gyermek elméjéhez köttetett a bolondság; de a fenyítés vesszeje messze
elűzi ő tőle azt.

A ki elnyomja a szegényt, hogy szaporítsa az ő marháját; a ki ád a
gazdagnak: végre szűkölködésre jut.

Hajtsd füledet, és hallgasd a bölcseknek beszédeit; és a te elmédet
figyelmeztesd az én tudományomra.

Mert gyönyörűséges lesz, ha megtartod azokat szívedben; legyenek együtt
állandók a te ajkaidon!

Hogy az Úrban legyen a te bizodalmad, arra tanítottalak ma téged, igen,
téged.

Nem írtam-é néked drága szép tanulságokat, tanácsokban és tudományban?

Hogy tudtodra adjam néked az igazság beszédinek bizonyos voltát: hogy
igaz beszédet vígy válaszul elküldőidnek.

Ne rabold ki a szegényt, mert szegény ő és meg ne rontsd a nyomorultat a
kapuban;

Mert az Úr forgatja azoknak ügyét, és az ő kirablóik életét elragadja.

Ne tarts barátságot a haragossal, és a dühösködővel ne menj;

Hogy el ne tanuld az ő útait, és tőrt ne keress tennen magadnak.

Ne légy azok közt, a kik kézbe csapnak, a kik adósságért kezeskednek.

Ha nincs néked miből megadnod; miért vegye el a te ágyadat te alólad?

Ne bontsd el a régi + határt, melyet csináltak a te eleid.

Láttál-é az ő dolgában szorgalmatos embert? A királyok előtt álland, nem
marad meg az alsó rendűek között.

23. Fejezet

Mikor leülsz enni az uralkodóval, szorgalmasan reá vigyázz, ki van
előtted.

És kést tégy a torkodra, ha mértékletlen vagy.

Ne kivánd az ő csemegéit; mert ezek hazug étkek.

Ne fáraszd magadat ebben, hogy meggazdagulj; ez ilyen testi
eszességedtől szünjél meg.

Avagy a te szemeidet veted-é arra? holott az semmi, mert olyan
szárnyakat szerez magának nagy hamar, mint a saskeselyű, és az ég felé
elrepül!

Ne egyél az irígy szeműnek étkéből, és ne kivánd az ő csemegéit;

Mert mint a ki számítgatja a falatot magában, olyan ő: egyél és igyál,
azt mondja te néked; de azért nem jó akarattal van tehozzád.

A te falatodat, a melyet megettél, kihányod; és a te ékes beszédidet
csak hiába vesztegeted.

A bolondnak hallására ne szólj; mert megútálja a te beszédidnek
bölcseségét.

Ne mozdítsd meg a régi + határt, és az árváknak mezeibe ne kapj;

Mert az ő megváltójuk erős, az forgatja az ő ügyöket ellened!

Add a te elmédet az erkölcsi tanításra, és a te füleidet a bölcs
beszédekre.

Ne vond el a gyermektől a fenyítéket; ha megvered őt vesszővel, meg nem
hal.

Te vesszővel vered meg őt: és az ő lelkét a pokolból ragadod ki.

Szerelmes fiam, ha bölcs lesz a te elméd, örvendez a lelkem nékem is.

És vígadoznak az én veséim, a te ajkaidnak igazmondásán.

Ne irígykedjék a te szíved a bűnösökre; hanem az Úr félelmében légy
egész napon;

Mert ennek bizonyos vége van; a te várakozásod meg nem csalatkozik.

Hallgass te, fiam, engem, hogy légy bölcs, és jártasd ez úton szívedet.

Ne légy azok közül való, a kik borral dőzsölnek; azok közül, a kik
hússal dobzódnak.

Mert a részeges és dobzódó szegény lesz, és rongyokba öltöztet az
aluvás.

Hallgasd a te atyádat, a ki nemzett téged; és meg ne útáld a te anyádat,
mikor megvénhedik.

Szerezz igazságot, és el ne adj; bölcseséget és erkölcsöt és eszességet.

Igen örül az igaznak atyja, és a bölcsnek szülője annak vígadoz.

Vígadjon a te atyád és a te anyád, és örvendezzen a te szülőd.

Adjad, fiam, a te szívedet nékem, és a te szemeid az én útaimat
megőrizzék.

Mert mély verem a tisztátalan asszony, és szoros kút az idegen asszony.

És az, mint a tolvaj leselkedik, és az emberek közt a hitetleneket
szaporítja.

Kinek jaj? kinek oh jaj? kinek versengések? kinek panasz? kinek ok
nélkül való sebek? kinek szemeknek veressége?

A bornál mulatóknak, a kik mennek a jó bor kutatására.

Ne nézd a bort, mily veres színt játszik, mint mutatja a pohárban az ő
csillogását; könnyen alá csuszamlik,

Végre, mint a kígyó, megmar, és mint a mérges kígyó, megcsíp.

A te szemeid nézik az idegen asszonyt, és a te elméd gondol gonoszságot.

És olyan leszel, mint a ki fekszik a tenger közepiben, és a ki fekszik
az árbóczfának tetején.

Ütöttek engem, nékem nem fájt; vertek, nem éreztem! Mikor ébredek fel?
Akkor folytatom, ismét megkeresem azt.

24. Fejezet

Ne irígykedjél a gonosztevőkre, se ne kivánj azokkal lenni.

Mrt pusztítást gondol az ő szívök, és bajt szólnak az ő ajkaik.

Bölcseség által építtetik a ház, és értelemmel erősíttetik meg.

És tudomány által telnek meg a kamarák minden drága és gyönyörűséges
marhával.

A bölcs férfiú erős, és a tudós ember nagy erejű.

Mert az eszes tanácsokkal viselhetsz hadat hasznodra; és a megmaradás a
tanácsosok sokasága által van.

Magas a bolondnak a bölcseség; a kapuban nem nyitja meg az ő száját.

A ki azon gondolkodik, hogy gonoszt cselekedjék, azt cselszövőnek
hívják.

A balgatag dolognak gondolása bűn; és a rágalmazó az ember előtt
útálatos.

Ha lágyan viselted magadat a nyomorúságnak idején: szűk a te erőd.

Szabadítsd meg azokat, a kik a halálra vitetnek, és a kik a megöletésre
tántorognak, tartóztasd meg!

Ha azt mondanád: ímé, nem tudtuk ezt; nemde, a ki vizsgálja az elméket,
ő érti, és a ki őrzi a te lelkedet, ő tudja? és kinek-kinek az ő
cselekedetei szerint fizet.

Egyél, fiam, mézet, mert jó és a színméz édes a te ínyednek.

Ilyennek ismerd a bölcseséget a te lelkedre nézve: ha azt megtalálod,
akkor lesz jó véged, és a te reménységed el nem vész!

Ne leselkedjél, oh te istentelen, az igaznak háza ellen, ne pusztítsd el
az ő ágyasházát!

Mert ha hétszer elesik is az igaz, ugyan felkél azért; az istentelenek
pedig csak egy nyavalyával is elvesznek.

Mikor elesik a te ellenséged: ne örülj; és mikor megütközik: ne vígadjon
a te szíved,

Hogy az Úr meg ne lássa és gonosz ne legyen szemeiben, és el ne fordítsa
arról az ő haragját te reád.

Ne gerjedj haragra a gonosztevők ellen, ne irígykedjél az
istentelenekre;

Mert a gonosznak nem lesz jó vége, az istentelenek szövétneke kialszik.

Féld az Urat, fiam, és a királyt; a pártütők közé ne elegyedjél.

Mert hirtelenséggel feltámad az ő nyomorúságok, és e két rendbeliek
büntetését ki tudja?

Ezek is a bölcsek szavai. Személyt válogatni az ítéletben + nem jó.

A ki azt mondja az istentelennek: igaz vagy, ezt megátkozzák a népek,
megútálják a nemzetek.

A kik pedig megfeddik a bűnöst, azoknak gyönyörűségökre lesz, és jó
áldás száll reájok!

Ajkakat csókolgat az, a ki igaz beszédeket felel.

Szerezd el kivül a te dolgodat, és készíts elő a te meződben; annakutána
építsd a házadat.

Ne légy bizonyság ok nélkül a te felebarátod ellen; avagy ámítanál-é
valakit a te ajkaiddal?

Ne mondd ezt: a miképen cselekedett én vele, úgy cselekszem ő vele;
megfizetek az embernek az ő cselekedete szerint.

A rest embernek mezejénél elmenék, és az esztelennek szőleje mellett.

És ímé, mindenütt felverte a tövis, és színét elfedte a gyom; és
kőgyepüje elromlott vala.

Melyet én látván gondolkodám, és nézvén, ezt a tanulságot vevém abból:

Egy kis álom, egy ki szunynyadás, egy kis kézösszetevés az alvásra,

És így jő el, mint az útonjáró, a te szegénységed, és a te szükséged,
mint a paizsos férfiú.

25. Fejezet

Még ezek is Salamon példabeszédei, melyeket összeszedegettek Ezékiásnak,
a Júda királyának emberei.

Az Istennek tisztességére van a dolgot eltitkolni; a királyoknak pedig
tisztességére van a dolgot kikutatni.

Az ég magasságra, a föld mélységre, és a királyoknak szíve
kikutathatatlan.

Távolítsd el az ezüstből a salakot, és abból edény lesz az ötvösnek:

Távolítsd el a bűnöst a király elől, és megerősíttetik igazsággal az ő
széke.

Ne dicsekedjél a király előtt, és a nagyok helyére ne állj;

Mert jobb, ha azt mondják néked: jer ide fel; hogynem mint levettetned
néked a tisztességes előtt, a kit láttak a te szemeid.

Ne indulj fel a versengésre hirtelen, hogy azt ne kelljen kérdened, mit
cselekedjél az után, mikor gyalázattal illet téged a te felebarátod.

A te ügyedet végezd el felebarátoddal; de másnak titkát meg ne jelentsd;

Hogy ne gyalázzon téged, a ki hallja; és a te gyalázatod el ne távozzék.

Mint az arany alma ezüst tányéron: olyan a helyén mondott ige!

Mint az arany függő és színarany ékesség: olyan a bölcs intő a szófogadó
fülnél.

Mint a havas hideg az aratásnak idején: olyan a hív követ azoknak, a kik
őt elbocsátják; mert az ő urainak lelkét megvidámítja.

Mint a felhő és szél, melyekben nincs eső: olyan a férfiú, a ki kérkedik
hamis ajándékkal.

Tűrés által engeszteltetik meg a fejedelem, és a szelíd beszéd megtöri a
csontot.

Ha mézet találsz, egyél a mennyi elég néked; de sokat ne egyél, hogy ki
ne hányd azt.

Ritkán tedd lábadat a te felebarátodnak házába; hogy be ne teljesedjék
te veled, és meg ne gyűlöljön téged.

Pőröly és kard és éles nyíl az olyan ember, a ki hamis bizonyságot szól
felebarátja ellen.

Mint a romlott fog és kimarjult láb: olyan a hitetlennek bizodalma a
nyomorúság idején.

Mint a ki leveti ruháját a hidegnek idején, mint az eczet a sziksón:
olyan, a ki éneket mond a bánatos szívű ember előtt.

Ha éhezik, a ki téged gyűlöl: adj enni néki kenyeret; és ha szomjúhozik:
adj néki inni vizet;

Mert elevenszenet gyűjtesz az ő fejére, és az Úr megfizeti néked.

Az északi szél esőt szül; és haragos ábrázatot a suttogó nyelv.

Jobb lakni a tetőnek ormán, mint a háborgó asszonynyal, és közös házban.

Mint a hideg víz a megfáradt embernek, olyan a messze földről való jó
hírhallás.

Mint a megháborított forrás és megromlott kútfő, olyan az igaz, a ki a
gonosz előtt ingadozik.

Igen sok mézet enni nem jó hát a magunk dicsőségét keresni dicsőség?

Mint a megromlott és kerítés nélkül való város, olyan a férfi, a kinek
nincsen birodalma az ő lelkén!

26. Fejezet

Mint a hó a nyárhoz és az eső az aratáshoz, úgy nem illik a bolondhoz a
tisztesség.

Miképen a madár elmegy és a fecske elrepül, azonképen az ok nélkül való
átok nem száll az emberre.

Ostor a lónak, fék a szamárnak; és vessző + a bolondok hátának.

Ne felelj meg a bolondnak az ő bolondsága szerint, hogy ne légy te is ő
hozzá hasonlatos;

Felelj meg a bolondnak az ő bolondsága szerint, hogy ne legyen bölcs a
maga szemei előtt.

A ki bolond által izen valamit, lábait vagdalja el magának, és
bosszúságot szenved.

Mint a sántának lábai lógnak, úgy a bölcsmondás a bolondoknak szájában.

Mint a ki követ köt a parittyába, úgy cselekszik, a ki a bolondnak
tisztességet tesz.

Mint a részeg ember kezébe akad a tövis, úgy akad az eszes mondás a
bolondoknak szájába.

Mint a lövöldöző, a ki mindent megsebez, olyan az, a ki bolondot fogad
fel, és a ki csavargókat fogad fel.

Mint az eb megtér a maga okádására, úgy a bolond megkettőzteti az ő
bolondságát.

Láttál-é oly embert, aki a maga szemei előtt bölcs? A bolond felől jobb
reménységed legyen, hogynem mint a felől!

Azt mondja a rest: ordító oroszlán van az úton! oroszlán van az
utczákon!

Mint az ajtó forog az ő sarkán, úgy a rest az ő ágyában.

Ha a rest az ő kezét a tálba nyujtotta, resteli azt csak szájához is
vinni.

Bölcsebb a rest a maga szemei előtt, mint hét olyan, a ki okos feleletet
ád.

Kóbor ebet ragad fülön, a ki felháborodik a perpatvaron, a mely őt nem
illeti.

Mint a balga, a ki tüzet, nyilakat és halálos szerszámokat lövöldöz,

Olyan az, a ki megcsalja az ő felebarátját, és azt mondja: csak
tréfáltam!

Ha a fa elfogy, kialuszik a tűz; ha nincs súsárló, megszűnik a háborgás.

Mint az elevenszénre a holtszén, és a fa a tűzre, olyan a
háborúságszerző ember a patvarkodásnak felgyujtására.

A fondorlónak beszédei hízelkedők, és azok áthatják a szív belsejét.

Mint a meg nem tisztított ezüst, melylyel valami agyagedényt
beborítottak, olyanok a gyulasztó ajkak a gonosz szív mellett.

Az ő beszédeivel másnak tetteti magát a gyűlölő, holott az ő szívében
gondol álnokságot.

Mikor kedvesen szól, ne bízzál ő hozzá mert hét iszonyatosság van
szívében.

Elfedeztethetik a gyűlölség csalással; de nyilvánvalóvá lesz az ő
gonoszsága a gyülekezetben.

A ki vermet ás másnak, abba belé esik; és a ki felhengeríti a követ,
arra gurul vissza.

A hazug nyelv gyűlöli az általa megrontott embert, és a hízelkedő száj
romlást szerez.

27. Fejezet

Ne dicsekedjél a holnapi nappal; mert nem tudod, mit hoz a nap tereád.

Dicsérjen meg téged más, és ne a te szájad; az idegen, és ne a te
ajkaid.

Nehézség van a kőben, és teher a fövényben; de a bolondnak haragja
nehezebb mind a kettőnél.

A búsulásban kegyetlenség van, és a haragban áradás; de ki állhatna meg
az irígység előtt?

Jobb a nyilvánvaló dorgálás a titkos szeretetnél.

Jószándékból valók a barátságos embertől vett sebek; és temérdek a
gyűlölőnek csókja.

A jóllakott ember még a lépesmézet is magtapodja; de az éhes embernek
minden keserű édes.

Mint a madárka, ki elbujdosott fészkétől, olyan az ember, a ki
elbujdosott az ő lakóhelyétől.

Mint a kenet és jó illat megvídámítja a szívet: úgy az ő barátjának édes
szavai is, melyek lelke tanácsából valók.

A te barátodat, és a te atyádnak barátját el ne hagyd, és a te
atyádfiának házába be ne menj nyomorúságodnak idején. Jobb a közel való
szomszéd a messze való atyafinál.

Légy bölcs fiam, és vídámítsd meg az én szívemet; hogy megfelelhessek
annak, a ki engem ócsárol.

Az eszes meglátja a bajt, elrejti magát; az esztelenek neki mennek,
kárát vallják.

Vedd el a ruháját, mert kezes lett másért, és az idegenért zálogold meg.

A ki nagy hangon áldja az ő barátját, reggel jó idején felkelvén; átokul
tulajdoníttatik néki.

A sebes záporeső idején való szüntelen csepegés, és a morgó asszonyember
hasonlók.

Valaki el akarja azt rejteni, szelet rejt el, és az ő jobbja olajjal
találkozik.

Miképen egyik vassal a másikat élesítik, a képen az ember élesíti az ő
barátjának orczáját.

Mint a ki őrzi a fügét, eszik annak gyümölcséből, úgy a ki az ő urára
vigyáz, tiszteltetik.

Mint a vízben egyik orcza a másikat megmutatja, úgy egyik embernek szíve
a másikat.

Mint a sír és a pokol meg nem elégednek, úgy az embernek szemei meg nem
elégednek.

Mint az ezüst a tégelyben, és az arany a kemenczében próbáltatik meg,
úgy az ember az ő híre-neve szerint.

Ha megtörnéd is a bolondot mozsárban mozsártörővel a megtört gabona
között, nem távoznék el ő tőle az ő bolondsága.

Szorgalmasan megismerd a te juhaid külsejét, gondolj a nyájakra.

Mert nem örökkévaló a gazdagság, és vajjon a korona nemzetségről
nemzetségre lesz-é?

Mikor levágatott a szénafű, és megtetszett a sarjú, és begyűjtettek a
hegyekről a fűvek:

Vannak juhaid a te ruházatodra, és kecskebakok mezőnek árául,

És elég kecsketej a te ételedre, a te házadnépének ételére, és
szolgálóleányaidnak ételül.

28. Fejezet

Minden istentelen fut, ha senki nem üldözi is; az igazak pedig, mint az
ifjú oroszlán, bátrak.

Az ország bűne miatt sok annak a fejedelme; az eszes és tudós ember
által pedig hosszabbodik fennállása.

A szegény emberből támadott elnyomója a szegényeknek hasonló a pusztító
esőhöz, mely nem hágy kenyeret.

A kik elhagyják a törvényt, dicsérik a latrokat; de a kik megtartják a
törvényt, harczolnak azokkal.

A gonoszságban élő emberek nem értik meg az igazságot; a kik pedig
keresik az Urat, mindent megértenek.

Jobb a szegény, a ki jár tökéletesen, mint a kétfelé sántáló istentelen,
a ki gazdag.

A ki megőrzi a törvényt, eszes fiú az; a ki pedig társalkodik a
dobzódókkal, gyalázattal illeti atyját.

A ki öregbíti az ő marháját kamattal és uzsorával, annak gyűjt, a ki
könyörül a szegényeken.

Valaki elfordítja az ő fülét a törvénynek hallásától, annak könyörgése
is útálatos.

A ki elcsábítja az igazakat gonosz útra, vermébe maga esik bele; a
tökéletesek pedig örökség szerint bírják a jót.

Bölcs az ő maga szemei előtt a gazdag ember; de az eszes szegény
megvizsgálja őt.

Mikor örvendeznek az igazak, nagy ékesség az; mikor pedig az
istentelenek feltámadnak, keresni kell az embert.

A ki elfedezi az ő vétkeit, nem lesz jó dolga; a ki pedig megvallja és
elhagyja, irgalmasságot nyer.

Boldog ember, a ki szüntelen retteg; a ki pedig megkeményíti az ő
szívét, bajba esik.

Mint az ordító oroszlán és éhező medve, olyan a szegény népen uralkodó
istentelen.

Az értelemben szűkölködő fejedelem nagy elnyomó is; de a ki gyűlöli a
hamis nyereséget, meghosszabbítja napjait.

Az ember, a kit ember-vér terhel, a sírig fut; senki ne támogassa őt.

A ki jár tökéletesen, megtartatik; a ki pedig álnokul két úton jár,
egyszerre elesik.

A ki munkálja az ő földét, megelégedik étellel; a ki pedig
hiábavalóságok után futkos, megelégedik szegénységgel.

A hivő ember bővelkedik áldásokkal; de a ki hirtelen akar gazdagulni,
büntetlen nem marad.

Személyt válogatni nem jó mert még egy falat kenyérért is vétkezhetik az
ember.

Siet a marhakeresésre a gonosz szemű ember; és nem veszi észre, hogy
szükség jő reá.

A ki megfeddi az embert, végre is inkább kedvességet talál, mint a sima
nyelvű.

A ki megrabolja az atyját, és anyját és azt mondja: nem vétek! társa a
romboló embernek.

A telhetetlen lélek háborúságot szerez; a ki pedig bízik az Úrban,
megerősödik.

A ki bízik magában, bolond az; a ki pedig jár bölcsen, megszabadul.

A ki ád a szegénynek, nem lesz néki szüksége; a ki pedig elrejti a
szemét, megsokasulnak rajta az átkok.

Mikor felemeltetnek az istentelenek, elrejti magát az ember; de mikor
azok elvesznek, + öregbülnek az igazak.

29. Fejezet

A ki a feddésekre is nyakas marad, egyszer csak összetörik,
gyógyíthatatlanul.

Mikor öregbülnek az igazak, örül a nép; mikor pedig uralkodik az
istentelen, sóhajt a nép.

A bölcseség-szerető ember megvidámítja az ő atyját; a ki pedig a
paráznákhoz adja magát, elveszti + a vagyont.

A király igazsággal erősíti meg az országot; a ki pedig ajándékot vesz,
elrontja azt.

A férfiú, a ki hizelkedik barátjának, hálót vet annak lábai elé.

A gonosz ember vétkében tőr van; az igaz pedig énekel és vígad.

Megérti az igaz a szegényeknek ügyét; az istentelen + pedig nem tudja
megérteni.

A csúfoló férfiak fellobbantják a várost; de a bölcsek elfordítják a
haragot.

Az eszes ember, ha vetekedik a bolonddal, akár felháborodik, akár nevet,
nincs nyugodalom.

A vérszomjasak gyűlölik a tökéletes embert; az igazak pedig oltalmazzák
annak életét.

Az ő egész indulatját előmutatja a bolond; de a bölcs végre
megcsendesíti azt.

A mely uralkodó a hamisságnak beszédire hallgat, annak minden szolgái
latrok.

A szegény és az uzsorás ember összetalálkoznak; mind a kettőnek pedig
szemeit az Úr világosítja meg.

A mely király hűségesen ítéli a szegényeket, annak széke mindörökké
megáll.

A vessző és dorgálás bölcseséget ád; de a szabadjára hagyott gyermek
megszégyeníti az ő anyját.

Mikor nevekednek az istentelenek, nevekedik a vétek; az igazak pedig
azoknak esetét megérik.

Fenyítsd meg a te fiadat, és nyugodalmat hoz néked, és szerez
gyönyörűséget a te lelkednek.

Mikor nincs mennyei látás, a nép elvadul; ha pedig megtartja a törvényt,
oh mely igen boldog!

Csak beszéddel nem tanul meg a szolga, mert tudna, de még sem felel meg.

Láttál-é beszédeiben hirtelenkedő embert? a bolond felől több reménység
van, hogynem a felől!

A ki lágyan neveli gyermekségétől fogva az ő szolgáját, végre az lesz a
fiú.

A haragos háborgást szerez; és a dühösködőnek sok a vétke.

Az embernek kevélysége megalázza őt; az alázatos pedig + tisztességet
nyer.

A ki osztozik a lopóval, gyűlöli az magát; hallja az esküt, de nem vall.

Az emberektől való félelem tőrt vet; de a ki bízik az Úrban,
kiemeltetik.

Sokan keresik a fejedelemnek orczáját; de az Úrtól van kinek-kinek
ítélete.

Iszonyat az igazaknak a hamis ember; és iszonyat az istentelennek az
igaz úton járó.

30. Fejezet

Agurnak, a Jáké fiának beszédei, próféczia, melyet mondott a férfiú
Itielnek, Itielnek és Ukálnak.

Minden embernél tudatlanabb vagyok én, és nincs emberi értelem én
bennem.

És nem tanultam a bölcseséget, hogy a Szentnek ismeretét tudnám.

Kicsoda ment fel az égbe, hogy onnan leszállott volna? Kicsoda fogta
össze a szelet az ő markába? Kicsoda kötötte a vizet az ő köntösébe?
Ki állapította meg a földnek minden határit? Kicsoda ennek neve? Avagy
kicsoda ennek fiának neve, ha tudod?

Az Istennek teljes beszéde igen tiszta, és paizs az ahhoz folyamodóknak.

Ne tégy az ő beszédéhez, hogy meg ne feddjen téged, és hazug ne légy.

Kettőt kérek tőled; ne tartsd meg én tőlem, mielőtt meghalnék.

A hiábavalóságot és a hazugságot messze távoztasd tőlem; szegénységet
vagy gazdagságot ne adj nékem; táplálj engem hozzám illendő eledellel.

Hogy megelégedvén, meg ne tagadjalak, és azt ne mondjam: kicsoda az Úr?
Se pedig megszegényedvén, ne lopjak, és gonoszul ne éljek az én Istenem
nevével!

Ne rágalmazd a szolgát az ő uránál, hogy meg ne átkozzon téged, és
bűnhődnöd ne kelljen.

Van oly nemzetség, a ki az ő atyját átkozza, és az ő anyját nem áldja.

Van nemzetség, a ki a maga szemei előtt tiszta, pedig az ő rútságából ki
nem tisztíttatott.

Van kevély szemű nemzetség, és a kinek szemöldökei igen fellátnak!

Van olyan nemzetség, a kinek fogai fegyverek, és a kinek zápfogai
kések; hogy a szegényeket kiemészszék e földről, és az emberek közül a
szűkölködőket.

A nadálynak két leánya van: addsza, addsza! E három nem elégszik meg;
négyen nem mondják: elég;

A sír és a meddő asszony, a föld meg nem elégszik a vízzel, és a tűz nem
mondja: elég!

A szemet, mely megcsúfolja atyját, vagy megútálja az anyja iránt való
engedelmességet, kivágják a völgynek hollói, vagy megeszik a sasfiak.

E három megfoghatatlan előttem, és e négy dolgot nem tudom:

A keselyűnek útát az égben, a kígyónak útát a kősziklán, a hajónak
nyomát a mély tengerben, és a férfiúnak útát a leányzóval.

Ilyen a paráználkodó asszonynak úta; eszik, azután megtörli száját és
azt mondja: nem cselekedtem semmi gonoszt.

Három dolog alatt indul meg a föld, és négyet nem szenvedhet el.

A szolga alatt, mikor uralkodik, és a bolond alatt, mikor elég kenyere
van,

A gyűlölt asszony alatt, ha mégis férjhez megy; és a szolgáló alatt, ha
örököse lesz az ő asszonyának.

E négy apró állata van a földnek, a melyek bölcsek, elmések:

A hangyák erőtlen nép, mégis megkeresik nyárban a magok eledelét;

A marmoták nem hatalmas nép, mégis kősziklán csinálják az ő házokat;

Királyuk nincs a sáskáknak, mindazáltal mindnyájan szép renddel mennek
ki;

A pókot kézzel megfoghatod, mégis ott van a királyok palotáiban.

Három állat van, a mely szépen jár, sőt négy, a mely jól jár.

Az oroszlán, a hős a vadak között, mely el nem fut senki elől;

A harczra felékesített ló, vagy a kecskebak, és a király, a kinek senki
nem mer ellene állani.

Ha bolond voltál felfuvalkodásodban, vagy ha meggondoltad: kezedet
szájadra vessed.

Mert miképen a ki tejet köpül, vajat csinál; és a ki keményen fújja ki
az ő orrát, vért hoz ki: úgy a ki a haragot ingerli, háborúságot szerez.

31. Fejezet

Lemuel király beszédei, próféczia, melylyel tanította vala őt az anyja.

Mit szóljak, fiam? mit, én méhem gyermeke? mit, én fogadásimnak
gyermeke?

Ne add asszonyoknak a te erődet, és a te útaidat a királyok eltörlőinek.

Távol legyen a királyoktól, oh Lemuel, távol legyen a királyoktól a
bornak itala; és az uralkodóktól a részegítő ital keresése.

Hogy mikor iszik, el ne felejtkezzék a törvényről, és el ne fordítsa
valamely nyomorultnak igazságát.

Adjátok a részegítő italt az elveszendőnek, és a bort a keseredett
szívűeknek.

Igyék, hogy felejtkezzék az ő szegénységéről, és az ő nyavalyájáról ne
emlékezzék meg többé.

Nyisd meg a te szádat a mellett, a ki néma, és azoknak dolgában, a kik
adattak veszedelemre.

Nyisd meg a te szádat, ítélj igazságot; forgasd ügyét a szegénynek és a
szűkölködőnek!

Derék asszonyt kicsoda találhat? Mert ennek ára sokkal felülhaladja az
igazgyöngyöket.

Bízik ahhoz az ő férjének lelke, és annak marhája el nem fogy.

Jóval illeti őt és nem gonosszal, az ő életének minden napjaiban.

Keres gyapjat vagy lent, és megkészíti azokat kezeivel kedvvel.

Hasonló a kereskedő hajókhoz, nagy messziről behozza az ő eledelét.

Felkel még éjjel, eledelt ád az ő házának, és rendel ételt az ő
szolgálóleányinak.

Gondolkodik mező felől, és megveszi azt; az ő kezeinek munkájából szőlőt
plántál.

Az ő derekát felövezi erővel, és megerősíti karjait.

Látja, hogy hasznos az ő munkálkodása; éjjel sem alszik el az ő világa.

Kezeit veti a fonókerékre, és kezeivel fogja az orsót.

Markát megnyitja a szegénynek, és kezeit nyújtja a szűkölködőnek.

Nem félti az ő házanépét a hótól; mert egész házanépe karmazsinba
öltözött.

Szőnyegeket csinál magának; patyolat és bíbor az ő öltözete.

Ismerik az ő férjét a kapukban, mikor ül a tartománynak véneivel.

Gyolcsot sző, és eladja; és övet, melyet ád a kereskedőnek.

Erő és ékesség az ő ruhája; és nevet a következő napnak.

Az ő száját bölcsen nyitja meg, és kedves tanítás van nyelvén.

Vigyáz a házanépe dolgára, és restségnek étkét nem eszi.

Felkelnek az ő fiai, és boldognak mondják őt; az ő férje, és dicséri őt:

Sok leány munkálkodott serénységgel; de te meghaladod mindazokat!

Csalárd a kedvesség, és hiábavaló a szépség; a mely asszony féli az
Urat, az szerez dicséretet magának!

Adjatok ennek az ő keze munkájának gyümölcséből, és dicsérjék őt a
kapukban az ő cselekedetei!

A PRÉDIKÁTOR SALAMON KÖNYVE

1. Fejezet

A prédikátornak, Dávid fiának, Jeruzsálem + királyának beszédei.

Felette nagy hiábavalóság, azt mondja a prédikátor; felette nagy
hiábavalóság! Minden hiábavalóság!

Micsoda haszna van az embernek minden ő munkájában, melylyel munkálkodik
a nap alatt?

Egyik nemzetség elmegy, és a másik eljő a föld pedig mindörökké
megmarad.

És a nap feltámad, és elnyugszik a nap; és az ő helyére siet, a hol ő
ismét feltámad.

Siet délre, és átmegy észak felé körbe-körbe siet a szél, és a maga
keringéséhez visszatér a szél.

Minden folyóvíz siet a tengerbe; mindazáltal a tenger mégis meg nem
telik: akármicsoda helyre a folyóvizek siessenek, ugyanazon helyre
térnek vissza.

Minden dolgok mint fáradoznak, senki ki nem mondhatja; nem elégednék meg
a szem látván, sem be nem teljesednék hallásával a fül.

A mi volt, ugyanaz, a mi ezután is lesz, és a mi történt, ugyanaz, a mi
ezután történik; és semmi nincs új dolog a nap alatt.

Van valami, a miről mondják: nézd ezt, új ez; régen volt már száz
esztendőkön át, melyek mi előttünk voltak.

Nincs emlékezet az előbbiekről; azonképen az utolsó dolgokról is, melyek
jövendők, nem lesz emlékezet azoknál, a kik azután lesznek.

Én prédikátor, királya voltam Izráelnek Jeruzsálemben.

És adám az én elmémet mindazok vizsgálására és bölcsen való
tudakozására, melyek lesznek az ég alatt. Ez gonosz hiábavaló
foglalatosság, melyet adott Isten az emberek fiainak, hogy gyötrődjenek
vele.

Láttam minden dolgokat, melyek lesznek a nap alatt, és ímé minden csak
hiábavalóság, és a léleknek gyötrelme!

Az egyenetlen meg nem egyenesíthető, és a fogyatkozás meg nem
számlálható.

Szóltam az én elmémmel, mondván: ímé, én nagygyá lettem, és gyűjtöttem
bölcseséget mindazok felett, a kik fők voltak én előttem Jeruzsálemben,
és az én elmém bőven látott bölcseséget és tudományt!

Adtam annakfelette az én elmémet a bölcseségnek tudására, és az
esztelenségnek és bolondságnak megtudására. Megtudtam, hogy ez is a
lélek + gyötrelme.

2. Fejezet

Mert a bölcsességnek sokaságában sok búsulás van, és valaki öregbíti a
tudományt, öregbíti a gyötrelmet.

Mondék az én szívemben: no, megpróbállak téged a vígan való lakásban,
hogy lásd meg, mi a jó! És ímé, az is hiábavalóság!

A nevetésről azt mondom: bolondság! a vígasságról pedig: mit használ az?

Elvégezém az én szívemben, hogy boritalra adom magamat, (pedig szívem
a bölcseséget követé) és előveszem ezt a bolondságot, mígnem meglátom,
hogy az emberek fiainak mi volna jó, a mit cselekedjenek az ég alatt, az
életök napjainak száma szerint.

Felette nagy dolgokat cselekedtem; építék magamnak házakat; ülteték
magamnak szőlőket.

Csinálék magamnak kerteket és ékességre való kerteket, és ülteték
beléjök mindenféle gyümölcstermő fákat.

Csinálék magamnak víztartó tavakat, hogy azokból öntözzem a fáknak
sarjadó erdejét.

Szerzek szolgákat és szolgálókat, házamnál nevekedett szolgáim is voltak
nékem; öreg és apró barmoknak nyájaival is többel bírtam mindazoknál, a
kik voltak én előttem Jeruzsálemben.

Gyűjték magamnak ezüstöt + és aranyat is, és királyok drágaságait és
tartományokat; szerzék magamnak éneklő férfiakat és éneklő asszonyokat,
és az emberek fiainak gyönyörűségit, asszonyt és asszonyokat.

És nagygyá levék és megnevekedém mindazok felett, a kik előttem voltak
Jeruzsálemben; az én bölcseségem is helyén volt.

Valamit kivánnak vala az én szemeim: meg nem fogtam azoktól, meg sem
tartóztattam az én szívemet semmi vígasságtól, hanem az én szívem
örvendezett minden én munkámmal gyűjtött jókban; mivelhogy ez volt az én
részem minden én munkáimból.

És tekinték minden dolgaimra, melyeket cselekedtek vala az én kezeim,
és az én munkámra, mit fáradsággal végeztem vala; és ímé, az mind
hiábavalóság és a léleknek gyötrelme, és nincsen annak semmi haszna a
nap alatt!

Azért fordulék én, hogy lássak bölcseséget és bolondságot és
esztelenséget, az az hogy mit cselekesznek az emberek, a kik a király
után következnek: azt, a mit régen cselekedtek.

És látám, hogy hasznosb a bölcseség a bolondságnál, miképen hasznosb a
világosság a setétségnél.

A bölcsnek szemei vannak a fejében; a bolond pedig setétben jár; de
ugyan én megismerém, hogy ugyanazon egy végök lesz mindezeknek.

Annakokáért mondám az én elmémben: bolondnak állapotja szerint lesz
az én állapotom is, miért valék tehát én is bölcsebb? és mondék az én
elmémben: ez is hiábavalóság!

Mert nem lesz emlékezete sem a bölcsnek, sem a bolondnak mindörökké
mivelhogy a következendő időkben már mind elfelejtetnek: és miképen
meghal a bölcs, azonképen meghal a bolond is.

Azért gyűlöltem az életet; mert gonosznak látszék nékem a dolog, a mi
történik a nap alatt; mert mindez hiábavalóság, és a léleknek gyötrelme!

Gyűlöltem én minden munkámat is, melyet munkálkodom a nap alatt;
mivelhogy el kell hagynom azt oly embernek, a ki én utánam lesz.

És ki tudja, ha bölcs lesz-é vagy bolond? és mégis uralkodik minden
munkámon, a mit cselekedtem és bölcsen szerzettem a nap alatt! Ez is
hiábavalóság!

Annakokáért elfordulék én, megfogván reménységtől az én szívemet minden
munkám felől, melylyel munkálódtam a nap alatt.

Mert van oly ember, a kinek munkája elvégeztetett bölcseséggel,
tudománynyal és jó kimenetellel; és oly embernek adja azt örökségül, a
ki abban semmit sem munkálkodott. Ez is hiábavalóság és nagy gonosz!

Mert micsoda marad meg az embernek minden ő munkájából és elméjének
nyughatatlan fáradozásából, melylyel ő munkálódott a nap alatt?

Holott minden napja bánat, és búsulás az ő foglalatossága, még éjjel is
nem nyugodott az ő elméje. Ez is hiábavalóság!

Nincsen csak e jó is az embernek hatalmában, hogy egyék, igyék, és azt
cselekedje, hogy az ő szíve lakozzék gyönyörűséggel az ő munkájából; ezt
is láttam én, hogy az Istennek kezében van.

Mert kicsoda ehetnék és élhetne gyönyörűségére rajtam kivül?

Mert az embernek, a ki jó az ő szemei előtt adott Isten bölcseséget
és tudományt és örömöt; a bűnösnek pedig adott foglalatosságot az
egybegyűjtésre és az egybehordásra, hogy adja annak, a ki jó az Isten
előtt. Ez is hiábavalóság és az elmének gyötrelme!

3. Fejezet

Mindennek rendelt ideje van és ideje van az ég alatt minden akaratnak.

Ideje van a születésnek és ideje a meghalásnak; ideje az ültetésnek,
ideje annak kiszaggatásának, a mi ültettetett.

Ideje van a megölésnek és ideje a meggyógyításnak; ideje a rontásnak és
ideje az építésnek.

Ideje van a sírásnak és ideje a nevetésnek; ideje a jajgatásnak és ideje
a szökdelésnek.

Ideje van a kövek elhányásának és ideje a kövek egybegyűjtésének; ideje
az ölelgetésnek és ideje az ölelgetéstől való eltávozásnak.

Ideje van a keresésnek és ideje a vesztésnek; ideje a megőrzésnek és
ideje az eldobásnak.

Ideje van a szakgatásnak és ideje a megvarrásnak; ideje a hallgatásnak
és ideje a szólásnak.

Ideje van a szeretésnek és ideje a gyűlölésnek ideje a hadakozásnak és
ideje a békességnek.

Micsoda haszna van a munkásnak abban, a miben ő munkálkodik?

Láttam a foglalatosságot, melyet adott Isten az emberek fiainak, hogy
fáradozzanak benne.

Mindent szépen csinált az ő idejében, e világot is adta az emberek
elméjébe, csakhogy úgy, hogy az ember meg nem foghatja mindazt a dolgot,
a mit az Isten cselekszik kezdettől fogva mindvégig.

Megismertem, hogy nem tehetnek jobbat, mint hogy örvendezzen kiki, és
hogy a maga javát cselekedje + az ő életében.

De még az is, hogy az ember eszik és iszik, és jól él az ő egész
munkájából, az Istennek ajándéka.

Tudom, hogy valamit Isten cselekszik, az lesz örökké, ahhoz nincs mit
adni és abból nincs mit elvenni; és az Isten ezt a végre míveli, hogy az
ő orczáját rettegjék.

A mi most történik, régen megvan, és a mi következik, immár megvolt, és
az Isten visszahozza, a mi elmult.

Láttam annakfelette a nap alatt, hogy az ítéletnek helyén hamisság, és
az igazságnak helyén latorság van.

És mondék magamban: az igazat és a hamisat megítéli az Isten; mert
minden ember akaratjának ideje van, és minden dolognak ő nála.

Így szólék azért magamban: az emberek fiai miatt van ez így, hogy
kiválogassa őket az Isten, és hogy meglássák, hogy ők magokban véve az
oktalan állatokhoz hasonlók.

Az emberek fiainak vége hasonló az oktalan állatnak végéhez, és egyenlő
végök van azoknak; a mint meghal egyik, úgy meghal a másik is, és
ugyanazon egy lélek van mindenikben; és az embernek nagyobb méltósága
nincs az oktalan állatoknál, mert minden hiábavalóság.

Mindenik ugyanazon egy helyre megy; mindenik a porból való, és mindenik
porrá lesz.

Vajjon kicsoda vette eszébe az ember lelkét, hogy felmegy-é és az
oktalan állat lelkét, hogy a föld alá megy-é?

Azért úgy láttam, hogy semmi sincs jobb, mint hogy az ember örvendezzen
az ő dolgaiban, mivelhogy ez az ő része e világban: mert ki hozhatja őt
vissza, hogy lássa, mi lesz ő utána?

4. Fejezet

Viszont látám én mind a nyomorgatásokat, a melyek a nap alatt történnek,
és ímé, nyilván van azoknak, a kik nyomorgattatnak, könnyhullatások,
és vígasztalójok nincs nékik; és az őket nyomorgatóknak kezekből
erőszaktételt szenvednek, és vígasztalójuk nincs nékik.

És dicsérém én a megholtakat, a kik már meghaltak vala, az élők felett,
a kik még élnek;

De mind a kettőnél boldogabbnak azt, a ki még nem lett, a ki nem látta
azt a gonosz dolgot, a mely a nap alatt történik.

És látám én, hogy minden dolgát és minden ügyes cselekedetét az ember
az ő felebarátja iránt való irígységből rendeli; annakokáért ez is
hiábavalóság és lélek-fájdalom!

A bolond egybekapcsolja a kezeit, és megemészti a maga testét.

Jobb egy teljes marok nyugalommal, mint mind a két maroknak teljessége
nagy munkával és lelki gyötrelemmel.

Viszont láték a nap alatt más hiábavalóságot.

Van oly ember, a ki egymaga van és nincs vele másik, sem fia, sem
atyjafia nincs; mindazáltal nincs vége minden ő fáradságának, és az
ő szeme is meg nem elégszik gazdagsággal, hogy azt mondaná: vajjon
kinek munkálkodom, hogy az én lelkemet minden jótól megfosztom? Ez is
hiábavalóság és gonosz foglalatosság!

Sokkal jobban van dolga a kettőnek, hogynem az egynek; mert azoknak jó
jutalmok vala az ő munkájokból.

Mert ha elesnek is, az egyik felemeli a társát. Jaj pedig az
egyedülvalónak, ha elesik, és nincsen, a ki őt felemelje.

Hogyha együtt feküsznek is ketten, megmelegszenek; az egyedülvaló pedig
mimódon melegedhetik meg?

Ha az egyiket megtámadja is valaki, ketten ellene állhatnak annak; és a
hármas kötél nem hamar szakad el.

Jobb a szűkölködő, de bölcs gyermek a vén és bolond királynál, a ki nem
szenvedi el az intést többé.

Mert az a fogságból is uralkodásra megy, holott ennek országában
szegénységben született.

Láttam a nap alatt járó minden élőket a második gyermek mellett; a ki
amannak helyére lépendő vala.

És hogy az egész sokaságnak nincs vége, mindazoknak, a kiknek ő élén
volt; mindazáltal az utánok valók már semmit nem örvendeztek ő benne.
Mert ez is hiábavalóság és lelki gyötrelem!

5. Fejezet

Őrizd meg lábaidat, mikor az Istennek házához mégy, mert hallgatás
végett közeledned jobb, hogynem a bolondok módja szerint áldozatot adni;
mert ezek nem tudják, hogy gonoszt cselekesznek.

Ne gyorsalkodjál a te száddal, és a te elméd ne siessen valamit szólni
Isten előtt; mert az Isten mennyben van, te pedig e földön, azért a te
beszéded kevés legyen;

Mert álom szokott következni a sok foglalatosságból; és sok beszédből
bolond beszéd.

Mikor Istennek fogadást téssz, ne halogasd annak megadását; mert nem
gyönyörködik a bolondokban. A mit fogadsz, megteljesítsd!

Jobb hogy ne fogadj, hogynem mint fogadj és ne teljesítsd be.

Ne engedd a te szádnak, hogy bűnre kötelezze testedet, és ne mondd az
angyal előtt, hogy tévedésből esett ez; hogy az Isten a te beszéded
miatt fel ne háborodjék, és el ne veszesse a te kezeidnek munkáját.

Mert a sok álomban a hiábavalóság is és a beszéd is sok; hanem az Istent
féljed.

Ha a szegényeknek nyomoríttatását, és a törvénynek és igazságnak
elfordíttatását látod a tartományban: ne csudálkozzál e dolgon; mert
egyik felsőrendű vigyáz a másik felsőrendűre, és ezek felett még
felsőbbrendűek vannak.

Az ország haszna pedig mindenekfelett a földmívelést kedvelő király.

A ki szereti a pénzt, nem telik be pénzzel, és a ki szereti a sokaságot
nem telik be jövedelemmel. Ez is hiábavalóság.

Mikor megszaporodik a jószág, megszaporodnak annak megemésztői is; mi
haszna van azért benne urának, hanem hogy csak reá néz szemeivel?

Édes az álom a munkásnak, akár sokat, akár keveset egyék; a gazdagnak
pedig bővölködése nem hagyja őt aludni.

Van gonosz nyavalya, a melyet láttam a nap alatt: az ő urának
veszedelmére tartott gazdagság;

Ugyanis az a gazdagság elvész valami szerencsétlen eset miatt, és ha fia
született néki, annak kezében nem lesz semmi.

A mint kijött az ő anyjának méhéből, mezítelen megy ismét el, a mint
jött vala: és semmit nem vesz el munkájáért, a mit kezében elvinne.

Annakokáért ez is gonosz nyavalya, hogy a mint jött, a képen megy el. Mi
haszna van néki abban, hogy a szélnek munkálkodott?

És hogy az ő teljes életében a setétben evett, sokszori haraggal,
keserűséggel és búsulással?

Ez azért a jó, a melyet én láttam, hogy szép dolog enni és inni, és jól
élni minden ő munkájából, a melylyel fárasztotta magát a nap alatt, az ő
élete napjainak száma szerint, a melyeket adott néki az Isten; mert ez
az ő része.

És a mely embernek adott Isten gazdagságot és kincseket, és a kinek
megengedte, hogy egyék abból és az ő részét elvegye, és örvendezzen az ő
munkájának: ez az Istennek ajándéka!

Mert nem sokat emlékezik meg az ilyen az ő élete napjainak számáról,
mivelhogy az ő szívének örömét az Isten kedveli.

6. Fejezet

Van egy gonosz, a melyet láttam a nap alatt, és nagy baj az az emberen;

Mikor valakinek az Isten ád gazdagságot és kincseket és tisztességet, és
semmi nélkül nem szűkölködik, valamit kivánhat lelkének, és az Isten nem
engedi néki, hogy éljen azzal, hanem más ember él azzal: ez hiábavalóság
és gonosz nyavalya!

Ha száz gyermeket szül is valaki, és sok esztendeig él, úgy hogy az ő
esztendeinek napja sok, de az ő lelke a jóval meg nem elégszik, és nem
lesz temetése néki: azt mondom, hogy jobb annál az idétlen gyermek,

Mert hiábavalóságra jött, setétségben megy el, és setétséggel fedeztetik
be neve,

A napot sem látta és nem ismerte; tűrhetőbb ennek állapotja, hogynem
amannak.

Hogyha kétezer esztendőt élt volna is, és a jóval nem élt: avagy nem
ugyanazon egy helyre megy-é minden?

Az embernek minden munkája szájáért van; mindazáltal az ő kívánsága be
nem telik.

Mert miben különbözik a bölcs a bolondtól, és miben a szegény, a ki az
élők előtt járni tud?

Jobb, a mit ember szemmel lát, hogynem a lélek kivánsága; ez is
hiábavalóság és a léleknek gyötrelme!

Valami van, régen ráadatott nevezete, és bizonyos dolog, hogy mi lesz az
ember, és nem perlekedhetik azzal, a ki hatalmasb nálánál.

Mert van sok beszéd, a mely a hiábavalóságot szaporítja; és mi haszna
van az embernek abban?

Mert kicsoda tudhatja, mi legyen az embernek jó e világon, az ő
hiábavaló élete napjainak száma szerint, a melyeket mintegy árnyékot
tölt el? Kicsoda az, a ki megmondhatná az embernek, mi következik ő
utána a nap alatt?

7. Fejezet

Jobb a jó hír a drága kenetnél; és a halálnak napja jobb az ő
születésének napjánál.

Jobb a siralmas házhoz menni, hogynem a lakodalomnak házához menni;
mivelhogy minden embernek ez a vége, és az élő ember megemlékezik arról.

Jobb a szomorúság a nevetésnél; mert az orczának szomorúsága által jobbá
lesz a szív.

A bölcseknek elméje a siralmas házban van, a bolondoknak pedig elméje a
vígasságnak házában.

Jobb a bölcsnek dorgálását hallani, hogynem valaki hallja a bolondoknak
éneklését.

Mert olyan a bolondnak nevetése, mint a tövisnek ropogása a fazék alatt;
ez is hiábavalóság!

Mert a zsarolás megbolondítja a bölcs embert is, és az elmét elveszti az
ajándék.

Jobb akármi dolognak vége annak kezdetinél; jobb a tűrő, hogynem a
kevély.

Ne légy hirtelen a lelkedben a haragra; mert a harag a bolondok
kebelében nyugszik.

Ne mondd ezt: mi az oka, hogy a régi napok jobbak voltak ezeknél? mert
nem bölcseségből származik az ilyen kérdés.

Jó a bölcseség az örökséggel, és előmenetelökre van az embereknek, a kik
a napot látják.

Mert a bölcseségnek árnyéka alatt, és a gazdagságnak árnyéka alatt
egyformán nyugszik az ember! de a tudomány hasznosb, mivelhogy a
bölcseség életet ád az ő urainak.

Tekintsd meg az Istennek cselekedetit; mert kicsoda teheti egyenessé, a
mit ő görbévé tett?

A jó szerencsének idején élj a jóval; a gonosz szerencsének idején pedig
jusson eszedbe, hogy ezt is, épen úgy, mint azt, Isten szerzette, a
végre, hogy az ember semmit abból eszébe ne vegyen, a mi reá következik.

Mindent láttam az én hiábavalóságomnak napjain: van oly igaz, a ki az
ő igazságában elvész; és van gonosz ember, a ki az ő életének napjait
meghosszabbítja az ő gonoszságában.

Ne légy felettébb igaz, és felettébb ne bölcselkedjél; miért kerestél
magadnak veszedelmet?

Ne légy felettébb gonosz, és ne légy balgatag; miért halnál meg időd
előtt?

Jobb, hogy ezt megfogd, és amattól is a te kezedet meg ne vond; mert a
ki az Istent féli, mind ezektől megszabadul!

A bölcseség megerősíti a bölcset inkább, mint tíz hatalmas, a kik a
városban vannak.

Mert nincs egy igaz ember is a földön, a ki jót cselekednék és nem
vétkeznék.

Ne figyelmezz minden beszédre, melyet mondanak, hogy meg ne halld
szolgádat, hogy átkoz téged.

Mert sok esetben tudja a te lelked is, hogy te is gonoszt mondottál
egyebeknek.

Mind ezeket megpróbáltam az én bölcseségem által. Mikor azt gondolám,
hogy bölcs vagyok, én tőlem a bölcseség távol vala.

Felette igen messze van, a mi van, és felette mélységes; kicsoda
tudhatja meg azt?

Fordítám én magamat és az én szívemet a bölcseségnek és az okoskodásnak
tudására, kutatására és keresésére; azonképen hogy megtudjam a
bolondságnak gonoszságát, és a tévelygésnek balgatagságát.

És találtam egy dolgot, mely keservesb a halálnál; tudniillik az olyan
asszonyt, a kinek a szíve olyan, mint a tőr és a háló, kezei pedig
olyanok, mint a kötelek. A ki Isten előtt kedves, megszabadul attól; a
bűnös pedig megfogattatik attól.

Lásd, ezt találtam, azt mondja a prédikátor; mikor gyakorta nagy
szorgalmassággal keresém a megfejtést,

A mit az én lelkem folyton keresett, és nem találtam. Ezer közül egy
embert találtam; de asszonyt mind ezekben nem találtam.

Hanem lásd, ezt találtam, hogy az Isten teremtette az embert igaznak; ők
pedig kerestek sok kigondolást.

8. Fejezet

Kicsoda hasonló a bölcshöz, és ki tudja a dolgok magyarázatát? Az
embernek bölcsesége megvilágosítja az ő orczáját; és az ő ábrázatjának
erőssége megváltozik.

Én mondom, hogy a királynak parancsolatját meg kell őrizni, és pedig az
Istenre való esküvés miatt.

Ne siess elmenni az ő orczája elől, ne állj rá a gonosz dologra; mert
valamit akar, megcselekszi.

Mivelhogy a király szava hatalmas; és kicsoda merné néki ezt mondani:
mit mívelsz?

A ki megtartja a parancsolatot, nem ismer nyomorúságot, és a bölcsnek
elméje megért mind időt, mind ítéletet;

Mert minden akaratnak van ideje és ítélete; mert az embernek nyomorúsága
sok ő rajta;

Mert nem tudja azt, a mi következik; mert ki mondja meg néki, mimódon
lesz az?

Egy ember sem uralkodhatik a szélen, hogy feltartsa a szelet; és semmi
hatalmasság nincs a halálnak napja felett, és az ütközetben senkit el
nem bocsátanak; és a gonoszság nem szabadítja meg azt, a ki azzal él.

Mindezt láttam, és megfigyeltem minden dolgot, a mely történik a nap
alatt, oly időben, a melyben uralkodik az ember az emberen maga kárára.

És azután láttam, hogy a gonoszok eltemettettek és nyugalomra mentek;
viszont a szent helyről kimentek és elfelejttettek a városban olyanok, a
kik becsületesen cselekedtek. Ez is hiábavalóság!

Mivelhogy hamar a szentenczia nem végeztetik el a gonoszságnak
cselekedőjén, egészen arra van az emberek fiainak szíve ő bennök, hogy
gonoszt cselekedjenek.

Bár meghosszabbítja életét a bűnös, a ki százszor is vétkezik; mégis
tudom én, hogy az istenfélőknek lészen jól dolgok, a kik az ő orczáját
félik;

A hitetlennek pedig nem lesz jó dolga, és nem hosszabbítja meg az
ő életét, olyan lesz, mint az árnyék, mert nem rettegi az Istennek
orczáját.

Van hiábavalóság, a mely e földön történik; az, hogy vannak oly igazak,
a kiknek dolga a gonoszoknak cselekedetei szerint lesz; és vannak
gonoszok, a kiknek dolga az igazaknak cselekedetei szerint lesz; mondám,
hogy ez is hiábavalóság.

Annakokáért dicsérem vala én a vígasságot, hogy nincsen embernek jobb
e világon, hanem hogy egyék, igyék és vígadjon; és ez kisérje őt
munkájában az ő életének napjaiban, a melyeket ád néki Isten a nap
alatt.

9. Fejezet

Mikor adám az én szívemet a bölcseségnek megtudására, és hogy
megvizsgáljak minden fáradságot, a mely e földön történik, (mert sem
éjjel, sem nappal az emberek szeme álmot nem lát):

Akkor eszembe vevém az Istennek minden dolgát, hogy az ember nem mehet
végére a dolognak, amely a nap alatt történik; mert fáradozik az ember,
hogy annak végére menjen, de nem mehet végére: sőt ha azt mondja is a
bölcs ember, hogy tudja, nem mehet végére.

Mert mindezt szívemre vettem, és pedig azért, hogy megvizsgáljam
mindezt: hogy az igazak és bölcsek és azoknak minden cselekedetei Isten
kezében vannak; szeretet is, gyűlölet is, nem tudják az emberek, mind ez
előttük van.

Minden olyan, hogy mindenkit érhet, egyazon szerencséje van az igaznak
és gonosznak, jónak vagy tisztának és tisztátalannak, mind annak,
aki áldozik, mind a ki nem áldozik, úgy a jónak, mint a bűnösnek, az
esküvőnek úgy, mint a ki féli az esküvést.

Mind az ég alatt való dolgokban e gonosz van, hogy mindeneknek egyenlő
szerencséjök van; és az emberek fiainak szíve is teljes gonoszsággal, és
elméjökben minden bolondság van, a míg élnek, azután pedig a halottak
közé mennek.

Mert akárkinek, valaki minden élők közé csatlakozik, van reménysége;
mert jobb az élő eb, hogynem a megholt oroszlán.

Mert az élők tudják, hogy meghalnak; de a halottak semmit nem tudnak, és
azoknak semmi jutalmok nincs többé mivelhogy emlékezetök elfelejtetett.

Mind szeretetök, mind gyűlöletök, mind gerjedezésök immár elveszett; és
többé semmi részök nincs semmi dologban, a mely a nap alatt történik.

No azért egyed vígassággal a te kenyeredet, és igyad jó szívvel a te
borodat; mert immár kedvesek Istennek a te cselekedetid!

A te ruháid mindenkor legyenek fejérek, és az olaj a te fejedről el ne
fogyatkozzék.

Éld életedet a te feleségeddel, a kit szeretsz, a te hiábavaló életednek
minden napjaiban, a melyeket Isten adott néked a nap alatt, a te
hiábavalóságodnak minden napjaiban; mert ez a te részed a te életedben
és a te munkádban, melylyel munkálódol a nap alatt.

Valamit hatalmadban van cselekedni erőd szerint, azt cselekedjed; mert
semmi cselekedet, okoskodás, tudomány és bölcseség nincs a Seolban, a
hová menendő vagy.

Fordítván magamat látám a nap alatt, hogy nem a gyorsaké a futás,
és nem az erőseké a viadal, és nem a bölcseké a kenyér, és nem az
okosoké a gazdagság, és nem a tudósoké a kedvesség; hanem idő szerint és
történetből lesznek mindezek.

Mert nem is tudja az ember az ő idejét; mint a halak, melyek megfogatnak
a gonosz hálóban, és mint a madarak, melyek megfogatnak a tőrben,
miképen ezek, azonképen megfogatnak az emberek fiai a gonosznak idején,
mikor az eljő reájok hirtelenséggel.

Ezt is bölcseségnek láttam a nap alatt, és ez én előttem nagy volt.

Tudniillik, hogy egy kicsiny város volt, és abban kevés ember volt, és
eljött az ellen hatalmas király, és azt körülvette, és az ellen nagy
erősségeket épített.

És találtatott abban egy szegény ember, a ki bölcs volt, és az ő
bölcseségével a várost megszabadította; de senki meg nem emlékezett
arról a szegény emberről.

Akkor én azt mondám: jobb a bölcseség az erősségnél; de a szegénynek
bölcsesége útálatos, és az ő beszédit nem hallgatják meg.

A bölcseknek nyugodt beszédét inkább meghallgatják, mint a bolondok közt
uralkodónak kiáltását.

Jobb a bölcsesség a hadakozó szerszámoknál; és egy bűnös sok jót veszt
el.

A megholt legyek a patikáriusnak kenetit megbüdösítik, megerjesztik;
azonképen hathatósabb a bölcseségnél, tisztességnél egy kicsiny
balgatagság.

A bölcs embernek szíve az ő jobbkezénél van; a bolondnak pedig szíve
balkezénél.

A bolond, mikor az úton jár is, az ő elméje hiányos, és mindennek
hirdeti, hogy ő bolond.

10. Fejezet

Mikor a fejedelemnek haragja felgerjed te ellened, a te helyedet el ne
hagyjad; mert a szelídség nagy bűnöket lecsendesít.

Van egy gonosz, a melyet láttam a nap alatt, mintha tévedés volna, a
mely a fejedelemtől származik.

Hogy a bolondság nagy méltóságra helyeztetett, a gazdagok pedig alacsony
sorsban ülnek.

Láttam, hogy a szolgák lovakon ültek; a fejedelmek pedig gyalog mentek a
földön, mint a szolgák.

A ki vermet ás, abba beesik; és a ki a gyepűt elhányja, megmarja azt a
kígyó.

A ki a köveket helyökből kihányja, fájdalmat szenved azok miatt; a ki
hasogatja a fát, veszedelemben forog a miatt.

Ha a vas megtompul, és annak élit meg nem köszörüli az ember,
akkor erejét kell megfeszíteni; a bölcseség pedig minden dolognak
eligazítására nagy előmenetel.

Ha megharap a kígyó, a míg meg nem varázsoltatott, azután semmi haszna
nincsen a varázslónak.

A bölcs ember szájának beszédei kedvesek; a bolondnak pedig ajkai
elnyelik őt.

Az ő szája beszédinek kezdete bolondság, és az ő szája beszédinek vége
gonosz balgatagság.

És a bolond szaporítja a szót, pedig nem tudja az ember, a mi
következik, és a mi utána lesz, kicsoda mondja meg azt néki?

A bolondnak munkája elfárasztja őt, mert a városba sem tud menni.

Jaj néked ország, kinek a te királyod gyermek; és a te fejedelmid reggel
esznek.

Boldog vagy te ország, kinek a te királyod nemes ember, és a te
fejedelmid idejében esznek a testnek erejéért és nem az italért.

A restség miatt elhanyatlik a házfedél, és a kezek restsége miatt csepeg
a ház.

Vígasságnak okáért szereznek lakodalmat, és a bor vídámítja meg az
élőket: és a pénz szerzi meg mindezeket.

Még a te gondolatodban is a királyt ne átkozd, és a te ágyasházadban is
gonoszt a gazdagnak ne mondj: mert az égi madár is elviszi a szót, és a
szárnyas állat is bevádolná a te beszédedet.

11. Fejezet

Vesd a te kenyeredet a víz színére, mert sok nap mulva megtalálod azt.

Adj részt hétnek vagy nyolcznak is; mert nem tudod, micsoda veszedelem
következik a földre.

Mikor a sűrű fellegek megtelnek, esőt adnak a földre; és ha leesik a fa
délre vagy északra, a mely helyre leesik a fa, ott marad.

A ki a szelet nézi, nem vet az; és a ki sűrű fellegre néz, nem arat.

Miképen hogy nem tudod, melyik a szélnek útja, és miképen vannak a
csontok a terhes asszony méhében; azonképen nem tudod az Istennek
dolgát, a ki mindeneket cselekszik.

Reggel vesd el a te magodat, és este se pihentesd kezedet; mert nem
tudod, melyik jobb, ez-é vagy amaz, vagy ha mind a kettő jó lesz
egyszersmind.

Valóban, édes a világosság és jó a mi szemeinkkel néznünk a napot.

Mert ha sok esztendeig él is az ember, mindazokban örvendezzen; és
megemlékezzék a setétségnek napjairól, mert az sok lesz. Valami
eljövendő, mind hiábavalóság.

12. Fejezet

Örvendezz a te ifjuságodban, és vídámítson meg téged a te szíved a te
ifjúságodnak idejében, és járj a te szívednek útaiban, és szemeidnek
látásiban; de megtudd, hogy mindezekért az Isten tégedet ítéletre von!

Vesd el a haragot a te szívedből, és vesd el a gonoszt a te testedből;
mert az ifjúság és a hajnal hiábavalóság.

És emlékezzél meg a te Teremtődről a te ifjúságodnak idejében, míg a
veszedelemnek napjai el nem jőnek, és míg el nem jőnek az esztendők,
melyekről azt mondod: nem szeretem ezeket!

A míg a nap meg nem setétedik, a világossággal, a holddal és
csillagokkal egybe; és a sűrű felhők ismét visszatérnek az eső után.

Az időben, mikor megremegnek a háznak őrizői, és megrogynak az erős
férfiak, és megállanak az őrlő leányok, mert megkevesbedtek, és
meghomályosodnak az ablakon kinézők.

És az ajtók kivül bezáratnak, a mikor is a malom zúgása halkabbá lesz;
és felkelnek a madár szóra, és halkabbakká lesznek minden éneklő
leányok.

Minden halmocskától is félnek, és mindenféle ijedelmek vannak az úton,
és a mandolafa megvirágzik, és a sáska nehezen vonszolja magát, és
kipattan a kapor; mert elmegy az ember az ő örökös házába, és az utczán
körül járnak a sírók.

Minekelőtte elszakadna az ezüst kötél és megromolna az arany
palaczkocska, és a veder eltörnék a forrásnál, és beletörnék a kerék a
kútba,

És a por földdé lenne, mint azelőtt volt; a lélek pedig megtérne
Istenhez, a ki + adta volt azt.

Felette nagy hiábavalóságok, azt mondja a prédikátor, mindezek
hiábavalóságok!

És azonfelül, hogy a prédikátor bölcs volt, még a népet is tudományra
tanította, és fontolgatott, és tudakozott, és írt sok bölcs mondást.

És igyekezett a prédikátor megtudni sok kivánságos beszédeket, igaz
írást és igaz beszédeket.

A bölcseknek beszédei hasonlatosak az ösztökéhez, és mint a szegek,
erősen le vannak verve a gyülekezetek tanítóinak szavai; melyek egy
pásztortól adattak.

Mindezekből, fiam, intessél meg: a sok könyvek írásának nincs vége, és a
sok tanulás fáradságára van a testnek.

A dolognak summája, mindezeket hallván, ez: az Istent féljed, és az ő
parancsolatit megtartsad; mert ez az embernek fődolga!

Mert minden cselekedetet az Isten ítéletre előhoz, minden titkos
dologgal, akár jó, akár gonosz legyen az.

SALAMON ÉNEKEK ÉNEKE

1. Fejezet

Énekek éneke, mely Salamoné.

Csókoljon meg engem az ő szájának csókjaival; mert a te szerelmeid
jobbak a bornál.

A te drága kenetid jók illatozásra; a te neved kiöntött drága kenet;
azért szeretnek téged a leányok.

Vonj engemet te uánad, hadd fussunk! Bevitt engem a király az ő
ágyasházába; örvendezünk + és vígadunk te benned, előszámláljuk a te
szerelmeidet, melyek jobbak a bornál, méltán szeretnek téged.

Fekete vagyok, de szép, Jeruzsálem leányai; mint Kédár sátrai és Salamon
szőnyegei.

Ne nézzetek engem, hogy én fekete vagyok, hogy a nap lesütött engem; az
én anyámnak fiai ellenem megharagudtak, a szőlőknek őrizőjévé tettek
engem, - a magam szőlőjét nem őriztem.

Mondd meg nékem, te, a kit az én lelkem szeret, hol legeltetsz, hol
deleltetsz délben; mert miért legyek én olyan, mint a ki elfátyolozza
magát, társaid nyájainál?

Mivelhogy nem tudod, oh asszonyok között legszebb! jőjj ki a nyájnak
nyomdokain, és őrizd a te kecskéidet a pásztoroknak sátorai körül.

A Faraó szekereiben való paripákhoz hasonlítlak téged, én mátkám.

Szépek a te orczáid a halántékra való lánczokban, a te nyakad a
gyöngysorokban.

Arany lánczokat csinálunk néked, ezüstből csinált gyöngyökkel.

Mikor a király az ő asztalánál ül, nárdusnak jóillatja származik én
tőlem.

Olyan az én szerelmesem nékem, mint egy kötés mirha, mely az én kebeleim
között hál.

Mint az Engedi szőlőiben a cziprusfürt, olyan nékem az én szerelmesem.

Ímé, szép vagy én mátkám, ímé, szép vagy, a te szemeid olyanok, mint a
galambok.

Ímé, te is szép vagy én szerelmesem, gyönyörűséges, és a mi nyoszolyánk
zöldellő.

A mi házainknak gerendái czédrusfák, és a mi mennyezetünk cziprusfa.

2. Fejezet

Én Sáronnak rózsája vagyok, és a völgyek lilioma.

Mint a liliom a tövisek közt, olyan az én mátkám a leányok közt.

Mint az almafa az erdőnek fái közt, olyan az én szerelmesem az ifjak
közt. Az ő árnyékában felette igen kivánok ülni; és az ő gyümölcse
gyönyörűséges az én ínyemnek.

Bevisz engem a borozó házba, és zászló felettem a szerelme.

Erősítsetek engem szőlővel, üdítsetek fel engem almákkal; mert betege
vagyok a szerelemnek.

Az ő balkeze az én fejem alatt van, és jobbkezével megölel engem.

Kényszerítlek titeket, Jeruzsálemnek leányai, a vadkecskékre és a
mezőnek szarvasira: fel ne költsétek és fel ne serkentsétek a szerelmet
addig, a míg akarja.

Az én szerelmesemnek szavát hallom, ímé, ő jő, ugrálva a hegyeken,
szökellve a halmokon!

Hasonlatos az én szerelmesem az őzhöz, vagy a szarvasoknak fiához.
Ímé, ott áll a mi falunkon túl, néz az ablakon keresztül, tekintget a
rostélyokon keresztül,

Szóla az én szerelmesem nékem, és monda: kelj fel én mátkám, és szépem,
és jöszte.

Mert ímé a tél elmult, az eső elmult, elment.

Virágok láttatnak a földön, az éneklésnek ideje eljött, és a gerliczének
szava hallatik a mi földünkön.

A fügefa érleli első gyümölcsét, és a szőlők virágzásban vannak,
jóillatot adnak; kelj fel én mátkám, én szépem, és jőjj hozzám!

Én galambom, a kősziklának hasadékiban, a magas kőszálnak rejtekében,
mutasd meg nékem a te orczádat, hadd halljam a te szódat; mert a te szód
gyönyörűséges, és a te tekinteted ékes!

Fogjátok meg nékünk a rókákat, a rókafiakat, a kik a szőlőket
elpusztítják; mert a mi szőlőink virágban vannak.

Az én szerelmesem enyém, és én az övé, a ki a liliomok közt legeltet.

Míglen meghűsül a nap és az árnyékok elmúlnak: térj meg és légy hasonló,
én szerelmesem, az őzhöz, vagy a szarvasoknak fiához a Béther hegyein.

3. Fejezet

Az én ágyasházamban éjjeleken keresém azt, a kit szeret az én lelkem,
keresém őt, és meg nem találtam.

Immár felkelek és eljárom a várost, a tereket és az utczákat, keresem
azt, a kit szeret az én lelkem; keresém őt, és nem találám.

Megtalálának engem az őrizők, a kik a várost kerülik. Mondék nékik:
Láttátok-é azt, a kit az én lelkem szeret?

Alig mentem vala el azoktól, mikor megtaláltam azt, a kit az én lelkem
szeret. Megragadám őt, el sem bocsátám, mígnem bevivém őt anyám házába,
és az én szülőmnek ágyasházába.

Kényszerítelek titeket, Jeruzsálemnek leányai, a vadkecskékre, és
a mezőknek szarvasira, fel ne költsétek és fel ne serkentsétek a
szerelmet, valamíg ő akarja.

Kicsoda az, a ki feljő a pusztából, mint a füstnek oszlopa? mirhától és
tömjéntől illatos, a patikáriusnak minden jó illatú porától.

Ímé, ez a Salamon gyaloghintaja, hatvan erős férfi van körülötte,
Izráelnek erősei közül!

Mindnyájan fegyverfogók, hadakozásban bölcsek, kinek-kinek oldalán
fegyvere, az éjszakának félelme ellen.

Hálóágyat csinált magának Salamon király a Libánus fáiból.

Oszlopait ezüstből csinálta, oldalát aranyból, ágyát biborból, belső
része ki van rakva szeretettel, a Jeruzsálemnek leányi által.

Jőjjetek ki, és nézzétek, Sionnak leányai, Salamon királyt a koronában,
melylyel megkoronázta őt az anyja, az ő eljegyzésének napjára, és az ő
szíve vígasságának napjára!

4. Fejezet

Ímé szép vagy, én mátkám, ímé szép vagy, a te szemeid galambok a te
fátyolod mögött; a te + hajad hasonló a kecskéknek nyájához, melyek a
Gileád hegyéről szállanak alá.

A te fogaid hasonlók a megnyirt juhok nyájához, melyek a fördőből
feljőnek, melyek mind kettősöket ellenek, és nincsen azok között meddő.

Mint a karmazsin czérna, a te ajkaid, és a te beszéded kedves, mint a
pomagránátnak darabja, olyan a te vakszemed a te fátyolod alatt.

Hasonló a te nyakad a Dávid tornyához, a mely építtetett fegyveres
háznak, a melyben ezer paizs függesztetett fel, mind az erős vitézek
paizsai.

A te két emlőd olyan, mint két vadkecske, egy zergének kettős fia, a
melyek a liliomok közt legelnek.

Míg meghűsül a nap, és elmulnak az árnyékok, elmegyek a mirhának
hegyére, és a tömjénnek halmára.

Mindenestől szép vagy, én mátkám, és semmi szeplő nincs benned!

Én velem a Libánusról, én jegyesem, én velem a Libánusról eljőjj;
nézz az Amanának hegyéről, a Sénirnek és Hermonnak tetejéről, az
oroszlánoknak barlangjokból, a párduczoknak hegyeiről.

Megsebesítetted az én szívemet, én húgom, jegyesem, megsebesítetted az
én szívemet a te szemeidnek egy tekintésével, a te nyakadon való egy
aranylánczczal!

Mely igen szépek a te szerelmeid, én húgom, jegyesem! mely igen jók
a te szerelmeid! jobbak a bornál, és a te keneteidnek illatja minden
fűszerszámnál!

Színmézet csepegnek a te ajkaid, én jegyesem, méz és tej van a te
nyelved alatt, és a te ruháidnak illatja, mint a Libánusnak illatja.

Olyan, mint a berekesztett kert az én húgom, jegyesem! mint a
befoglaltatott forrás, bepecsételt kútfő!

A te csemetéid gránátalmás kert, édes gyümölcsökkel egybe, cziprusok
nárdusokkal egybe.

Nárdus és sáfrány, jóillatú nád és fahéj, mindenféle temjéntermő fákkal,
mirha és áloes, minden drága fűszerszámokkal.

Kerteknek forrása, élő vizeknek kútfeje, melyek folynak a Libánusról.

Serkenj fel északi szél, és jőjj el déli szél, fújj az én kertemre,
folyjanak annak drága illatú szerszámai, jőjjön el az én szerelmesem az
ő kertébe, és egye annak drágalátos gyümölcsét.

5. Fejezet

Bementem az én kertembe, én húgom, jegyesem, szedem az én mirhámat, az
én balzsamommal, eszem az én lépesmézemet az én mézemmel, iszom az én
boromat az én tejemmel. Egyetek barátim, igyatok, és részegedjetek meg,
szerelmesim!

Én elaludtam, de lelkemben vigyázok vala, és ímé az én szerelmesemnek
szava, a ki zörget, mondván: Nyisd meg nékem, én húgom, én mátkám, én
galambom, én tökéletesem; mert az én fejem megrakodott harmattal, az én
hajam az éjszakának harmatjával!

Felelék én: Levetettem ruhámat, hogy-hogy öltözhetném fel? Megmostam
lábaimat, mimódon keverném azokat a porba?

Az én szerelmesem kezét benyujtá az ajtónak hasadékán, és az én belső
részeim megindulának ő rajta.

Felkelék én, hogy az én szerelmesemnek megnyissam, és az én kezeimről
mirha csepeg vala, és az én ujjaimról folyó mirha a závár kilincsére.

Megnyitám az én szerelmesemnek; de az én szerelmesem elfordult, elment;
az én lelkem megindult az ő beszédén: keresém őt, de nem találám,
kiáltám őt, de nem felele nékem!

Megtalálának engem az őrizők, a kik a várost kerülik, megverének engem,
megsebesítének engem, elvevék az én felöltőmet tőlem a kőfalnak őrizői.

Kényszerítelek titeket, Jeruzsálemnek leányai, ha megtaláljátok az én
szerelmesemet, mit mondotok néki? hogy én a szerelem betege vagyok!

Micsoda a te szerelmesed egyéb szerelmesek felett, oh asszonyoknak
szépe? Micsoda a te szerelmesed egyéb szerelmesek felett, hogy minket
ilyen igen kényszerítesz?

Az én szerelmesem fejér és piros, tízezer közül is kitetszik.

Az ő feje, mint a választott drága megtisztított arany; fodor haja
fekete, mint a hollónak.

Az ő szemei mint a vízfolyás mellett való galambok, melyek tejben
fürödnek, szép teljesen helyheztettek.

Az ő orczája hasonlatos a drága füveknek táblájához, a melyeknek illatos
plántákat nevelnek; az ő ajkai liliomok, melyekről csepegő mirha foly.

Az ő kezei aranyhengerek; melyek befoglaltattak topázba; az ő teste
elefántcsontból való mű, zafirokkal megrakva.

Az ő szárai márványoszlopok; melyek tiszta arany talpakra fundáltattak;
az ő tekinteti, mint a Libánus; tetszetes mint a czédrusfa.

Az ő ínye édességek, és ő mindenestől fogva kívánatos! Ez az én
szerelmesem, és ez az én barátom, oh Jeruzsálemnek leányai!

Hová ment a te szerelmesed, oh asszonyoknak szépe? hová fordult a te
szerelmesed, hogy keressük őt veled együtt?

Az én szerelmesem, elment az ő kertébe, a drága füveknek táblái közé,
hogy lakozzék a kertekben, és liliomokat szedjen.

Én az én szerelmesemé vagyok, és az én szerelmesem enyim, a ki a
liliomok közt legeltet.

6. Fejezet

Szép vagy én mátkám, mint Tirsa városa, kedves, mint Jeruzsálem,
rettenetes, mint a zászlós tábor.

Fordítsd el a te szemeidet én tőlem, mert azok megzavarnak engem. A te
hajad olyan, mint a kecskéknek nyája, melyek a Gileádról szállanak alá.

A te fogaid hasonlók a juhok nyájához, melyek feljőnek a fördőből,
melyek mind kettősöket ellenek, és meddő azok között nincsen.

Mint a pomagránát darabja a te vakszemed, a te fátyolod alatt.

Havanan vannak a királynék, és nyolczvanan az ágyasok és számtalan a
leányzó.

És az én galambom, az én tökéletesem, az ő anyjának egyetlenegye, az ő
szülőjének választottja. Látják a leányok, és boldognak mondják őt, a
királynéasszonyok és az ágyasok, és dicsérik őt.

Kicsoda az, a ki úgy láttatik mintegy hajnal, szép, mint a hold, tiszta,
mint a nap, rettenetes, mint a zászlós tábor?

A diófás kertekbe mentem vala alá, hogy a völgynek zöld fűveit lássam;
hogy megnézzem, ha fakad-é a szőlő, és a pomagránátfák virágzanak-é?

Nem tudtam, hogy az én elmém ültete engem az én nemes népemnek
díszhintajába.

Térj meg, oh Sulamit! térj meg, térj meg, hogy nézzünk téged! Mit néztek
Sulamiton? mintegy Machanaimbeli körtánczot!

7. Fejezet

Oh mely szépek a te lépéseid a sarukban, oh fejedelem leánya! A te
csípőd hajlásai olyanok, mint a kösöntyűk, mesteri kezeknek míve.

A te köldököd, mint a kerekded csésze, nem szűkölködik nedvesség nélkül;
a te hasad mint a gabonaasztag, liliomokkal körül kerítve.

A te két emlőd, mint két őzike, a vadkecskének kettős fiai.

A te nyakad, mint az elefánttetemből csinált torony; a te szemeid, mint
a Hesbonbeli halastók, a sok népű kapunál; a te orrod hasonló a Libánus
tornyához, mely néz Damaskus felé.

A te fejed hasonló rajtad a Kármelhez, és a te fejeden hajadnak
fonatékja a biborhoz, a király is megköttetnék fürteid által!

Mely igen szép vagy és mely kedves, oh szerelem, a gyönyörűségek közt!

Ez a te termeted hasonló a pálmafához, és a te emlőid a
szőlőgerézdekhez.

Azt mondám: felhágok a pálmafára, megfogom annak ágait: és lesznek a
te emlőid, mint szőlőnek gerézdei, és a te orrodnak illatja, mint az
almának.

És a te ínyed, mint a legjobb bor, melyet szerelmesem kedvére szürcsöl,
mely szóra nyitja az alvók ajkait.

Én az én szerelmesemé vagyok, és engem kiván ő!

No, én szerelmesem, menjünk ki a mezőre, háljunk a falukban.

Felkelvén menjünk a szőlőkbe, lássuk meg, ha fakad-é a szőlő, ha
kinyílott-é virágja, ha virágzanak-é a gránátalmafák: ott közlöm az én
szerelmimet veled.

A mandragórák illatoznak, és a mi ajtónk előtt vannak minden drágalátos
gyümölcsök, ók és újak, melyeket oh én szerelmesem, néked megtartottam!

8. Fejezet

Vajha lennél nékem én atyámfia, ki az én anyámnak emlőjét szopta, hogy
téged kivül találván megcsókolnálak; még sem útálnának meg engem.

Elvinnélek, bevinnélek anyámnak házába, te oktatgatnál engem, én meg
borral itatnálak, fűszeressel, gránátalma borral.

Az ő balkeze az én fejem alatt, és jobbkezével megölel engem.

Kényszerítlek titeket, Jeruzsálemnek leányai, miért költenétek és miért
serkentenétek fel a szerelmet, mígnem ő akarja?

Kicsoda ez a ki feljő a pusztából, a ki az ő szerelmeséhez támaszkodik?
Az almafa alatt költöttelek fel téged, ott szült téged a te anyád, ott
szült téged a te szülőd!

Tégy engem mintegy pecsétet a te szívedre, mintegy pecsétet a te
karodra; mert erős a szeretet, mint a halál, kemény, mint a sír a buzgó
szerelem; lángjai tűznek lángjai, az Úrnak lángjai.

Sok vizek el nem olthatnák e szeretetet: a folyóvizek sem boríthatnák
azt el: ha az ember minden házabeli marháját adná is e szeretetért,
mégis megvetnék azt.

Kicsiny húgunk van nékünk, a kinek nincsen még emlője; mit cselekedjünk
a mi húgunk felől, a napon melyen arról szót tesznek?

Ha ő kőfal, építünk azon ezüstből palotát; ha pedig ajtó ő, elrekesztjük
őt czédrus-deszkával.

Mikor én olyan leszek, mint a kőfal, és az én emlőim, mint a tornyok;
akkor olyan leszek ő előtte, mint a ki békességet nyer.

Szőlője volt Salamonnak Baálhamonban, adta az ő szőlejét a pásztoroknak,
kiki annak gyümölcséért hoz ezer-ezer ezüst siklust.

Az én szőlőmre, mely én reám néz, nékem gondom lesz: az ezer siklus,
Salamon, tiéd legyen, a kétszáz annak gyümölcsének őrizőié.

Oh te, a ki lakol a kertekben! A te társaid a te szódra figyelmeznek;
hadd halljam én is.

Fuss én szerelmesem, és légy hasonló a vadkecskéhez, vagy a szarvasnak
fiához, a drága füveknek hegyein!

ÉSAIÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Ésaiásnak, Ámós fiának látása, melyet látott Júda és Jeruzsálem felől,
Uzziásnak, Jóthámnak, Akháznak és Ezékiásnak, a Júda királyainak
napjaiban.

Halljátok egek, és vedd füleidbe föld! mert az Úr szól: Fiakat neveltem,
s + méltóságra emeltem, és ők elpártolának tőlem.

Az ökör ismeri gazdáját, és a szamár az ő urának jászlát; Izráel nem
ismeri, az én népem nem figyel reá!

Oh gonosz nemzetség, hamissággal megterheltetett nép, gonosz mag,
nemtelen fiak! elhagyták + az Urat, megútálták az Izráel Szentjét, és
elfordultak tőle.

Miért ostorozzalak tovább, holott a bűnt növelitek? Minden fej beteg, és
minden szív erőtelen.

Tetőtől talpig nincs e testben épség, csupa seb és dagadás és kelevény,
a melyeket ki sem nyomtak, be sem kötöztek, olajjal sem lágyítottak.

Országtok pusztaság, városaitokat tűz perzselé föl, földeteket szemetek
láttára idegenek emésztik, és pusztaság az, mint a hol idegenek dúltak;

És úgy maradt a Sion leánya, mint kunyhó a szőlőben, mint kaliba az
ugorkaföldön, mint megostromlott város.

Ha a seregeknek Ura valami keveset meg nem hagyott volna bennünk, úgy
jártunk volna mint Sodoma, és Gomorához + volnánk hasonlók.

Halljátok az Úrnak beszédét, Sodoma fejedelmei, és vedd füleidbe
Istenünk tanítását, Gomora népe!

Mire való nékem véres áldozataitoknak sokasága? ezt mondja az Úr;
megelégeltem a kosok egészen égőáldozatait és a hízlalt barmok kövérét;
s a tulkok, bárányok és bakok vérében nem gyönyörködöm;

Ha eljöttök, hogy színem előtt megjelenjetek, ki kivánja azt tőletek,
hogy pitvarimat tapossátok?

Ne hozzatok többé hazug ételáldozatot, a jó illattétel útálat
előttem; újhold, szombat s ünnepre-felhívás: bűnt és ünneplést el nem
szenvedhetek.

Újholdaitokat és ünnepeiteket gyűlöli lelkem; terhemre vannak,
elfáradtam viselni.

És ha kiterjesztitek kezeiteket, elrejtem szemeimet előletek; sőt ha
megsokasítjátok is az imádságot, én meg nem hallgatom: vérrel + rakvák
kezeitek.

Mosódjatok, tisztuljatok meg, távoztassátok el szemeim elől
cselekedeteitek gonoszságát, szünjetek meg gonoszt + cselekedni;

Tanuljatok jót tenni; törekedjetek igazságra, vezessétek jóra az
erőszakoskodót, pártoljátok az árvák és özvegyek ügyét.

No jertek, törvénykezzünk, azt mondja az Úr! ha bűneitek skárlátpirosak,
hófehérek lesznek, és ha vérszínűek, mint a karmazsin, olyanok lesznek,
mint a gyapjú.

Ha engedelemmel hallgatándotok, e föld javaival éltek;

És ha vonakodtok, sőt pártot üttök, fegyver emészt meg; mert az Úr szája
szólt!

Mint lett paráznává a hív város! teljes vala jogossággal, igazság
lakozott benne, és most gyilkosok!

Ezüstöd salakká lett, tiszta borod vízzel elegyítve:

Fejedelmid megátalkodottak és lopóknak társai; mind szereti az ajándékot
és vesztegetést hajhász, árvát nem pártolnak, és az özvegy ügye nem
kerül eléjök.

Ezért azt mondja az Úr, a seregeknek Ura, Izráel erős Istene: Jaj! mert
vígasztalást veszek háborgatóimon, és bosszút állok ellenségimen!

És kezemet ellened fordítom, és kiolvasztom mintegy lúggal salakodat, és
eltávolítom minden ólmodat;

És adok néked oly birákat, mint régen, és oly tanácsosokat, mint
kezdetben, s ekkor azt mondják te néked: ez igaz város, ez hív város.

Sion jogosság által váltatik meg, és megtérői igazság által;

De elvesznek a bűnösök és gonoszok egyetemben, s megemésztetnek, a kik
az Urat elhagyták.

Mert szégyen éri őket a cserfákért, a melyekben gyönyörködétek, és
pirulni fogtok a kertek miatt, a melyeket kedveltek;

És hasonlatosok lesztek az elhullott levelű terpentinfához, és a víz
nélkül való kerthez:

És csepüvé lesz az erős, és munkája szikrává: mindketten égni fognak, és
oltójok nem lészen.

2. Fejezet

Ésaiásnak, Ámós fiának beszéde, a melyet látott Júda és Jeruzsálem
felől.

Lészen az utolsó időkben, hogy erősen fog állani az Úr házának hegye,
hegyeknek felette, és magasabb lészen a halmoknál, és özönleni fognak
hozzá minden pogányok;

És eljönnek sok népek, mondván: Jertek menjünk fel az Úr hegyére, Jákób
Istenének házához, hogy megtanítson minket az Ő útaira, és mi járjunk az
Ő ösvényein, mert tanítás Sionból jő, és Jeruzsálemből az Úrnak beszéde;

Ki ítéletet tesz a pogányok között, és bíráskodik sok nép felett; és
csinálnak fegyvereikből kapákat, és dárdáikból metszőkéseket, és nép
népre kardot nem emel, és hadakozást többé nem tanul.

Jákóbnak háza! jertek járjunk az Úrnak világosságában!

Mert elhagytad, Uram, a Te népedet, Jákób házát; mivel telvék napkeleti
erkölcsökkel, és szemfényvesztők, mint a + Filiszteusok, és idegenek
fiaival kötnek szövetséget;

És betelt földje ezüsttel és aranynyal, és nincs szere-száma kincseinek;
betelt földje lovakkal, és nincs szere-száma szekereinek;

És betelt földje bálványokkal, és kezeik csinálmányának hajolnak meg,
mit ujjaik csináltak.

Ezért porba hajtatik a közember, és megaláztatik a főember, és meg nem
bocsátsz nékik.

Menj be a kősziklába, és rejtőzzél el a porba az Úr félelme elől, és az
Ő nagyságának dicsősége előtt.

A kevély szemű közember megaláztatik, és a főemberek magassága porba
hajtatik, és csak az Úr magasztaltatik fel ama napon.

Mert a seregek Urának napja eljő minden kevély és magas ellen, és minden
felemelkedett ellen, és az megaláztatik.

És Libánon minden czédrusai ellen, a melyek magasak és felemelkedettek,
s Básánnak minden tölgyfái ellen;

Minden magas hegyek ellen, és minden felemelkedett halmok ellen;

Minden magas torony ellen, és minden erős kőfal ellen;

És Társisnak minden hajói ellen, és minden gyönyörűséges drágaságok
ellen.

És porba hajtatik a közember kevélysége, és megaláztatik a főemberek
magassága, és egyedül az Úr magasztaltatik fel ama napon.

És a bálványokat teljességgel elveszti.

És bemennek a sziklák barlangjaiba és a föld hasadékaiba, az Úr félelme
elől és nagyságának dicsősége előtt, mikor felkél, hogy megrettentse a
földet.

Ama napon odadobja az ember ezüst bálványait és arany bálványait,
miket magának csinált, hogy azok előtt meghajoljon, a vakondokoknak és
denevéreknek,

Hogy elmenjen a sziklák lyukaiba és a hegyek hasadékiba, az Úr
félelme elől és az Ő nagyságának dicsősége előtt, mikor felkél, hogy
megrettentse a földet.

3. Fejezet

Oh szünjetek meg hát az emberben bízni, a kinek egy lehellet van
orrában, mert hát ugyan mire becsülhető ő?

Mert ímé az Úr, a seregeknek Ura elveszi Jeruzsálemből és Júdából a
támaszt és a táplálót, a kenyérnek minden erejét és a víznek minden
erejét;

Az erőst és hadakozót, birót és prófétát, jóst és öreget;

Az ötvenedes hadnagyot, a tisztes embert, a tanácsost, az ügyes mestert
és a varázsláshoz értőt;

És adok nékik gyerkőczöket fejedelmekül, és gyermekek uralkodnak rajtok.

És nyomorba jut a nép; egyik a másik ellen, ki-ki az ő társa ellen
támad, a gyermek az öreg ellen, becstelen a tisztes ellen;

És ha valaki megragadja atyja nemzetségéből való rokonát, mondván: Néked
ruhád van, légy fejedelmünk és e romlás kezed alatt legyen:

Ez ama napon így fog felkiáltani: Nem leszek sebkötöző, házamban is
nincsen kenyér és nincs ruha; ne tegyetek engem e nép fejedelmévé!

Mert megromlott Jeruzsálem, és Júda elesett, mert nyelvök és
cselekedeteik az Úr ellen vannak, hogy az Ő dicsőséges szemeit
ingereljék.

Arczuk tekintete tesz ellenök bizonyságot, bűneikkel Sodoma módjára
kérkednek, nemhogy eltitkolnák; jaj lelköknek! mert magok szereztek
magoknak gonoszt.

Mondjátok az igaznak, hogy jól lészen dolga, mert cselekedeteik
gyümölcsével élnek.

Jaj a gonosznak, gonoszul lesz dolga, mert kezeinek cselekedete szerint
fizetnek néki.

Népem nyomorgatói gyermekek, és asszonyok uralkodnak rajta; népem! a te
vezéreid hitetők, és ösvényidnek útját elrejtik előled.

Előálla perelni az Úr, és itt áll ítélni népeket.

Az Úr törvénybe megy népe véneivel és fejedelmivel: Hiszen ti
lelegeltétek a szőlőt, szegénytől rablott marha van házaitokban:

Mi dolog, hogy népemet összezúzzátok, és a szegények orczáját
összetöritek? ezt mondja az Úr, a seregeknek Ura.

És szól az Úr: Mivel Sion leányai felfuvalkodtak, és felemelt nyakkal
járnak, szemeikkel pillognak, és aprókat lépve járnak, és lábokkal nagy
zengést bongást szereznek:

Megkopaszítja az Úr Sion leányainak fejtetőjét, és az ő szemérmöket
megmezteleníti.

Ama napon eltávolítja az Úr az ő lábaik zengő ékességét, a napocskákat
és holdacskákat,

A fülönfüggőket, a karpereczeket és a fátyolokat,

A pártákat, a láblánczokat, az öveket, a jóillattartókat és az
ereklyéket,

A gyűrűket és az orrpereczeket,

Az ünneplő ruhákat, a palástokat, a nagy kendőket és az erszényeket,

A tükröket, a gyolcsingeket, a főkötőket és a keczeléket:

És lesz a balzsamillat helyén büdösség, az öv helyén kötél, és a
felfodrozott haj helyén kopaszság, a szép köpenynek helyén zsákruha, és
a szépség helyén homlokra sütött bélyeg.

Férfiaid fegyver által hullnak el, és vitézeid harczban:

És sírnak és gyászolnak kapui, és ő elpusztíttatván, a földön ül;

És megragad hét asszony egy férfit ama napon, mondván: A magunk kenyerét
eszszük és a mi ruhánkba öltözködünk, csak hadd neveztessünk a te
nevedről, és vedd le rólunk gyalázatunkat!

4. Fejezet

És ama napon az Úrnak csemetéje ékes és dicsőséges lészen, és a földnek
gyümölcse nagyságos és díszes + Izráel maradékának.

És lészen, hogy a ki Sionban meghagyatik, és Jeruzsálemben megmarad,
szentnek mondatik, minden, valaki Jeruzsálemben az élők közé beiratott.

Ha elmosta az Úr Sion leányainak undokságát, és Jeruzsálem vérét
eltisztítá belőle az ítélet lelkével, a megégetés lelkével:

Akkor teremteni fog az Úr Sion hegyének minden helye fölé és
gyülekezetei fölé nappal felhőt és ködöt, s lángoló tűznek fényességét
éjjel; mert ez egész dicsőségen oltalma lészen;

És sátor lészen árnyékul nappal a hőség ellen, s oltalom és rejtek
szélvész és eső elől.

5. Fejezet

Hadd énekelek kedvesemről, szerelmesemnek énekét az Ő szőlőjéről!
Kedvesemnek szőlője van nagyon kövér hegyen;

Felásta és megtisztítá kövektől, nemes vesszőt plántált belé, és
közepére tornyot építtetett, sőt benne már sajtót is vágatott; és várta,
hogy majd jó szőlőt terem, és az vadszőlőt termett!

Mostan azért, Jeruzsálem lakosi és Juda férfiai: ítéljetek köztem és
szőlőm között!

Mit kellett volna még tennem szőlőmmel; mit meg nem tettem vele? Miért
vártam, hogy jó szőlőt terem, holott vadat termett?!

Azért most tudatom veletek, hogy mit teszek szőlőmmel; elvonszom
kerítését, hogy lelegeltessék, elrontom kőfalát, hogy eltapodtassék;

És parlaggá teszem; nem metszetik és nem kapáltatik meg, tövis és gaz
veri föl, és parancsolok a fellegeknek, hogy rá esőt ne adjanak!

A seregek Urának szőlője pedig Izráel háza, és Júda férfiai az Ő
gyönyörűséges ültetése; és várt jogőrzésre, s ím lőn jogorzás; és
irgalomra, s ím lőn siralom!

Jaj azoknak, a kik a házhoz házat ragasztanak, és mezőt foglalnak a
mezőkhöz, míg egy helyecske sem marad, és csak ti magatok laktok itt e
földön!

Hallásomra megesküdt a seregeknek Ura, hogy sok házak pusztasággá
lesznek, a nagyok és szépek lakos nélkül,

Mert tíz hold szőlő egy báth bort ereszt, és egy hómer mag egy efát
terem.

Jaj azoknak, a kik jó reggelen részegítő ital után futkosnak, és
mulatnak estig, és bor hevíti őket:

És czitera, lant, dob, síp és bor van lakodalmokban, de az Úrnak dolgát
nem tekintik meg, és nem látják kezeinek cselekedetét.

Ezért fogságba megy népem, mivelhogy tudomány nélkül való, és főemberei
éhen halnak, és sokasága szomjú miatt eped meg;

Azért a sír kiszélesíti torkát és feltátja száját szertelen, és
leszállnak abba népem főemberei, és zajongó sokasága, és minden
örvendezői;

És porba hajtatik a közember, és megaláztatik a főember, és a nagyok
szemei megaláztatnak.

És felmagasztaltatik a seregeknek Ura az ítéletben, s a szent Isten
megszenteli magát igazságban.

És bárányok legelnek ott, mint legelőjükön, s a gazdagoknak romjain
idegenek élnek!

Jaj azoknak, a kik a vétket hazugságnak kötelein vonszák, és a bűnt mint
szekeret köteleken;

A kik ezt mondják: siessen és tegye hamar munkáját, hogy lássuk, s
közelítsen és jőjjön el Izráel Szentjének tanácsa, hogy tudjuk meg.

Jaj azoknak, a kik a gonoszt jónak mondják és a jót gonosznak; a kik a
sötétséget világossággá s a világosságot sötétséggé teszik, és teszik a
keserűt édessé, s az édest keserűvé!

Jaj azoknak, a kik magoknak bölcseknek látszanak, és eszesek önnön magok
előtt!

Jaj azoknak, a kik hősök borivásban és híresek részegítő ital
vegyítésében;

A kik a gonoszt ajándékért igaznak mondják, és az igazak igazságát
elfordítják tőlünk:

Ezért, mint a polyvát megemészti a tűznek nyelve, és az égő széna
összeomlik: gyökerök megrothad, virágjok mint a por elszáll, mert a
seregek Urának törvényét megvetették, és Izráel szentjének beszédét
megútálták.

Ezért gerjedt fel az Úrnak haragja népe ellen, és felemelé rá kezét, és
megveri, hogy a hegyek megrendülnek, és holttestök szemétként fekszik az
utczán. Mindezekkel haragja el nem mult, és keze még felemelve van.

És zászlót emel a távoli népeknek, és süvölt a föld határán lakozóknak,
és ímé hamarsággal könnyen eljőnek.

Nem lesz köztük egy is elfáradott, sem tántorgó nem szunnyad, és nem
aluszik; derekának öve sem oldódik meg, és nem szakad el saruja szíja
sem;

Nyilai élesek, és minden ő kézívei felvonvák, lovai körme, miként a
kova, és kerekei mint a forgószél;

Ordítása, mint az oroszláné, és ordít, mint az oroszlán-kölykök, és
morog s prédát ragad s elviszi, és nincs, a ki elvegye tőle;

És rámordul ama napon, mint tenger mormmolása; és ő a földre néz, de ímé
ott sűrű sötétség; és a nap meghomályosodik a ráborult homályban!

6. Fejezet

A mely esztendőben meghala Uzziás király, látám az Urat ülni magas és
felemeltetett székben, és palástja betölté a templomot;

Szeráfok állanak vala felette: mindeniknek hat-hat szárnya vala:
kettővel orczáját fedé be, kettővel lábait fedé be, és kettővel
lebegett;

És kiált vala egy a másiknak, és mondá: Szent, szent, szent a seregeknek
Ura, teljes mind a széles föld az ő dicsőségével!

És megrendülének az ajtó küszöbei a kiáltónak szavától, és a ház betelt
füsttel.

Akkor mondék: Jaj nékem, elvesztem, mivel tisztátalan ajkú vagyok és
tisztátalan ajkú nép közt lakom: hisz a királyt, a seregeknek Urát láták
szemeim!

És hozzám repült egy a szeráfok közül, és kezében eleven szén vala, a
melyet fogóval vett volt az oltárról;

És illeté számat azzal, és mondá: Ímé ez illeté ajkaidat, és hamisságod
eltávozott, és bűnöd elfedeztetett.

És hallám az Úrnak szavát, a ki ezt mondja vala: Kit küldjek el és ki
megyen el nékünk? Én pedig mondék: Ímhol vagyok én, küldj el engemet!

És monda: Menj, és mondd ezt e népnek: Hallván halljatok és ne értsetek,
s látván lássatok és ne ismerjetek;

Kövérítsd meg e nép szívét, és füleit dugd be, és szemeit kend be: ne
lásson szemeivel, ne halljon füleivel, ne értsen szívével, hogy meg ne
térjen, és meg ne gyógyuljon.

És én mondék: Meddig lészen ez Uram?! És monda: Míg a városok pusztán
állanak lakos nélkül, és a házak emberek nélkül, s a föld is puszta
lészen;

És az Úr az embert messze elveti, s nagy pusztaság lészen a földön;

És ha megmarad még rajta egy tizedrész, ismétlen elpusztul ez is; de
mint a terpentinfának és cserfának törzsük marad kivágatás után: az ő
törzsük szent mag lészen!

7. Fejezet

És lőn a Júda királyának, Akháznak, az Uzziás fiának, Jóthám fiának
napjaiban, eljöve Reczin, Sziriának királya, és Remaljának fia, Pékah,
Izráelnek királya Jeruzsálem ellen, hogy azt megostromolja; de nem
veheté meg azt.

És hírül vivék a Dávid házának, mondván: Sziria Efraimmal egyesült! és
megindula szíve s népének szíve, a mint megindulnak az erdő fái a szél
miatt.

És mondá az Úr Ésaiásnak: Menj ki, kérlek, Akház eleibe te és Seár-Jásub
fiad, a felső tó csatornájának végéhez, a ruhafestők mezejének útján;

És mondd néki: Vigyázz és légy nyugodt; ne félj! és meg ne lágyuljon
szíved e két füstölgő üszögdarab miatt, Reczinnek és Sziriának, és
Remalja fiának felgerjedett haragja miatt!

Mivelhogy gonosz tanácsot tartott ellened Sziria, Efraim és Remalja fia,
mondván:

Menjünk el Júda ellen, s reszkettessük meg, és kapcsoljuk magunkhoz, és
tegyük királylyá benne Tábeal fiát,

Így szól az Úr Isten: Nem áll meg és nem lészen ez!

Mert Sziria feje Damaskus, és Damaskusnak feje Reczin, és még hatvanöt
esztendő, s megromol Efraim és nép nem lészen.

Efraim feje pedig Samaria, és Samaria feje a Remalja fia: ha nem
hisztek, bizony meg nem maradtok!

És szóla ismét az Úr Akházhoz, mondván:

Kérj jelt magadnak az Úrtól, a te Istenedtől, kérj a mélységben vagy
fent a magasban!

És mikor szóla Akház: Nem kérek s nem kisértem az Urat!

Akkor monda a próféta: Halld meg hát, Dávid háza! hát nem elég embereket
bosszantanotok, hogy még az én Istenemet is bosszantjátok?

Ezért ád jelt néktek az Úr maga: Ímé, a szűz fogan méhében, és szül
fiat, s nevezi azt Immánuelnek,

Ki vajat és mézet eszik, míg megtanulja a gonoszt megvetni, és a jót
választani;

Mert mielőtt e gyermek megtanulná megvetni a gonoszt, és a jót
választani, elpusztul a föld, melynek két királyától te reszketsz.

És hozni fog az Úr reád és népedre és atyád házára oly napokat, milyenek
még nem jöttenek, mióta Efraim elszakadott Júdától: Assiria királyát.

És lesz ama napon: süvölt az Úr az Égyiptom folyóvize mellett való
legyeknek, s Assiria földje méheinek,

S mind eljönnek, és letelepszenek a meredek völgyekben és sziklák
hasadékaiban, minden töviseken és minden legelőkön.

Ama napon leberetválja az Úr a folyón túl bérlett beretvával, Assiria
királya által a főt s a lábak szőrét, a mely a szakált is leveszi;

És lesz ama napon, hogy kiki egy fejőstehenet tart és két juhot,

És lészen, hogy a tej bősége miatt vajat eszik; mert vajat és mézet
eszik, valaki csak megmaradott e földön.

S lészen ama napon, hogy minden helyet, a hol ezer szőlőtő ezer siklust
érő vala, tövis és gaz ver fel.

Nyilakkal és kézívvel mehet oda az ember, mivel tövis és gaz verte fel
mind az egész földet;

Sőt a hegyekre, a melyeket kapával kapáltanak, sem fogsz felmenni,
félvén a tövistől és gaztól; hanem barmok legelőjévé lesznek és juhok
járásává.

8. Fejezet

És monda nékem az Úr: Végy magadnak egy nagy táblát, és írd fel reá
közönséges betűkkel: siess zsákmányra és gyorsan prédára;

És én hív tanúkul választom magamnak Úriást, a papot és Zakariást,
Jeberekiás fiát.

És bementem a prófétaasszonyhoz, a ki fogant, és szült fiat; és mondá az
Úr nékem: Nevezd nevét: siess zsákmányra és gyorsan prédára.

Mert mielőtt e gyermek ezt ki tudja mondani: apám és anyám, Damaskus
gazdagságát és Samaria prédáját Assiria királyának szolgája elviszi.

Ismét szólott az Úr hozzám, mondván:

Mivel megútálta e nép Siloahnak lassan folyó vizét, és Reczinben és
Remalja fiában gyönyörködik:

Azért ímé rájok hozza az Úr a folyónak erős és sok vizét, Assiria
királyát és minden ő hatalmát, és feljő minden medre fölé, és foly
minden partjai felett.

És becsap Júdába, és megáradván átmegy rajta, s torkig ér, és
elterjesztett szárnyai ellepik földednek szélességét, oh Immánuel!

Fenekedjetek csak népek és romoljatok meg; figyeljetek, valakik messze
laktok; készüljetek és megrontattok; készüljetek és megrontattok.

Tanácskozzatok, de haszontalan lesz, beszéljetek beszédet, de nem áll
meg, + mert Isten van mi velünk!

Mert így szólott hozzám az Úr, rajtam lévén erős keze, hogy tanítson
engem, hogy e népnek útján ne járjak, mondván:

Ti ne mondjátok összeesküvésnek, valamit e nép összeesküvésnek mond, és
félelme szerint ne féljetek és ne rettegjetek;

A seregek Urát: Őt szenteljétek meg, Őt féljétek, és Őt rettegjétek!

És Ő néktek szenthely lészen; de megütközés köve és botránkozás sziklája
Izráel két házának, s tőr és háló Jeruzsálem lakosainak.

És megütköznek köztük sokan, s elesnek és összetöretnek; tőrbe esnek és
megfogatnak!

Kösd be e bizonyságtételt, és pecsételd be e tanítást tanítványaimban!

Én pedig várom az Urat, a ki elrejté orczáját Jákób házától, és benne
bízom.

Ímhol vagyok én és a fiak, kiket adott nékem az Úr jelekül és csodákul
Izráelben: a Sion hegyén lakozó sergeknek Urától vagyunk mi!

És ha ezt mondják tinéktek: Tudakozzatok a halottidézőktől és a
jövendőmondóktól, a kik sipognak és suttognak: hát nem Istenétől
tudakozik-é a nép? + az élőkért a holtaktól kell-é tudakozni?

A tanításra és bizonyságtételre hallgassatok! Ha nem ekként szólnak
azok, a kiknek nincs hajnalok:

Úgy bolyongani fognak a földön, szorongva és éhezve; és lészen, hogyha
megéhezik, felgerjed és megátkozza királyát és Istenét, s néz fölfelé,

És azután a földre tekint, és ímé mindenütt nyomor és sötétség, és
szorongatásnak éjszakája, ő pedig a sűrű sötétben elhagyatva!

9. Fejezet

De nem lesz mindig sötét ott, a hol most szorongatás van; először
megalázta Zebulon és Nafthali földjét, de azután megdicsőíti a tenger
útját, a Jordán túlsó partját és a pogányok határát.

A nép, a mely sötétségben jár vala, lát nagy világosságot; a kik
lakoznak a halál árnyékának földében, fény ragyog fel fölöttök!

Te megsokasítod e népet, nagy örömöt szerzesz néki, és örvendeznek
előtted az aratók örömével, és vígadoznak, mint mikoron zsákmányt
osztanak.

Mert terhes igáját és háta vesszejét, az őt nyomorgatónak botját
összetöröd, mint a Midián napján;

Mert a vitézek harczi saruja és a vérbe fertőztetett öltözet megég, és
tűznek eledele lészen;

Mert egy gyermek születik nékünk, fiú adatik nékünk, és az uralom az
ő vállán lészen, és hívják nevét: csodálatosnak, + tanácsosnak, erős
Istennek, örökkévalóság atyjának, békesség fejedelmének!

Uralma növekedésének és békéjének nem lesz vége a Dávid trónján és
királysága felett, hogy fölemelje és megerősítse azt jogosság és igazság
által mostantól mindörökké. A + seregek Urának buzgó szerelme mívelendi
ezt!

Beszédet küldött az Úr Jákóbnak, és leesett Izráelben,

Hogy megértse az egész nép: Efraim és Samaria lakosa, a kik ezt mondják
kevélyen és felfuvalkodva:

Téglák omlottak le, és mi faragott kőből építünk; fügefák vágattak ki,
és mi czédrusokat ültetünk helyökre!

De az Úr ellenök hozza Reczin szorongatóit, és ellenségeiket rájok
uszítja;

A Sziriabeliek elől, és a Filiszteusok hátul, s falják Izráelt feltátott
torokkal. Mindezekkel azonban haragja el nem múlt, és keze még felemelve
van.

Hiszen e nép nem tért meg az őt verő Istenhez, és a seregeknek Urát nem
keresték;

Ezért kivágja az Úr Izráelből a főt és farkat, a pálmaágat és a kákát
egy napon.

A fő: a vén és a főember, a fark pedig a próféta, a ki hazugságot szól.

Mert e nép vezérei hitetőkké lettek, és a kiket vezetének, elvesztek.

Ezért ifjaiban sem gyönyörködik az Úr, s árváin és özvegyein sem
könyörül; mert mindnyájan istentelenek és gonosztevők, és minden száj
bolondságot beszél. Mindezekkel haragja el nem múlt, és keze még
felemelve van.

Mert a gonoszság felgerjedt, mint a tűz, s tövist és gazt emészt, és
meggyújtja a sűrű erdőt, és felgomolyg a füst oszlopában.

A seregek Urának haragja miatt kiégett a föld, és a nép a tűznek eledele
lőn: Senki atyjafián + nem könyörül,

Jobbkézre vág és megéhezik, eszik balkézre és nem elégszik meg;
mindnyájan karjoknak húsát eszik,

Manassé Efraimot és Efraim Manassét; s mindketten Júda ellen kelnek.
Mindezekkel haragja el nem múlt, és keze még felemelve van.

10. Fejezet

Jaj a hamis határozatok határozóinak, és a jegyzőknek, a kik gonoszt
jegyeznek,

Hogy elriaszszák a gyöngéket a törvénykezéstől, s elrabolják népem
szegényeinek igazságát, hogy legyenek az özvegyek az ő prédájok, és az
árvákban zsákmányt vessenek.

S vajjon mit míveltek a meglátogatásnak és a messzünnen rátok jövő
pusztulásnak napján? Kihez futtok segítségért, és hol hagyjátok
dicsőségeteket?

Bizony csak: a foglyok alá hanyatlanak és a megölettek alá hullanak;
mind ezekkel haragja el nem múlt, és keze még felemelve van.

Jaj Assiriának, haragom botjának, mert pálcza az ő kezében az én
búsulásom!

Istentelen nemzetség ellen küldtem őt, és haragom népe ellen rendelém,
hogy prédáljon és zsákmányt vessen, és eltapodja azt, mint az utczák
sarát.

De ő nem így vélekedik, és szíve nem így gondolkozik, mert ő pusztítani
akar, és kigyomlálni sok népeket.

Mert így szól: Vajjon vezéreim nem mind királyok-é?

Nem úgy megvettem-é Kalnót, mint Kárkemist? És Hamáthot, mint Arphádot?
És Samariát, mint Damaskust?

Miképen megtalálta volt kezem a bálványok országait, holott pedig több
faragott képük volt, mint Jeruzsálemnek és Samariának,

Avagy a mint cselekedtem Samariával és az ő bálványaival; nem úgy
cselekedhetem-é Jeruzsálemmel és bálványképeivel?

Ezért ha majd elvégezi az Úr minden dolgát Sion hegyén és Jeruzsálemben,
meglátogatom az Assiriabeli király nagyakaró szíve gyümölcsét és
nagyralátó szeme kevélységét.

Mert ezt mondá: Kezem erejével míveltem ezt és bölcseségemmel, mivel
okos vagyok; elvetettem sok népeknek határit, és kincseikben zsákmányt
vetettem, és leszállítám, mint erős, a magasan ülőket;

És kezem úgy találta mintegy fészket a népek gazdagságát; és a mily
könnyen elszedik az elhagyott tojásokat, azonképen foglaltam én el az
egész földet; és nem volt senki, a ki szárnyát mozdította, vagy száját
megnyitotta, vagy csak sipogott volna is!

Avagy dicsekszik-é a fejsze azzal szemben, a ki vele vág? vagy a fűrész
felemeli-é magát az ellen, a ki vonsza azt? Mintha a bot forgatná azt, a
ki őt felemelé, és a pálcza felemelné azt, a mi nem fa!

Azért az Úr, a seregek Ura kövéreire ösztövérséget bocsát, és az ő
dicsősége alatt égés ég, miként a tűz égése;

És lészen Izráel világossága tűz gyanánt, és annak Szentje láng gyanánt,
és ég és megemészti gazzát és tövisét egy napon;

Az ő erdejének és kertjének ékességét pedig lelkétől mind testéig
megemészti, és lesorvad, mint a sorvadozó

Erdője fáinak maradéka kicsiny lészen, és azokat egy gyermek is
felírhatja!

És lészen ama napon, hogy többé nem támaszkodik Izráel maradéka és a
ki megmaradt Jákób házából, az őt nyomorgatóhoz, hanem támaszkodik az
Úrhoz, Izráel Szentjéhez hűségesen;

A maradék megtér, a Jákób maradéka az erős Istenhez.

Mert ha néped Izráel számszerint annyi lenne is, mint a tenger fövenye,
csak maradéka tér meg; az elvégezett pusztulás elárad igazsággal!

Mert elvégezett pusztítást cselekszik az Úr, a seregek Ura, mind az
egész földön.

Azért így szól az Úr, a seregeknek Ura: Ne félj népem, Sionnak lakosa,
az Assiriabeli királytól! bár botjával megver tégedet és pálczáját
felemeli rád, miként Égyiptom egykoron;

Mert még csak egy kevés idő van: és elfogy búsulásom és haragom az ő
megemésztésökre lészen!

És a seregeknek Ura ostort emel ő ellenök, miként a Midián levágatása
idején az Oreb kőszikláján, és pálczáját a tenger fölé emeli, mint
Égyiptomban egykoron.

És lesz ama napon: eltávozik az ő terhe válladról és igája nyakadról, és
megromol az iga a kövérségnek miatta.

Ajjáthba jő, Migronba átsiet, Mikhmásnál rakja le hadakozó szerszámait;

Átmennek a szoroson, Gébában lesz hálóhelyünk; megrémül Ráma, Gibea,
Saulnak városa elfut.

Kiálts Gallim leánya, és vedd füleidbe Laisa, és szegény Anathóth!

Madména megindul, Gébim lakosai mentik övéiket;

Még Nóbba megyen ma, hogy ott megálljon, és emeli már kezét Sion
leányának hegye és Jeruzsálemnek halma ellen!

De ímé az Úr, a seregeknek Ura: levagdalja az ágakat rémítő hatalommal,
és a magas termetűek kivágattatnak, és a magasságosak megaláztatnak;

Az erdő sűrű ágait levágja vassal, és megdől a Libánon egy hatalmas
által.

11. Fejezet

És származik egy vesszőszál Isai törzsökéből, s gyökereiből egy
virágszál nevekedik.

A kin az Úrnak lelke megnyugoszik: bölcseségnek és értelemnek lelke,
tanácsnak és hatalomnak lelke, az Úr ismeretének és félelmének lelke.

És gyönyörködik az Úrnak félelmében, és nem szemeinek látása szerint
ítél, és nem füleinek hallása szerint bíráskodik:

Igazságban ítéli a gyöngéket, és tökéletességben bíráskodik a föld
szegényei felett; megveri a földet szájának vesszejével, és ajkai
lehével megöli a hitetlent.

Derekának övedzője az igazság lészen, és veséinek övedzője a hűség.

És lakozik a farkas a báránynyal, és a párducz a kecskefiúval fekszik, a
borjú és az oroszlán-kölyök és a kövér barom együtt lesznek, és egy kis
gyermek őrzi azokat;

A tehén és medve legelnek, és együtt feküsznek fiaik, az oroszlán, mint
az ökör, szalmát eszik;

És gyönyörködik a csecsszopó a viperák lyukánál, és a csecstől
elválasztott a baziliskus lyuka felett terjengeti kezét:

Nem ártanak és nem pusztítnak sehol szentségemnek hegyén, mert teljes
lészen a föld az Úr + ismeretével, mint a vizek a tengert beborítják.

És lesz ama napon, hogy Isai gyökeréhez, a ki a népek zászlója lészen,
eljőnek a pogányok, és az ő nyugodalma dicsőség lészen.

És lesz ama napon: az Úr másodszor nyujtja ki kezét, hogy népe
maradékát megvegye, a mely megmaradt Assiriától, Égyiptomtól,
Pathrosztól, Szerecsenországtól, Elámtól, Sinártól, Hamáthtól és a
tenger szigeteitől.

És zászlót emel a pogányok előtt, és összegyűjti Izráel elszéledt fiait,
és Júdának szétszórt leányait egybegyűjti a földnek négy szárnyairól.

Megszünik Efraimnak irígysége, és Júdából a gyűlölködők kivágattatnak;
Efraim nem irígykedik Júdára, és Júda sem támad többé Efraimra.

És repülnek a Filiszteusoknak hátára napnyugot felé, és kelet fiaiban
együtt vetnek zsákmányt, és kezet vetnek Edomra és Moábra, és az
Ammoniták engednek nékik.

És az Úr megátkozza Égyiptom tengerének nyelvét, és kezét felemeli az
Eufráth fölé erős száraztó szélben, és hét patakra csapja azt, és népét
sarus lábbal vezeti át,

És csinált út lészen népe maradékának, a mely megmaradt Assiriától, a
mint volt Izráelnek, mikor kijött Égyiptomnak földéből.

12. Fejezet

És így szólsz ama napon: Hálákat adok néked, oh Uram! mert jóllehet
haragudtál reám, de elfordult haragod, és megvígasztaltál engemet!

Ímé, az Isten az én szabadítóm! bízom és nem félek; mert erősségem és
énekem az Úr, az Úr, és lőn nékem szabadítóm!

S örömmel merítetek vizet a szabadító kútfejéből,

És így szólotok ama napon: Adjatok hálát az Úrnak, magasztaljátok az Ő
nevét, hirdessétek a népek közt nagyságos dolgait, mondjátok, hogy nagy
az Ő neve.

Mondjatok éneket az Úrnak, mert nagy dolgot cselekedett; adjátok tudtára
ezt az egész földnek!

Kiálts és örvendj, Sionnak lakosa, mert nagy közötted Izráelnek Szentje!

13. Fejezet

Jövendölés Babilonia ellen, a melyet látott Ésaiás, Ámós fia.

Emeljetek zászlót kopasz hegyen, kiáltsatok nékik, kézzel intsetek, hogy
bevonuljanak a fejedelmek kapuin!

Én parancsoltam felszentelt vitézeimnek, és elhívtam erősimet haragomnak
véghezvitelére, a kik én bennem büszkén örvendenek.

Hah! zsibongás a hegyeken, mint nagy néptömegé hah! összegyűlt népek
országainak zúgása; a seregek Ura harczi sereget számlál.

Jőnek messze földről, az égnek végéről, az Úr, és haragjának eszközei,
elpusztítani mind az egész földet.

Jajgassatok, mert közel van az Úrnak napja, mint pusztító hatalom jő a
Mindenhatótól.

Ezért megerőtlenülnek minden kezek, és elolvad minden embernek szíve;

És megrémülnek, kínok és fájdalmak fogják el őket, és szenvednek, mint a
szülőasszony; egyik a másikon csodálkozik, és arczuk lángba borul.

Ímé az Úrnak napja jő kegyetlen búsulással és felgerjedt haraggal, hogy
a földet pusztasággá tegye, és annak bűnöseit elveszesse arról.

Mert az ég csillagai és csillagzatai nem ragyogtatják fényöket, sötét
lesz a nap támadásakor, és a hold fényét nem tündökölteti.

És meglátogatom a földön a bűnt, és a gonoszokon vétküket, és
megszüntetem az istentelenek kevélységét, és az erőszakoskodóknak gőgjét
megalázom.

Drágábbá teszem az embert a színaranynál, és a férfit Ofir
kincsaranyánál.

Ezért az egeket megrendítem, és megindul helyéről a föld is, a seregek
Urának búsulása miatt, és felgerjedett haragjának napján,

És mint az űzött zerge, és mint a pásztor nélkül való nyáj, kiki népéhez
tér meg, és kiki az ő földére fut;

Valaki ott találtatik, átveretik, és valaki megfogatik, fegyver miatt
hull el,

Kisdedeiket szemök előtt zúzzák szét, házaikat elzsákmányolják, és
feleségeiket megszeplősítik.

Ímé, én feltámasztom ellenök a Médiabelieket, a kik ezüsttel nem
gondolnak, és aranyban nem gyönyörködnek;

Kézíveik szétzúznak ifjakat, és nem könyörülnek a méh gyümölcsén, a
fiaknak nem irgalmaz szemök:

És olyan lesz Babilon, a királyságok ékessége, a Khaldeusok
dicsekvésének dísze, mint a hogyan elpusztítá Isten Sodomát és Gomorát;

Nem ülik meg soha, és nem lakják nemzetségről nemzetségre, nem von
sátort ott az arábiai, és pásztorok sem tanyáznak ott;

Hanem vadak tanyáznak ott, és baglyok töltik be házaikat, és struczok
laknak ott, és bakok szökdelnek ott;

És vad ebek üvöltenek palotáikban, és mulató házaikban sakálok; és ideje
nem sokára eljő, és napjai nem késnek.

14. Fejezet

Mert könyörül az Úr Jákóbon, és ismét elválasztja Izráelt, és
megnyugotja őket földjükön; és a jövevény hozzájok adja magát, és a
Jákób házához csatlakoznak;

És felveszik őket a népek, és elviszik őket lakhelyökre, és Izráel háza
bírni fogja őket az Úr földén, szolgák és szolgálók gyanánt; és foglyaik
lesznek foglyul vivőik, és uralkodnak nyomorgatóikon.

És majd ama napon, a melyen nyugalmat ád néked az Úr fáradságodtól
és nyomorúságodtól és ama kemény szolgálattól, a melylyel szolgálnod
kellett,

E gúnydalt mondod Babilon királya felett, és szólsz: Miként lőn vége a
nyomorgatónak, a szolgaság házának vége lőn!

Eltörte az Úr a gonoszok pálczáját, az uralkodóknak vesszejét.

A ki népeket vert dühében szüntelen való veréssel, leigázott népségeket
haraggal, kergettetik feltartózhatlanul.

Nyugszik, csöndes az egész föld. Ujjongva énekelnek.

Még a cziprusok is örvendenek rajtad: a Libánon czédrusai ezt mondják:
Mióta te megdőltél, nem jő favágó ellenünk.

Alant a sír megindul te miattad megérkezésedkor, miattad felriasztja
árnyait, a föld minden hatalmasit, felkölti székeikről a népek minden
királyait;

Mind megszólalnak, és ezt mondják néked: Erőtlenné lettél te is, miként
mi; hozzánk hasonlatos levél!

Kevélységed és lantjaid zengése a sírba szállt; fekvő ágyad férgek, és
takaró lepled pondrók!

Miként estél alá az égről fényes csillag, hajnal fia!? Levágattál a
földre, a ki népeken tapostál!

Holott te ezt mondád szívedben; Az égbe megyek fel, az Isten csillagai
fölé helyezem ülőszékemet, és lakom a gyülekezet hegyén messze északon.

Felibök hágok a magas felhőknek, és hasonló leszek a Magasságoshoz.

Pedig a sírba szállsz alá, sírgödör mélységébe!

A kik látnak, rád tekintenek, és elgondolják: Ez-é a föld ama
háborgatója, a ki királyságokat rendített meg?

A ki a föld kerekségét pusztasággá tette, városait lerontá, és foglyait
nem bocsátá haza!

A népeknek minden királyai dicsőségben nyugosznak, kiki az ő sírjában,

Te pedig messze vettetel sírodtól, mint valami hitvány gally, takarva
megölettekkel, fegyverrel átverettekkel, sziklasírba leszállókkal, mint
valami eltapodott holttest!

Nem egyesülsz velök a sírban, mert elpusztítád földedet, megölted
népedet: nem él sokáig a gonoszok magva sem!

Készítsetek öldöklést az ő fiainak atyáik vétkéért, hogy fel ne
keljenek, és örökségül bírják e földet, és városokkal töltsék be e
földnek színét!

És felkelnek ő ellenök, szóla a seregeknek Ura, és kivágom Babilon nevét
és maradékát, fiait és unokáit, szól az Úr;

És a sündisznónak örökségévé és álló vizek tavává teszem azt, és
elsöpröm azt a pusztítás seprőjével, szól a seregeknek Ura.

Megesküdött a seregeknek Ura, mondván: Úgy lészen, mint elgondolám, úgy
megy véghez, mint elvégezém:

Megrontom Assiriát földemen, és megtapodom hegyeimen, és eltávozik róluk
igája, és terhe válláról eltávozik.

Ez az elvégezett tanács az egész föld felől, és ez ama felemelt kéz
minden népek fölött.

Mert a seregek Ura végezte, és ki teszi azt erőtelenné? Az ő keze fel
van emelve; ki fordítja el azt?

A mely esztendőben meghalt Akház király, akkor lőn e jövendölés.

Ne örvendj oly nagyon Filisztea, hogy eltört a téged verőnek vesszeje,
mert a kígyó magvából baziliskus jő ki, a melytől szárnyas sárkány
származik.

És legelnek a szegényeknek elsőszülöttei, és a szűkölködők bátorsággal
nyugosznak; és én kivesztem gyökeredet éhséggel, és maradékodat megölik.

Jajgass kapu, kiálts város! remeg egész Filisztea, mivel füst jő észak
felől; és nem marad el seregeiből egy sem!

És mit felelnek a népek követei? Azt, hogy az Úr veté meg a Sion
alapját, és abban bíznak népe szegényei.

15. Fejezet

Jövendölés Moáb ellen. Igen, a pusztulás éjjelén megsemmisült Ar-Moáb;
igen, a pusztulás éjjelén megsemmisült Kir-Moáb!

Felmennek a templomba, és Dibon a magaslatokra megy sírni, Nebón és
Médebán jajgat Moáb, minden fejen kopaszság, minden szakál lenyírva!

Utczáin gyászruhába öltöznek, házfedelein és piaczain jajgat minden, és
könyekben olvad el!

És kiált Hesbon és Eleálé, szavok Jáháczig hallatik; ezért ordítanak
Moáb vitézei, és lelke reszket.

Szívem kiált Moábért, a melynek végvárai Zoárig, a három éves üszőig
nyúltanak; mert Luhith hágóján sírással mennek fel, és mert Horonaim
útján romlásuknak kiáltását hallatják.

Mert Nimrim vizei pusztasággá lesznek, mert elszáradt a pázsit,
elfogyott a fű, és semmi zöld nem lészen.

Ezért a mit megmenthettek és jószágukat a fűzfáknak patakja mellé
hordják.

Mert kiáltás zengé körül Moáb határát, jajgatása Eglaimig, és
Beér-Élimig hallatik jajgatása!

Mert Dimon vizei megteltek vérrel, mert új romlást hozok Dimonra: Moáb
menekültjeire oroszlánt, és a földnek maradékira.

16. Fejezet

Küldjétek a föld Urának bárányát Szelából a pusztán át Sion leányának
hegyére.

Mert mint a bujdosó madár szétszórt fészek körül, olyanok lőnek Moáb
leányai az Arnon gázlóin:

Adj tanácsot, tarts ítéletet; tegyed árnyékodat délben olyanná, mint az
éjszaka, rejtsd el a kiűzötteket, és a bujdosót ne add ki!

Lakozzanak benned menekültjeim, és Moábnak te légy oltalom a pusztító
ellen! Mert vége a nyomorgatónak, megszünt a pusztítás, és elfogytak a
földről a tapodók.

És Isten kegyelme megerősített egy ülőszéket, és ül azon igazsággal
Dávid sátorában egy bíró, jogosság keresője, igazság ismerője.

Hallottuk volt Moáb kevélységét, a felettébb kevélyét, gőgjét,
kevélységét, dühét, és üres kérkedését.

Ezért jajgatni fog Moáb Moábért, minden jajgatni fog, és nyögtök
Kir-Háresethnek romjain egészen megtörve.

Mert Hesbon földei elhervadának, és Sibma szőlőjének drága vesszőit a
népek fejedelmei levágták. Jáézerig értek azok, a pusztát bejárták,
kacsai szétterjedtek, és a tengeren túlnyúltak.

Ezért siratom Jáézer siralmával Sibma szőlőjét, megnedvesítlek
könyeimmel Hesbon és Eleálé, mert szüretedről és aratásodról a víg
éneklés elmaradt.

Elvétetett a vígság és öröm a kertből, és a szőlőkben nem vígadnak és
nem kiáltanak, bort sajtókban nem nyom a bornyomó, véget vetettem a víg
éneklésnek.

Ezért bensőm Moábért, mint a czitera sír, és szívem Kir-Heresért!

És lesz, hogy meg fog tetszeni, hogy Moáb a magaslaton elfáradt, és hogy
templomába megy imádkozni, de nem mehet!

Ez a beszéd, a melyet szólott az Úr Moáb felől már régen.

És most szól az Úr, mondván: Három esztendő alatt, melyek, mint
napszámos esztendői, megaláztatik Moáb dicsősége egész nagy népével
együtt, és maradéka kicsiny, kevés és erőtelen lészen.

17. Fejezet

Jövendölés Damaskus ellen. Ímé Damaskus városa elpusztíttatik, és romok
halmává lesz;

Aróer városai elhagyatnak, és barmokéi lesznek, a melyek ott fognak
nyugodni háborítatlanul.

És vége lesz Efraim erősségének, és Damaskus királyságának; Siria
maradéka úgy jár, mint az Izráeliták dicsősége, ezt mondja a seregeknek
Ura.

És lesz ama napon: megvékonyul a Jákób dicsősége, és húsa kövérsége
megösztövéredik.

És lészen, mint mikor az arató összefogja a gabonát és a kalászokat
kezével learatja, és lészen, mint mikor valaki kalászokat szed össze a
Refáim völgyében;

És csak mezgérlés marad belőlök, mint az olajfa megrázásakor két-három
bogyó az ágak hegyén, négy-öt a gyümölcsfának lombjai közt, így szól az
Úr, Izráel Istene.

Ama napon Teremtőjére tekint az ember, és szemei Izráel Szentjére
néznek;

És nem tekint az oltárokra, kezeinek alkotmányára, és a miket ujjai
csináltak, nem nézi azokat, a berkeket és a nap-oszlopokat.

Erős városai olyanok lesznek ama napon, mint elhagyott erdő és hegytető,
a melyeket elhagytak volt Izráel fiai előtt, és pusztasággá lesznek.

Mert elfelejtkeztél megszabadító Istenedről, és nem emlékeztél meg erős
kőszáladról, ez okért ültetél gyönyörűséges ültetéseket, és idegen
vesszőt plántáltál beléjök;

A mely napon elültetted, körül sövényezéd és reggelre magodat
felvirágoztatád: de nem lészen aratás sebeidnek és nagy fájdalmadnak
napján!

Jaj a sok nép zúgásának, a kik úgy zúgnak, mint a tenger zúgása, és a
népségek háborgásának, a kik háborognak, mint erős vizek!

A népségek, mint sok vizek háborgása, úgy háborognak, de megdorgálja azt
és elfut messzire, és elragadtatik, mint a hegyek polyvája szél előtt és
mint pozdorja a forgószél előtt;

Estvének idején rémülés száll reájok és minekelőtte megvirrad, nem
lesznek: ez jutalmok pusztítóinknak és sorsok rablóinknak!

18. Fejezet

Jaj a szárnysuhogás országának, a mely Szerecsenország folyóin túl van;

A mely követeket küld a tengeren gyékényből csinált tutajokon, vizek
színén. Menjetek el gyors hírnökök, a magas és derék néphez, a néphez, a
mely rettenetes mióta van és ezután is; a hatalmas és hódító néphez, a
melynek földét folyók hasítják át.

Föld kerekségének minden lakói és földnek lakosai meglássátok, mikor a
hegyeken zászló emelkedik, és halgassatok, ha kürt szól!

Mert ezt mondá az Úr nékem: Nyugodtan nézem sátoromból verőfényes
melegnél, harmatozó felhőnél aratás hévségében.

Mert aratás előtt, ha a virágzás véget ér, és a virág érő fürtté lészen,
levágja a vesszőket metszőkésekkel, és a kacsokat eltávolítja és
lemetszi.

Mind ott hagyatnak a hegyek madarainak és a föld állatainak, és a
madarak rajtok nyaralnak, és a föld minden állatai rajtok telelnek.

Abban az időben ajándékot viszen a seregek Urának a magas és derék nép;
a nép, a mely rettenetes, mióta van és ezután is, a hatalmas és hódító
nép, a melynek földét folyók hasítják át; a seregek Ura nevének helyére,
Sion hegyére.

19. Fejezet

Jövendölés Égyiptom ellen. Ímé az Úr könnyű felhőre ül, és bemegy
Égyiptomba, és megháborodnak előtte Égyiptomnak + bálványai, és az
égyiptomiak szíve megolvad ő bennök.

És összeveszítem az égyiptomiakat az égyiptomiakkal, és egyik hadakozik
a másik ellen, kiki felebarátja ellen, város város ellen, és ország
ország ellen.

És elfogyatkozik az égyiptomiak lelke ő bennök, és az ő tanácsát
elnyelem, és tudakoznak a bálványoktól, szemfényvesztőktől,
halottidézőktől és jövendőmondóktól.

És adom az égyiptomiakat kemény úrnak kezébe, és kegyetlen király
uralkodik rajtok, szól az Úr, a seregeknek Ura.

És elfolgyatkoznak a tenger részei, és a folyam kiszárad és elapad.

És büdösséget árasztanak a folyamok, elfogynak és kiszáradnak
Égyiptomnak patakjai; nád és sás ellankadnak.

A pázsit a folyó mellett, a folyónak partján, és a folyónak minden
veteménye megszárad, elporlik és nem lészen.

És keseregnek a halászok, és gyászolnak mind, a kik a folyóba horgot
vetni szoktak, és a kik a vizek színén hálót vetnek ki, búsulnak.

És megszégyenülnek a fésült len készítői és a gyolcs szövői.

Hatalmasaik megtöretnek, és minden napszámosaik bánkódnak lelkökben.

Bizony bolondok Zoán fejedelmei, a Faraó bölcs tanácsosai egy eszét
veszített tanács; mimódon mondjátok a Faraónak: bölcsek fia vagyok, régi
királyoknak fia?

Ugyan hol vannak bölcseid? hogy megjelentsék néked és tudják, hogy mit
végzett a seregeknek Ura Égyiptom felől?

Megbolondultak Zoán fejedelmei, és csalódtak Nóf fejedelmei, és elámíták
az Égyiptomiakat törzseik szegletkövei.

Az Úr beléje önté a szédelgés lelkét, hogy Égyiptomot elhitessék minden
dolgaiban; miként a részeg tántorog az ő okádása felett.

És nem lesz Égyiptomnak semmi mmunkája, a melyet cselekednék a fő és
fark, a pálmaág és a káka.

Ama napon olyan lesz Égyiptom, mint az asszonyok, retteg és fél a
seregek Ura kezének felemelésétől, a melyet fölemel ellene.

És Júda földe félelmére lesz Égyiptomnak, valaki csak említi azt előtte,
már fél, s a seregek Urának tanácsáért, a melyet Ő végzett felőle.

Ama napon lesz öt város Égyiptomnak földén, a melyek Kanaán nyelvén
szólanak, és esküsznek a seregek Urára; az egyik "pusztulás városának"
neveztetik.

Ama napon oltára lesz az Úrnak Égyiptom földének közepette és határán
egy oszlop az Úrnak;

És lesz jegyül és bizonyságul a seregek Urának Égyiptom földén, hogy ha
kiáltanak az Úrhoz a nyomorgatók előtt, hogy küldjön nékik megtartót és
fejedelmet, és őket megszabadítsa.

És megismerteti magát az Úr Égyiptommal, és megismeri Égyiptom az Urat
ama napon, és szolgálják véres áldozattal és ételáldozattal, és fogadnak
fogadást az Úrnak, és teljesítik.

De ha megveri az Úr Égyiptomot, megvervén, meggyógyítja, és megtérnek az
Úrhoz, és Ő meghallgatja és meggyógyítja őket.

Ama napon út lesz Égyiptomból Assiriába, és Assiria megy Égyiptomba,
Égyiptom meg Assiriába, és Égyiptom Assiriával az Urat tiszteli.

Ama napon Izráel harmadik lesz Égyiptom és Assiria mellett; áldás a
földnek közepette;

Melyet megáld a seregeknek Ura, mondván: Áldott népem, Égyiptom! és
kezem munkája, Assiria! és örökségem Izráel!

20. Fejezet

Amely esztendőben Asdódba ment a Tartán, Szargon Assiria királya küldvén
őt, és vívá Asdódot és azt elfoglalá:

Ez időben szólott az Úr Ésaiás, Ámos fia által, mondván: Menj és
oldd le a gyászruhát derekadról, és sarudat vond le lábadról! És úgy
cselekedett, járván ruha és saru nélkül.

És mondá az Úr: A mint szolgám Ésaiás ruha és saru nélkül jár három
esztendeig jegyül és jelenségül Égyiptomra és Szerecsenországra nézve:

Úgy viszi el Assiria királya Égyiptom foglyait és Szerecsenország
rabjait, ifjakat és véneket, ruha és saru nélkül és mezítelen alfellel,
Égyiptomnak gyalázatára;

S megrettennek és megszégyenülnek Szerecsenország miatt, a melyben
reménykedtek, és Égyiptom miatt, a melyben dicsekedtek.

És szól e partvidék lakosa ama napon: Ímé így járt reménységünk, hova
segítségért futottunk, hogy Assiria királyától megszabaduljunk; hát mi
miként menekülhetnénk meg?

21. Fejezet

Jövendölés a tenger pusztasága ellen. Mint szélvészek, délen tombolók,
úgy jő a pusztából, rettenetes földről.

Kemény látás jelentetett meg nékem: a csalárd csal, a pusztító pusztít.
Jőjj fel Élám, szálld meg Madai, minden ő fohászkodásának véget vetek.

Ezért ágyékim telvék fájdalommal, és kínok fogtak el, mint a szűlő
asszony kínjai: gyötrődöm hallása miatt, és megrémültem látása miatt.

Reszket szívem, iszonyúság rettent, a kedves éjszakát remegéssé tevé
nékem.

Teríts asztalt, vigyázzon a vigyázó, egyetek, igyatok; föl fejedelmek,
kenjétek a paizst!

Mert így szólott hozzám az Úr: Menj és állass őrállót, a mit lát, mondja
meg.

És látott lovas csapatot, páros lovagokat, szamaras csapatot, tevés
csapatot, és nagy figyelmesen hallgatott.

És kiálta, mint oroszlán: Uram az őrtoronyban állok szüntelen napestig,
és őrhelyemen állok egész éjszakákon.

És ímé, lovas csapat jött, páros lovagok, és szólott és mondá: Elesett,
elesett Babilon, s isteneinek minden faragott képeit a földre zúzták le.

Oh én cséplésem és szérűmnek fia, a mit hallottam a seregek Urától,
Izráel Istenétől, azt jelentém meg néktek!

Jövendölés Dúma ellen: Seirből így kiáltnak hozzám: Vigyázó! meddig még
az éjszaka, meddig még ez éj?

Szólt a vigyázó: Eljött a reggel, az éjszaka is; ha kérdeni akartok,
kérdjetek, forduljatok vissza és jertek el!

Jövendölés Arábia ellen: Az erdőben háltok Arábiában, Dédán utazó
seregei.

A szomjazó elé hozzatok vizet! Témá följének lakosi kenyerökkel jönnek a
bujdosó elébe.

Mert az ellenség fegyver előtt bujdosnak, a kivont fegyver előtt és a
felvont kézívek előtt és a nehéz harcz előtt.

Mert így szólott hozzám az Úr: Még egy esztendő, mely mint a béresnek
esztendeje, és elvész Kédárnak minden dicsősége;

És Kédár vitéz fiainak kézíve számának maradéka megkevesedik; mert az
Úr, Izráel Istene mondá.

22. Fejezet

Jövendölés a látás völgye ellen. Mi lelt most, hogy mindenestől felmenél
a házak tetejére?

Te lármával teljes, zajos város, örvendező város, megöletteid nem
fegyverrel ölettek, meg, és nem harczon hullottak el!

Hadnagyaid mind elszaladtak a kézív előtt, de megkötöztettek; a kik
benned találtattak, mind megkötöztettek, midőn futni akartak messzire.

Ezért mondom: Ne nézzetek reám, hadd kesergessem magamat sírással; ne
siessetek vígasztalni engem, népem leánya romlása felett.

Mert rémülésnek és eltapodtatásnak és zavarnak napja jő Istentől, a
seregeknek Urától a látás völgyére, a mely ledönti a kőfalat, és a
hegyeken kiáltás hallatik.

És Élám fölvette a tegezt, és jő szekeren emberekkel és lovagokkal, és
Kir paizst meztelenít.

És lészen, hogy szép völgyeid betelnek szekerekkel, és a lovagok
nyomulnak a kapu felé.

És fölfedi Júdának fátyolát, és tekintesz ama napon az erdő házának
fegyverzetére,

És meglátjátok, hogy Dávid városán sok repedés van, és összegyűjtitek az
alsó tó vizét.

És megszámláljátok Jeruzsálem házait, és némely házat lerontotok, hogy a
kőfalat megerősíthessétek;

És árkot csináltok a két kőfal között a régi tó vizének; és nem
tekintetek arra, a ki ezt cselekvé, és a ki régen elvégzé ezt, Őt nem
látjátok!

És fölhív az Úr, a seregek Ura ama napon sírásra és gyászolásra, ti
magatok megkopaszítására és gyászruha-öltésre,

És ímé öröm és vígasság; barmok ölése, juhok levágása, húsevés és
borivás; együnk, igyunk, mert holnap meghalunk!

És megjelenté magát füleimben a seregek Ura: Meg nem bocsáttatik e bűn
tinéktek, míg meg nem haltok; szól az Úr, a seregek Ura.

Így szólt az Úr, a seregek Ura: No, menj el a kormányzóhoz, Sébnához, a
királyi ház főemberéhez, és mondd meg néki:

Mi dolgod itt, és ki lesz itten tied, hogy sírt vágatsz itten magadnak?
mint a ki sírját magas helyen vágatja, és sziklába véset hajlékot
magának!

Ímé az Úr elhajít téged erős hajítással, és megragadván megragad,

Hempelygetvén hempelyget, mint gombolyagot, mint labdát, nagy messze
földre, ott halsz meg, oda mennek dicsőséged szekerei, te, urad házának
gyalázata!

És kivetlek állásodból és lerántlak helyedről.

És lesz ama napon, hogy elhívom szolgámat, Eliákimot, a Hilkiás fiát,

S felöltöztetem őt öltözetedbe, és öveddel megerősítem, és uralmadat
kezébe adom, és ő lesz atyjok Jeruzsálem lakosainak és a Júda házának;

S az ő vállára adom a Dávid házának kulcsát, és a mit megnyit, senki be
nem zárja, és a mit bezár, nem nyitja meg senki;

S beverem őt, mint szeget erős helyre, és lészen dicsőséges székül az ő
atyja házának;

S reá függesztik atyja házának minden dicsőségét: fiakat és unokákat,
minden kicsiny edényt, a csészeedényektől a tömlőknek minden edényeiig.

Ama napon, azt mondja a seregeknek Ura, kiesik a szeg, mely erős helyre
veretett, és levágatik és leesik és összetörik a teher, mely rajta volt,
mert az Úr mondá.

23. Fejezet

Jövendölés Tírus ellen. Jajgassatok Tarsis hajói, mert elpusztíttatott,
úgy hogy nincs benne ház és abba bemenet! A Kitteusok földéről
jelentetett meg nékik.

Némuljatok meg lakosi e partvidéknek, a melyet Sidon kalmárai, a kik
tengeren járnak, töltöttek be egykor.

Melynek sok vizeken át a Sihór veteménye és a Nilus aratása vala
jövedelme, úgy hogy népek vására volt!

Pirulj Sidon, mert szól a tenger és a tenger erőssége, mondván: Nem
vajudtam, nem is szültem, és nem tápláltam ifjakat, és nem neveltem
szűzeket.

Mihelyt e hír Égyiptomba eljut, Tírus e híre miatt szenvednek ott is.

Menjetek át Tarsisba, és jajgassatok ti partvidék lakói!

Ez-é a ti örvendező várostok? melynek eredete ősidőkből való és most
lábai viszik őt, bujdosni messzire!

Ki végezé ezt a koronás Tírus felől? melynek kereskedői fejedelmek, és
kalmárai a földnek tiszteletesei.

A seregeknek Ura végezé ezt, hogy meggyalázza minden dicsőségnek
kevélységét, és hogy megalázza a föld minden tiszteleteseit.

Terülj el földeden, mint a folyóvíz, Tarsis leánya, nincs többé
megszorító öv!

Kezét kinyujtá a tenger fölé, országokat rettentett meg, az Úr
parancsolt Kanaán felől, hogy elpusztítsák erősségeit;

És szólt: Nem fogsz többé örvendezni, te megszeplősített szűz, Sidon
leánya; kelj és menj át Kittimbe, de ott sem lészen nyugodalmad!

Ímé, a Káldeusok földe; a nép, mely eddig nem vala; Assiria adá azt a
puszta lakosainak; felállítá őrtornyait, lerombolá Tírus palotáit, rommá
tevé azt.

Jajgassatok Tarsis hajói, mert erősségtek elpusztíttatott!

És lesz ama napon, hogy Tírus elfelejtetik hetven esztendeig egy király
napjai szerint; hetven esztendő multán Tírus sorsa a parázna nő éneke
szerint lészen:

Végy cziterát, járd be a várost, elfeledett parázna nő pengesd szépen,
dalolj sokat, hogy így emlékezetbe jőjj!

És lesz hetven esztendő multán, meglátogatja az Úr Tírust, és az ismét
megkapja a maga keresetét, és paráználkodik a föld minden országaival a
földnek színén!

S lészen az ő nyeresége és keresete szent az Úrnak, mely nem halmoztatik
fel, sem el nem rejtetik, mert az Úr előtt lakozóké lészen az ő
nyeresége, hogy egyenek eleget, és szép ruházatuk legyen.

24. Fejezet

Ímé az Úr megüresíti a földet és elpusztítja azt, és elfordítja színét
és elszéleszti lakóit!

S olyan lesz a nép, mint a pap; a szolga, mint az ő ura; a szolgáló,
mint asszonya; a vevő, mint az eladó a kölcsönadó, mint a kölcsönkérő a
hitelező, mint az, a kinek hitelez;

Megüresíttetvén megüresíttetik a föld, és elpusztíttatván
elpusztíttatik; mert az Úr szólá e beszédet.

Gyászol és megromol a föld, elhervad és megromol a földnek kereksége,
elhervadnak a föld népének nagyjai.

A föld megfertőztetett lakosai alatt, mert áthágták a törvényeket, a
rendelést megszegték, megtörték az örök szövetséget.

Ezért átok emészti meg a földet, és lakolnak a rajta lakók; ezért
megégnek a földnek lakói, és kevés ember marad meg.

Gyászol a must, elhervad a szőlő, és sóhajtnak minden vidám szívűek.

Megszünt a dobok vidámsága, elcsöndesült az örvendők zajgása, a
cziterának vídámsága megszünt.

Énekléssel nem isznak bort; keserű a részegítő ital az ívónak;

Rommá lőn az álnokság városa, bezároltatott minden ház, senki be nem
mehet!

Az utczákon panaszkodás hallik a bor miatt; minden öröm alkonyra szállt,
a föld vígassága elköltözött.

A városban csak pusztaság maradt és rommá zúzatott a kapu.

Mert így lesz a föld közepette, a népek között, mint az olajfa
megrázásakor, mint mezgérléskor, midőn a szüre elmult.

Ők felemelik szavokat, ujjongnak, az Úr nagyságáért rivalgnak a tenger
felől.

Ezért dícsérjétek az Urat keleten, a tenger szigetein az Úrnak, Izráel
Istenének nevét.

A föld széléről énekeket hallánk: dicsőség az igaznak! S én mondék:
végem van, végem van, jaj nékem! A hitetlenek hitetlenül cselekesznek és
hitetlenséggel a hitetlenek hitetlenséget cselekesznek.

Rettegés, verem és tőr vár rád földnek lakója!

És lesz, hogy a ki fut a rettegésnek szavától, verembe esik, és a ki
kijő a veremből, megfogatik a tőrben, mert az egek csatornái megnyílnak,
és megrendülnek a föld oszlopai.

Romlással megromol a föld, töréssel összetörik a föld, rengéssel
megrendül a föld;

Inogva meging a föld, miként a részeg, és meglódul, mint a kaliba, és
reá nehezedik bűne és elesik; és nem kél fel többé!

És lesz ama napon: meglátogatja az Úr a magasság seregét a magasságban,
és a föld királyait a földön:

És összegyűjtve összegyűjtetnek gödörbe, mint a foglyok, és bezáratnak
tömlöczbe, és sok napok után meglátogattatnak.

És elpirul a hold, és megszégyenül a nap, mikor a seregek Ura uralkodik
Sion hegyén és Jeruzsálemben: s vénei előtt dicsőség lészen.

25. Fejezet

Uram, te vagy Istenem, magasztallak, dícsérem nevedet! Mivel csodát
cselekvél, örök tanácsaid hűség és igazság.

Mert a városból kőrakást csináltál, az erős városból romot, az idegenek
palotáját olyanná tetted, hogy nincs többé város; soha örökké meg nem
épül.

Ezért dicsőítnek téged erős népek, erőszakos pogányok városai félnek
téged!

Mert erőssége voltál a gyöngének, erőssége a szegénynek szorongásában;
a szélvész ellen oltalom, árnyék a hévség ellen, mikor az erőszakosok
haragja olyan volt, mint kőfalrontó szélvész.

Mint hévséget száraz földön, megalázod az idegeneknek háborgását, mint a
hévség sűrű felleg miatt, megszünt a pogányoknak éneke.

És szerez a seregek Ura minden népeknek e hegyen lakodalmat kövér
eledelekből, lakodalmat erős borból; velős, kövér eledelekből,
megtisztult erős borból;

S elveszi e hegyen a fátyolt, mely beboríta minden népeket, és a
takarót, mely befödött vala minden népségeket;

Elveszti a halált örökre, és letörli az Úr Isten a könyhullatást minden
orczáról: és népe gyalázatát eltávolítja az egész földről; mert az Úr
szólott.

És szólnak ama napon: Ímé Istenünk, a kit mi vártunk és a ki megtart
minket; ez az Úr, a kit mi vártunk, örüljünk és örvendezzünk
szabadításában!

Mert az Úr keze nyugszik e hegyen, és eltapostatik Moáb az ő földében,
mint eltapostatik a szalma a ganaj levében.

És kiterjeszti kezeit abban, mint kiterjeszti az úszó, hogy ússzék; de
az Úr megalázza kevélységét és kezei csalárdságát;

És magas falaid erősségét lerontja, megalázza, a földre, porba dobja.

26. Fejezet

Ama napon ez éneket énekelik Júda földén: Erős városunk van nékünk,
szabadítását adta kőfal és bástya gyanánt!

Nyissátok fel a kapukat, hogy bevonuljon az igaz nép, a hűség megőrzője.

Kinek szíve reád támaszkodik, megőrzöd azt teljes békében, mivel Te
benned bízik;

Bízzatok az Úrban örökké, mert az Úrban, Jehovában, örök kőszálunk van.

Mert meghorgasztá a magasban lakozókat: a magas várost, megalázá azt,
megalázá azt a földig, és a porba dobta azt;

Láb tapodja azt, a szegény lábai, a gyöngék talpai!

Az igaznak ösvénye egyenes, egyenesen készíted az igaznak útját.

Mi is vártunk Téged, ítéleted ösvényén, oh Uram! Te neved és emlékezeted
után vágyott a lélek!

Szívem utánad vágyott éjszaka, az én lelkem is bensőmben Téged keresett,
mivel ha ítéleteid megjelennek a földön, igazságot tanulnak a földnek
lakosai.

Ha kegyelmet nyer a gonosz, nem tanul igazságot, az igaz földön is
hamisságot cselekszik, és nem nézi az Úr méltóságát.

Uram! magas a Te kezed, de nem látják! de látni fogják, és
megszégyenülnek, néped iránt való buzgó szerelmedet; és tűz emészti meg
ellenségeidet.

Uram! Te adsz nékünk békességet, hisz minden dolgainkat megcselekedted
értünk.

Uram! mi Istenünk! urak parancsoltak nékünk kívüled; de általad
dicsőítjük neved!

A meghaltak nem élnek, az árnyak nem kelnek föl: ezért látogatád meg és
vesztéd el őket, és eltörléd emlékezetöket.

Megszaporítád e népet, Uram! megszaporítád e népet, magadat
megdicsőítéd, kiterjesztetted a földnek minden határait.

Oh Uram! a szorongásban kerestek Téged, és halk imádságot mondtanak,
mikor rajtuk volt ostorod.

Miként a terhes asszony, a ki közel a szűléshez, vajudik, felkiált
fájdalmiban, előtted olyanok voltunk, Uram!

Mint terhesek vajudtunk, de csak szelet szűltünk: szabadulása nem lőn e
földnek, és nem hulltak el a föld kerekségének lakói.

Megelevenednek halottaid és holttesteim fölkelnek: serkenjetek föl és
énekeljetek, a kik a porban lakoztok, mert harmatod az élet harmata, és
visszaadja a föld az árnyakat!

Menj be népem, menj be szobáidba, és zárd be ajtóidat utánad, és rejtsd
el magad rövid szempillantásig, míg elmúlik a bús harag!

Mert ímé az Úr kijő helyéről, hogy meglátogassa a föld lakóinak
álnokságát, s felmutatja a föld a vért, és el nem fedi megöletteit
többé!

27. Fejezet

Ama napon meglátogatja az Úr kemény, nagy és erős kardjával Leviatánt, a
futó kígyót, Leviatánt, a keringő kígyót, és megöli a sárkányt, mely a
tengerben van.

Ama napon a színború szőlőről énekeljetek:

Én, az Úr, őrízem azt, minden szempillantásban öntözöm, hogy senki meg
ne látogassa, éjjel-nappal megőrzöm azt;

Nincsen haragom, de ha tövis és gaz jő elém, csatára megyek ellene, és
meggyújtom azt mind együtt;

Avagy fogja meg erősségemet, kössön békét velem, békét kössön velem!

Jövendőben Jákób meggyökerezik, virágzik és virul Izráel, és betöltik a
földnek színét gyümölcscsel.

Avagy az őt verőnek verése szerint verte őt? vagy ellenségei
megöletteinek megölése szerint öletett-é meg?

Mérték szerint ítélted őt, midőn elvetetted! Reájok fútt kemény
lehelletével a keleti szél napján.

Ezért így tisztíttatik el a Jákób hamissága, és épen ez a gyümölcse
bűne elvételének, hogy olyanná teszi az oltárnak minden kövét, minők a
széttört mészkövek: nem kelnek fel többé a berkek és naposzlopok!

Mert az erős város magánosan álland, üres és elhagyott hely, miként a
puszta, ott legel a borjú és ott hever, és megemészti annak ágait.

És ha megszáradnak gallyai, összetöretnek, az asszonyok előjövén,
megégetik azokat; mert értelem nélkül való e nép, ezért nem könyörül meg
rajta Teremtője, és nem kegyelmez néki alkotója.

És lesz ama napon: cséplést tart az Úr az Eufrátes folyóvizétől Égyiptom
patakjáig, és ti egyenként összeszedettek, Izráel fiai.

És lesz ama napon: megfújják a nagy kürtöt, és eljőnek, a kik elvesztek
Assiria földében és a kik kiűzettek Égyiptom földébe, és leborulnak az
Úr előtt a szent hegyen, Jeruzsálemben.

28. Fejezet

Jaj Efraim részegei kevély koronájának és dicsőséges ékessége hervadó
virágának, mely a bortól megverettek kövér völgye fején van.

Ímé, egy erős és hatalmas jő az Úrtól, mint jégfergeteg, veszedelmes
szélvész, mint özönlő erős vizeknek áradása: földhöz veri kezével azt!

Lábbal tapodtatik meg Efraim részegeinek kevély koronája,

És úgy jár dicsőséges ékességének hervadó virága, a mely a kövér
völgynek fején van, mint a korai füge a gyümölcsszedés előtt, a melyet
mihelyt valaki meglát, alig veszi kezébe, lenyeli.

Ama napon a seregek Ura lesz ékes koronája és dicsőséges koszorúja népe
maradékának;

És ítéletnek lelke annak, a ki az ítélőszékben ül, és erősség azoknak, a
kik visszanyomják a kapuig az ellenséget.

De ezek is tántorognak a bor miatt, és szédülnek a részegítő italtól:
pap és próféta tántorog részegítő ital miatt, a bor elnyelte őket,
szédülnek a részegítő ital miatt, tántorognak a jövendőlátásban, és
inognak az ítéletmondásban;

Mert minden asztal telve undok okádással, úgy hogy hely sincs a nélkül.

Kit tanít tudományra? A tanítást kivel érteti meg? A tejtől
elszakasztottakkal-é és a csecstől elválasztottakkal-é?

Mivel parancsra új parancs, parancsra új parancs, szabályra új szabály,
szabályra új szabály; itt egy kicsi, ott egy kicsi.

Ezért dadogó ajakkal és idegen nyelven fog szólni e néphez,

Ő, a ki ezt mondá nékik: Ez a nyugalom, hogy nyugtassátok meg a
megfáradottat, és ez a pihenés! És nem akarták hallani!

És lőn nékik az Úr beszéde parancsra új parancs, parancsra új parancs,
szabályra új szabály, szabályra új szabály; itt egy kicsi, ott egy
kicsi; hogy járjanak és hátra essenek és összetöressenek és tőrbe
jussanak és megfogassanak!

Ezért halljátok az Úrnak beszédét, csúfoló férfiak, a kik uralkodtok e
népen, a mely Jeruzsálemben lakik.

Mert így szóltok: Frigyet kötöttünk a halállal, a sírral meg szövetséget
csináltunk; az ostorozó áradat ha jő, nem ér el minket; mert a
hazugságot választók oltalmunkul, és csalásba rejtezénk el!

Ezért így szól az Úr Isten: Ímé, Sionban egy követ tettem le, egy
próbakövet, drága szegletkövet, erős alappal, a ki benne hisz, az nem
fut!

És a jogosságot mérőkötéllé tevém, és az igazságot színlelővé, és jég
söpri el a hazugság oltalmát, és vizek ragadják el a rejteket.

És eltöröltetik a halállal való frigyetek, és a sírral való szövetségtek
meg nem áll; az ostorozó áradat ha eljő, eltapod titeket,

S a hányszor eljő, elragad titeket; mert minden reggel eljő, nappal és
éjszaka; borzalom megértetni e tanítást;

Mert rövid lesz az ágy, hogy benne kinyujtózhassék, és a takaró szűk
lesz az elrejtőzéskor.

Mert mint a Perázim hegyén, felkel az Úr, és mint Gibeon völgyében,
megharagszik, hogy megtegye munkáját, a mely szokatlan lesz, és hogy
cselekedje dolgát a mely hallatlan lesz.

És most ne csúfolódjatok, hogy köteleitek szorosabbak ne legyenek; mert
elvégzett pusztítást hallottam az Úrtól, a seregek Urától, az egész föld
felett.

Vegyétek füleitekbe és halljátok szavam', figyeljetek és hallgassátok
beszédem'!

Hát mindig szánt-é a szántó, hogy vessen, és barázdálja és boronálja-é
földét?

Nemde, mikor elegyengette színét, hint fekete köményt, és szór illatos
köményt, s vet sorban búzát és árpát a kijelölt földbe, és tönkölyt a
szélére?

Így szoktatá őt rendre és tanítá Istene.

Mert nem cséplő szánkával csépelik a fekete köményt, és nem szekér
kerekével tapodják az illatos köményt; a fekete köményt bottal verik ki,
és az illatost pálczával;

A búzát csépelik; de nem örökre csépli azt, és bár hajtja rajta szekere
kerekét és lovait, de szét nem töreti.

Ez is a seregek Urától származott: Ő ád csodás tanácsot és nagyságos
bölcseséget!

29. Fejezet

Jaj Árielnek, Árielnek, a városnak, a hol Dávid lakott! Esztendőt
esztendőhöz adjatok, és forogjanak az ünnepek!

És én megszorítom Árielt, és lesz fájdalom és siralom, és lesz nékem,
mint Áriel.

Körülveszlek táborral, és bezárlak tornyokkal, és erősségeket állatok
ellened.

És megaláztatván, a földből szólsz és porból morog beszéded, szavad
olyan lesz, mint halottidézőé, a földből, és porból sipog beszéded.

Ellenségidnek sokasága olyan lesz, mint az apró por, és mint a repülő
polyva az erőszakosok sokasága, és lesz hamar és hirtelen.

A seregek Urától látogattatik meg, mennydörgéssel, földindulással, nagy
zúgással, forgószéllel, viharral és emésztő tűzi lánggal;

Mint éjjeli álomlátás, olyan lesz minden pogányoknak sokasága, a kik
hadakoznak Áriel ellen, s a kik hadakoznak ellene és vára ellen, és őt
megszorítják.

És lesz, mint mikor álmodik az éhező, és ímé eszik, és midőn fölserken,
üres a hasa, és mint mikor álmodik a szomjazó, és ímé iszik, és midőn
fölserken, ímé szomjas és lelke eped: így lesz minden pogányoknak
sokasága, a kik hadakoznak Sion hegye ellen.

Ámuljatok és bámuljatok, vakítsátok magatokat és megvakultok! részegek,
de nem bortól, tántorognak, de nem részegítő italtól.

Mert rátok önté az Úr a mély álomnak lelkét, és bezárta szemeiteket, a
prófétákat, és fejeiteket, a nézőket befedezte;

És lesz mind e látás néktek, mintegy bepecsételtetett írás beszédei, a
melyet oda adnak egy írástudónak, mondván: Olvasd, kérlek, és ő szól:
Nem tudom, mert bepecsételtetett.

És ha e levelet annak adják, a ki nem tud írást, mondván: Olvasd el,
kérlek! ő így szól: Nem tudok írást.

És szólt az Úr: Mivel e nép szájjal közelget hozzám, és csak ajkaival
tisztel engem, szíve pedig távol van tőlem, úgy + hogy irántam való
félelmök betanított emberi parancsolat lőn:

Ezért én is csodásan cselekszem ismét e néppel, nagyon csodálatosan, és
bölcseinek bölcsesége elvész, és értelmeseinek értelme eltűnik.

Jaj azoknak, a kik az Úrtól mélységesen elrejtik tanácsukat, és a kik
a sötétségben szoktak cselekedni, mondván: Ki lát + minket és ki ismer
minket?

Mily együgyűek vagytok! Avagy a fazekas olyan, mint az agyag, hogy így
szóljon a csinálmány csinálójának: Nem csinált engem! és az alkotmány
ezt mondja alkotójának: Értelmetlen!

Nemde kevés idő multán a Libánon termőfölddé lesz, és a termőföld
erdőnek tartatik?

És meghallják ama napon a siketek az írás beszédeit, és a homályból és
sötétből a vakoknak szemei látni fognak.

És nagy örömük lesz a szenvedőknek az Úrban, és a szegény emberek
vígadnak Izráel Szentjében.

Mert a kegyetlen elveszett, és a csúfoló elpusztult, és kivágattak a
hamisságnak minden őrei,

Kik az embert elítélik egy szóért, és tőrt vetnek annak, a ki őket a
kapuban megfeddi, és elejtik csalárdul az igazat.

Ezért így szól az Úr Jákób házáról, Ő, a ki megváltá Ábrahámot: Nem
szégyenül meg többé Jákób, és nem sáppad meg többé az ő orczája.

Ha látni fogják gyermekei kezeim munkáját közöttük, megszentelik
nevemet, megszentelik Jákób Szentjét, és félik Izráel Istenét.

És megismerik a tévelygő lelkűek az értelmet, és a kik zúgolódnak,
tanulságot tanulnak.

30. Fejezet

Jaj a pártos fiaknak, így szól az Úr, a kik tervet visznek véghez
nélkülem, és szövetséget kötnek, de nem lelkem által, hogy bűnre bűnt
halmozzanak!

A kik Égyiptomba szállanak alá, és számat nem kérdezik meg, hogy
meneküljenek a Faraónak oltalmába, és Égyiptom árnyékába rejtőzködjenek.

És lesz néktek a Faraó oltalma szégyentekre, és az elrejtőzködés
Égyiptom árnyékában gyalázatotokra.

Mert már Zoánban voltak fejedelmei, és követei Hánesig érkezének.

Megszégyenülnek mind a nép miatt, a mely nem használ nékik, a mely nem
segít és nem használ, sőt szégyenökre és gyalázatukra lesz!

Jövendölés dél barma ellen: A nyomor és szorongatás földén keresztül, a
honnan nőstény és hím oroszlán és viperák és szárnyas sárkányok jőnek
ki; viszik szamárcsikók hátán gazdagságukat, és a tevéknek púpján
kincsöket a népnek, a mely pedig nem használ.

Hitvány és üres Égyiptom segítsége, ezért nevezem őt nagyszájúnak, a ki
veszteg ül,

Most menj, írd ezt táblára nálok, és jegyezd föl könyvbe ezt, hogy
megmaradjon az utolsó napra bizonyságul örökre.

Mert pártütő nép ez, apát megtagadó fiak, fiak, kik nem akarják hallani
az Úr törvényét;

Kik ezt mondják a látóknak: Ne lássatok; és a prófétáknak: Ne
prófétáljatok nékünk igazat, beszéljetek kedvünk szerint valókat,
prófétáljatok csalárdságokat!

Hagyjátok el az útat, térjetek le már ez ösvényről, vigyétek el előlünk
Izráelnek Szentjét!

Azért így szól Izráel Szentje: Mivel megútáltátok e beszédet, és bíztok
a nyomorgatásban és a hamisságban, és ezekre támaszkodtok:

Azért e bűn olyan lesz tinéktek, mint a leesendő falhasadék, a mely már
kiáll a magas kőfalon, a melynek aztán nagy hirtelen jő el romlása;

És romlása olyan lesz, mint a fazekasok edényének romlása, a mely
kimélés nélkül eltöretik, és nem találni töredéki közt oly cserepet, a
melyen tűzhelyről tüzet lehetne vinni, avagy vizet meríteni a tócsából.

Mert így szól az Úr Isten, Izráelnek Szentje: Megtérve és megnyugodva
megmaradhattatok volna; csöndességben és reménységben erősségtek lett
volna: de ti nem akarátok;

Hanem ezt mondátok: Nem, sőt lóra ülvén, futunk; ezért futnotok kell; és
gyors paripán elvágtatunk; ezért gyorsak lesznek üldözőitek.

Ezer fut egynek riasztására, ötnek riasztására mind elfuttok, mígnem úgy
maradtok, mint egy szál fenyő a hegytetőn, mint egy zászló a halmon.

S azért vár az Úr, hogy könyörüljön rajtatok, és azért felséges ő, hogy
megkegyelmezzen néktek, mert az ítélet Istene az Úr; boldogok mindazok,
a kik Őt szolgálják.

Mert te nép, mely Sionon Jeruzsálemben lakol, nem fogsz te sírni többé,
bizton könyörül rajtad Ő kiáltásod szavára, mihelyt meghallja megfelel
néked;

És ad néktek az Úr kenyeret a keserűségben, és a nyomorban vizet, és nem
kell többé elrejtőzködniök tanítóidnak, hanem szemeid tanítóidra néznek!

És füleid meghallják a kiáltó szót mögötted: ez az út, ezen járjatok; ha
jobbra és ha balra elhajoltok.

És megútáljátok megezüstözött bálványaitokat és megaranyozott
képeiteket; kiszórod őket, mint az undokságot: ki innen! szólsz nékik.

És ad esőt a magra, a melylyel a földet beveted, és a kenyér, a föld
termése, bő és tápláló lesz, és széles mezőn legelnek nyájaid ama napon.

A barmok és a szamarak, a melyek a földet szántják, sózott abrakkal
élnek, a melyet megszórtak lapáttal és villával.

És lesznek minden magas hegyen és emelkedettebb halmon patakok, folyamok
a nagy öldöklés napján, mikor a tornyok leomlanak.

És a holdnak fénye olyan lesz, mint a napnak fénye, és a napnak fénye
hétszer nagyobb lesz, olyan, mint hét napnak napfénye; ama napon, a
melyen az Úr beköti népe romlását, és vereségének sebét meggyógyítja!

Ímé, az Úr neve jő messziről, haragja ég és sötét gomolygó füstje; ajkai
rakvák haraggal, és nyelve, mint emésztő tűz!

Lehellete, mint megáradott patak, a mely torkig ér, hogy megrostálja a
népeket pusztulás rostájában, és tévelygés zabláját vesse a népségek
szájába.

És fölzendül éneketek, mint a szent ünnepnek éjszakáján, és örvendez
szívetek, mint azé, a ki sípolva megy az Úr hegyére, Izráel kőszálához.

És megzendíti az Úr dicsőséges szavát, karjának lesujtását megmutatja
megbúsult haragjában és emésztő tűz lángjában, vízáradással, zivatarral
és jégeső kövével.

Mert az Úrnak szavától megretten Assiria, veri azt akkor vesszővel;

És a büntető vessző minden sujtását, a melyet az Úr mérend reá, dobokkal
és cziterákkal fogjátok kisérni, és Ő kezét fel-felemelvén, harczol
ellene.

Mert készen van a szörnyű tűzhely régen, készen áll az már a királynak
is, mélyen és szélesen csinálta azt, máglyájában tűz és fa bőven; az Úr
fuvallata gyújtja meg azt, mint kénköves patak.

31. Fejezet

Jaj nékik, a kik Égyiptomba mennek segítségért, lovakra támaszkodnak,
és a szekerek sokaságában bíznak, és a nagyon erős lovagokban; és nem
néznek Izráelnek Szentjére, és az Urat nem keresik.

De Ő is bölcs, és hoz veszedelmet, és beszédeit nem változtatja meg;
hanem fölkel a gonoszoknak háza ellen és a bűnt cselekvők segítsége
ellen.

Hiszen Égyiptom ember és nem Isten, és lovai hús és nem lélek, és ha az
Úr kinyújtja kezét, megtántorodik a segítő, és elesik a megsegített, és
együtt mind elvesznek.

Mert így szólott az Úr hozzám: A mint mormol az oroszlán és az
oroszlánkölyök zsákmánya mellett, a mely ellen összehívatnak a pásztorok
sereggel, és szavoktól ő meg nem retten, és meg nem ijed sokaságuktól:
így száll alá a seregek Ura, hogy hadakozzék a Sion hegyén és halmán!

Mint repeső madarak, úgy oltalmazza a seregek Ura Jeruzsálemet,
oltalmazván megszabadítja, kimélvén megmenti.

Térjetek vissza hát hozzá, a kitől oly nagyon elpártolátok, Izráelnek
fiai!

Mivel ama napon megveti mindenki ezüst bálványait és arany bálványait, a
melyeket kezeitek csináltak néktek bűnre.

És elesik Assiria, nem férfiú kardjától, és nem ember kardja emészti meg
azt; és fut egy kard előtt, és ifjai adófizetők lesznek;

És kőszála félelem miatt menekül, és a zászlótól fejedelmei elfutnak,
szól az Úr, a kinek tüze Sionban van, és kemenczéje Jeruzsálemben.

32. Fejezet

Ímé, igazság szerint uralkodik a király, és a fejedelmek fők lesznek az
ítélettételben;

Olyan lesz mindegyik, mint a rejtek szél ellen, mint oltalom zivatar
ellen, mint patakok száraz vidéken, mint nagy kőszál árnyéka a
szomjúhozó földön.

És nem lesznek zárva többé a látóknak szemei, és a hallók fülei
figyelmeznek;

A hebehurgyák szíve ismerni tanul, és a dadogóknak nyelve gyorsan és
világosan szól.

Nem nevezik a bolondot többé nemesnek, és a csalárdot sem hívják
nagylelkűnek.

Mert a bolond csak bolondot beszél, és az ő szíve hamisságot forral,
hogy istentelenséget cselekedjék, és szóljon az Úr ellen tévelygést,
hogy az éhező lelkét éhen hagyja, és a szomjazó italát elvegye.

A csalárdnak eszközei csalárdok, ő álnokságot tervel, hogy elveszesse az
alázatosokat hazug beszéddel, ha a szegény igazat szólna is.

De a nemes nemes dolgokat tervel, és a nemes dolgokban meg is marad.

Ti gondtalan asszonyok, keljetek fel, halljátok szavam', és ti
elbizakodott leányzók, vegyétek füleitekbe beszédem'!

Kevés idő multán megháborodtok ti elbizakodottak, mert elvész a szüret,
és gyümölcsszedés sem lesz.

Reszkessetek ti gondtalanok, rettenjetek meg, ti elbizakodottak;
vetkezzetek mezítelenre és övezzétek fel ágyékaitokat gyászruhával.

Gyászolják az emlőket, a szép mezőket, a termő szőlőtőket.

Népemnek földét tüske, tövis verte fel, és az örvendő városnak minden
öröm-házait;

A paloták elhagyatvák, a város zaja elnémult, torony és bástya
barlangokká lettek örökre, hol a vadszamár kedvére él, a nyájak meg
legelnek.

Míglen kiöntetik reánk a lélek a magasból, és lészen a puszta
termőfölddé, és a termőföld erdőnek tartatik;

És lakozik a pusztában jogosság, és igazság fog ülni a termőföldön;

És lesz az igazság műve békesség, és az igazság gyümölcse nyugalom és
biztonság mindörökké.

Népem békesség hajlékában lakozik biztonság sátraiban, gondtalan
nyugalomban.

De jégeső hull és megdől az erdő, és a város elsülyedve elsülyed!

Oh boldogok ti, a kik minden vizek mellett vettek, és szabadon
eresztitek a barmok és szamarak lábait!

33. Fejezet

Jaj néked pusztító és el nem pusztított, te csalárd, a kit még meg nem
csaltak! Ha bevégzed a pusztítást, el fogsz pusztíttatni; ha készen
leszel csalárdságoddal, téged fognak megcsalni.

Uram, könyörülj rajtunk! Téged várunk; légy karjuk reggelenként, és
szabadítónk a szorongatásnak idején!

Egy zendülő szózattól elfutnak a népek; ha te felemelkedel, elszélednek
a népségek.

És elpusztítják zsákmánytokat sáska pusztításával, szöcske-ugrással
ugrálnak reá.

Felmagasztaltatott az Úr, mert magasságban lakozik, betölté Siont
ítélettel és igazsággal.

És békés lesz a te időd, gazdag boldogságban, bölcseségben és
tudományban; az Úr félelme lesz kincse.

Ímé, erőseik ott künn kiáltanak, a békesség követei keservesen sírnak.

Puszták az ösvények, megszünt az úton járó megszegte a frigyet, lenézte
a városokat, nem gondolt az emberrel!

Sírt, meghervadt a föld, a Libánon megszégyenült, ellankadt; olyan lett
Sáron, mint egy puszta, és lombtalan Básán és Karmel.

Most fölkelek, így szól az Úr, most föltámadok, most fölemelkedem!

Fogantok szalmát, szültök polyvát, dühötök tűz, megemészt titeket.

A népek égetett mészszé lesznek, levágott tövisekké tűzben hamvadnak el.

Halljátok meg távol valók, a mit cselekedtem, és tudjátok meg közel
valók az én hatalmamat!

Megrettentek a bűnösök Sionban, félelem fogja el a gazokat: ki lakhatik
közülünk megemésztő tűzzel, ki lakhatik közülünk örök hőséggel?

A ki igazságban jár és egyenesen beszél, a ki megveti a zsarolt
nyereséget, a ki kezeit rázván, nem vesz ajándékot, a ki fülét bedugja,
hogy véres tervet ne halljon, és szemeit befogja, hogy gonoszt ne
lásson:

Az magasságban lakozik, kőszálak csúcsa a bástyája, kenyerét megkapja,
vize el nem fogy.

A királyt ékességében látják szemeid; látnak széles országot.

Szíved elgondolja a mult félelmét: hol az író, hol a mérlegelő, hol a
tornyok összeírója?

A gőgös népet nem látod, a homályos, érthetetlen ajkú népet, dadogó
nyelve meg nem érthető.

Lássad Siont, ünnepeinknek városát, szemeid nézzék Jeruzsálemet, mint
nyugalom hajlékát, mint sátort, mely nem vándorol, melynek szegei soha
ki nem húzatnak, s kötelei soha el nem szakadnak;

Sőt az Úr, a dicsőséges lesz ott nékünk folyók és széles vizek gyanánt,
a melyekbe nem jő evezős hajó, és nehéz gálya rajtok át nem megy.

Mert az Úr a mi bíránk, az Úr a mi vezérünk, az Úr a mi királyunk, Ő
tart meg minket!

Megtágultak köteleid, árbóczfájok alapját nem tartják erősen, vitorlát
nem feszítenek: akkor sok rablott prédát osztanak, még a sánták is
zsákmányt vetnek.

És nem mondja a lakos: beteg vagyok! a nép, a mely benne lakozik,
bűnbocsánatot nyer.

34. Fejezet

Jőjjetek népek és halljátok, nemzetségek figyeljetek, hallja a föld és
teljessége, e föld kereksége és minden szülöttei.

Mert haragszik az Úr minden népekre, és megbúsult minden ő seregökre;
megátkozá, halálra adta őket.

Megöltjeik temetetlen maradnak, hulláik bűze felszáll, és hegyek
olvadnak meg vérök miatt.

Elporhad az ég minden serege, és az ég mint írás egybehajtatik, és
minden serege lehull, miként lehull a szőlő levele és a fügefáról a
hervadó lomb.

Mert megrészegült fegyverem az égben, és ímé leszáll Edomra, átkom
népére, ítéletre.

Az Úr fegyvere telve vérrel, megrakva kövérrel, bárányoknak és bakoknak
vérével, a kosoknak vesekövérével; mert áldozatja lesz az Úrnak
Boczrában, és nagy öldöklés Edom földén.

Elhullnak a bivalyok is velök, és a tulkok a bikákkal, és megrészegedik
földük vértől, és poruk borítva lesz kövérrel.

Mert bosszúállás napja ez az Úrnak, a megfizetés esztendeje Sionnak
ügyéért.

És változnak patakjai szurokká, és pora kénkővé, és lészen földe égő
szurokká.

Éjjel és nappal el nem alszik, örökre fölgomolyog füstje, nemzetségről
nemzetségre pusztán marad, soha örökké senki át nem megy rajta;

És örökségül bírándja azt ökörbika, sündisznó és gém és holló lakja azt,
és fölvonják rá a pusztaság mérőkötelét és a semmiségnek köveit.

Nemesei nem választanak többé királyt, és minden fejedelmei semmivé
lesznek.

És fölveri palotáit tövis, csalán és bogács a bástyáit, és lesz sakálok
hajléka és struczok udvara.

És találkozik vadmacska a vadebbel, és a kisértet társára talál, csak
ott nyugszik meg az éji boszorkány és ott lel nyughelyet magának.

Oda rak fészket a bagoly és tojik és ül tojáson és költ árnyékában, csak
ott gyűlnek együvé a sasok!

Keressétek meg majd az Úr könyvében, és olvassátok: ezeknek egy hijjok
sem lesz, egyik a másiktól el nem marad; mert az Ő szája parancsolta, és
az Ő lelke gyűjté össze őket!

Ő vetett sorsot köztök, és keze osztá ki azt nékik mérőkötéllel; örökre
bírni fogják azt, nemzetségről nemzetségre lakoznak abban.

35. Fejezet

Örvend a puszta és a kietlen hely, örül a pusztaság és virul mint
őszike.

Virulva virul és örvend ujjongva, a Libánon dicsősége adatott néki,
Karmel és Sáron ékessége; meglátják ők az Úrnak dicsőségét, Istenünk
ékességét.

Erősítsétek a lankadt kezeket, és szilárdítsátok a tántorgó térdeket.

Mondjátok a remegő szívűeknek: legyetek erősek, ne féljetek! Ímé,
Istenetek bosszúra jő, az Isten, a ki megfizet, Ő jő, és megszabadít
titeket!

Akkor a vakok szemei megnyílnak, és a süketek fülei megnyittatnak,

Akkor ugrándoz, mint szarvas a sánta, és ujjong a néma nyelve, mert a
pusztában víz fakad, és patakok a kietlenben.

És tóvá lesz a délibáb, és a szomjú föld vizek forrásivá a sakálok
lakhelyén, a hol feküsznek, fű, nád és káka terem.

És lesz ott ösvény és út, és szentség útának hívatik: tisztátalan nem
megy át rajta; hisz csak az övék az; a ki ez úton jár, még a bolond se
téved el;

Nem lesz ott oroszlán, és a kegyetlen vad nem jő fel reá, nem is
található ott, hanem a megváltottak járnak rajta!

Hisz az Úr megváltottai megtérnek, és ujjongás között Sionba jönnek; és
örök öröm fejökön, vígasságot és örömöt találnak: és eltűnik fájdalom és
sóhaj.

36. Fejezet

És lőn Ezékiás király tizennegyedik esztendejében, feljöve Szanhérib
assir király Júdának minden erős városai ellen, és azokat megvevé.

És elküldé Assiria királya Rabsakét Lákisból Jeruzsálembe, Ezékiás
királyhoz nagy seregggel, ki is megállt a felső tó folyásánál, a
ruhamosók mezejének útján.

És kijöve hozzá Eljákim a Hilkiás fia az udvarnagy, és Sebna az íródeák,
és Jóák Asáfnak fia az emlékíró.

És mondá nékik Rabsaké: Mondjátok meg kérlek Ezékiásnak, így szól a nagy
király, Assiria királya: Micsoda bizodalom ez, melyre támaszkodol?

Azt mondom, hogy csak szóbeszéd az, hogy ész és erő van nálatok a
háborúhoz; no hát kiben bízol, hogy ellenem feltámadál?

Ímé te e megtört nádszálban bízol, Égyiptomban, melyre a ki támaszkodik,
tenyerébe megy és átfúrja azt; ilyen a Faraó, Égyiptomnak királya,
minden benne bízóknak.

És ha azt mondod nékem: az Úrban, a mi Istenünkben bízunk: vajjon nem
Ő-é az, a kinek magaslatait és oltárait elrontotta Ezékiás, és ezt mondá
Júdának és Jeruzsálemnek: Ez előtt az oltár előtt hajoljatok meg.

Most azért harczolj meg, kérlek, az én urammal, az assir királylyal, és
adok néked két ezer lovat, ha ugyan tudsz lovagokat ültetni reájok.

Miképen állasz ellene egyetlen helytartónak is, a ki legkisebb az
uram szolgái közt? De hisz Égyiptomban van bizalmad, a szekerekért és
lovagokért.

És most talán az Úr nélkül jöttem én e földre, hogy elpusztítsam azt? Az
Úr mondá nékem: Menj a földre, és pusztítsd el azt!

És mondá Eljákim és Sebna és Jóák Rabsakénak: Szólj, kérünk, szolgáidhoz
arám nyelven, mert értjük azt, és ne zsidóul szólj hozzánk, e kőfalon
levő nép füle hallatára.

És mondá Rabsaké: Avagy a te uradhoz, vagy te hozzád küldött engem az
én uram, hogy ezeket elmondjam? és nem az emberekhez-é, a kik ülnek a
kőfalon, hogy egyék ganéjokat és igyák vizeletöket veletek együtt?!

És odaálla Rabsaké, és kiálta felszóval zsidóul, és mondá: Halljátok a
nagy királynak, Assiria királyának beszédit!

Ezt mondja a király: Meg ne csaljon benneteket Ezékiás, mert nem
szabadíthat meg titeket.

És ne biztasson titeket Ezékiás az Úrral, mondván: Kétségtelen
megszabadít az Úr minket, nem adatik e város az assiriai király kezébe!

Ezékiásra ne hallgassatok, mert azt mondja Assiria királya: Tegyetek
velem szövetséget és jőjjetek ki hozzám, és akkor kiki ehetik szőlőjéből
és az ő olajfájáról, és ihatja kútjának vizét.

Míg eljövök és elviszlek titeket oly földre, minő a ti földetek, gabona
és must földére, kenyér és szőlő földére.

Rá ne szedjen titeket Ezékiás, mondván: Az Úr megszabadít minket! Avagy
megszabadították-é a népek istenei, kiki az ő földét Assiria királyának
kezéből?

Hol vannak Hamáth és Arphádnak istenei? hol Sefarvaimnak istenei? talán
bizony megmentették Samariát kezemből?

Kicsoda e földek minden istenei között, a ki megszabadította volna
földét kezemből, hogy az Úr megszabadítsa Jeruzsálemet az én kezemből?

Ők pedig hallgatának, és egy szót sem feleltek, mert a király parancsolá
így, mondván: Ne feleljetek néki!

Akkor elmenének Eljákim a Hilkiás fia az udvarnagy, és Sebna az íródeák,
és Jóák Asáf fia az emlékíró, Ezékiáshoz meghasogatott ruhákban, és
hírül adák néki a Rabsaké beszédeit.

37. Fejezet

És lőn, hogy meghallá Ezékiás, a király, meghasogatá ruháit, gyászba
öltözött, és bement az Úr házába.

És elküldé Eljákimot az udvarnagyot, és Sebnát az íródeákot, és
a papoknak gyászruhába öltözött véneit Ésaiáshoz, Ámós fiához, a
prófétához.

Kik mondának néki: Így szól Ezékiás: nyomornak, büntetésnek és
káromlásnak napja e nap, mert szülésig jutottak a fiak, és erő nincs a
szüléshez!

Talán meghallja az Úr, a te Istened, a Rabsaké beszédeit, a kit
elküldött az ő ura, az assiriai király, hogy káromolja az élő Istent, és
szidalmazza azon beszédekkel, a melyeket hallott az Úr, a te Istened; és
te könyörögj a maradékért, a mely megvan!

Így menének el Ezékiás király szolgái Ésaiáshoz.

És monda nékik Ésaiás: Így szóljatok uratoknak: ezt mondja az Úr: Ne
félj a beszédektől, a melyeket hallottál, a melyekkel szidalmaztak engem
az assiriai király szolgái.

Ímé, én oly lelket adok beléje, hogy hírt hallván, térjen vissza
földére, és elejtem őt fegyver által az ő földében!

Rabsaké pedig visszatérvén, találá az assiriai királyt Libna ellen
harczolni, mivel hallotta volt, hogy Lákistól elindult.

És meghallván Tirháka, Kús királya felől e hírt: eljött, hogy ellened
harczoljon; ezt meghallván, követeket külde Ezékiáshoz, mondván:

Így szóljatok Ezékiáshoz, Júda királyához: Meg ne csaljon Istened, a
kiben bízol, mondván: nem adatik Jeruzsálem az assiriai király kezébe!

Hiszen te hallottad, mit műveltek Assiria királyai minden országokkal,
eltörölvén azokat, és te megszabadulnál?

Hát megszabadíták-é azokat a népek istenei, a melyeket eleim
elpusztítának? Gózánt, Háránt, Resefet és Telassárban Eden fiait?

Hol van Hamáth királya és Arphádnak királya, Sefarvaim városának
királya, Héna és Ivva?

És elvevé Ezékiás a levelet a követek kezéből, és olvasá azt, és
felmenvén az Úr házába, kiterjeszté Ezékiás azt az Úr előtt.

És könyörge Ezékiás az Úrhoz mondván:

Seregeknek Ura, Izráel Istene, ki a Kerubokon ülsz! Te, csak Te vagy a
föld minden országainak Istene, Te teremtéd a mennyet és a földet.

Hajtsd ide Uram füledet és halljad, nyisd meg Uram szemeidet és lássad!
Halld meg Szanhéribnek minden beszédit, a melyeket izent az élő Isten
káromlására!

Bizony, Uram, Assiria királyai elpusztítottak minden országokat és
azoknak földjét,

És isteneiket tűzbe veték, mert nem istenek voltak, hanem emberi kéznek
csinálmánya, fa és kő így veszthették el azokat.

És most Uram, mi Istenünk! szabadíts meg minket az ő kezéből, hogy
megtudják a föld minden országai, hogy Te vagy, Uram, Isten egyedül.

És külde Ésaiás, Ámós fia Ezékiáshoz, mondván: Így szól az Úr, Izráel
Istene: mivel hozzám könyörögtél Szanhérib miatt, Assiria királya miatt:

Ez a beszéd, a melyet az Úr felőle szól: Megútál téged, gúnyt űz belőled
Sionnak szűz leánya, fejét rázza utánad Jeruzsálem leánya;

Kit káromoltál és szidalmazál, és ki ellen emeltél szót, hogy oly
magasra látsz? Izráel Szentje ellen!

Szolgáid által megkáromlád az Urat, és ezt mondád: Temérdek szekeremmel
fölmentem e hegyek magaslatára, a Libánon csúcsára, és kivágom magas
czédrusait, válogatott cziprusait, és behatolok végső magaslatába és
kertjének erdejébe!

Én ástam és vizet ittam, és kiszáraztom lábam talpával Égyiptom minden
folyóit.

Hát nem hallottad-é, hogy régtől fogva én tevém ezt, az őskor napjaiban
elvégzém ezt, és most előhozám, hogy puszta kőrakássá tégy erős
városokat?!

És lakóik elájultak és megrendültek és megszégyenültek, és lőnek mint a
mező füve és gyönge zöldség, és mint a virág a háztetőn, mint szárba nem
indult vetés!

Ülésedet, kimentedet, bejöttödet tudom, és ellenem való haragodat.

Ellenem való haragodért, és mert kevélységed fülembe jutott, vetem
orrodba horgomat és szádba zabolámat, és visszaviszlek az úton, a melyen
jövél!

S ez legyen jelül néked: ez évben ugartermést esztek és a másik évben
sarjut, és a harmadik évben vessetek, arassatok és szőlőt ültessetek, és
egyétek gyümölcsét.

Júda házának maradványa pedig, a mely megszabadult, ismét gyökeret ver
alul, és gyümölcsöt terem felül.

Mert Jeruzsálemből megy ki a maradék és a maradvány Sion hegyéről; a
seregek Urának buzgó szerelme művelendi ezt!

Azért így szól az Úr Assiria királyáról: Nem jő be e városba, nyilat sem
lő reá, és nem szállja meg paizszsal azt, és töltést sem készít ellene.

Az úton, a melyen jött, visszatér, de e városba be nem jő, azt mondja az
Úr.

És megoltalmazom e várost, hogy megtartsam azt én magamért és
szolgámért, Dávidért!

Akkor kijött az Úrnak angyala, és levágott az assir táborban
száznyolczvanötezeret, és midőn reggel az emberek felköltek, ímé azok
mindnyájan holt hullák valának!

Elindula azért és ment és visszatért Szanhérib, az assiriai király, és
lakozék Ninivében.

És lőn, hogy mikor imádkozék, Nisróknak, az ő istenének templomában,
fiai: Adramélek és Saréser levágák őt karddal; és ezek Ararát földére
menekülvén, fia, Esárhaddon uralkodék helyette.

38. Fejezet

Azon napokban halálos betegségbe esék Ezékiás, és eljött hozzá Ésaiás
Ámós fia, a próféta, és mondá néki: Ezt mondja az Úr: rendeld el
házadat, mert meghalsz és meg nem gyógyulsz!

És Ezékiás arczczal a falnak fordulván, könyörge az Úrnak,

És monda: Oh Uram, emlékezzél meg arról, hogy én előtted jártam,
igazságban és egész szívvel, és hogy a mi jó előtted, azt műveltem! és
sírt Ezékiás keservesen.

És lőn az Úr beszéde Ésaiáshoz, mondván:

Menj el, és mondd Ezékiásnak: így szól az Úr, Dávidnak, atyádnak Istene:
Hallottam imádságodat, láttam könyeidet, ímé, még napjaidhoz tizenöt
esztendőt adok.

És az assiriai király kezéből megszabadítlak téged és e várost;
megoltalmazom e várost!

Ez legyen jel néked az Úrtól, hogy teljesíti azt az Úr, a mit mondott:

Ímé, visszatérítem az árnyékot, azokon a fokokon, a melyeken az Akház
napóráján a nap már átvonult, tíz fokkal; és visszatért az árnyék tíz
fokkal azokon a fokokon, a melyeken már átvonult.

Ezékiásnak, Júda királyának följegyzése, mikor megbetegedett, és
betegségéből fölgyógyult.

Én azt mondám: hát napjaimnak nyugalmában kell alászállanom a sír
kapuihoz, megfosztva többi éveimtől!

Mondám: nem látom az Urat, az Urat az élők földében, nem szemlélek
embert többé a nyugalom lakói közt.

Porsátorom lerontatik, és elmegy tőlem, mint a pásztor hajléka!
Összehajtám, mint a takács, életemet; hiszen levágott a fonalról engem;
reggeltől estig végzesz velem!

Reggelig nyugton vártam; mint oroszlán, úgy törte össze minden
csontjaimat; reggeltől estig végzesz velem!

Mint a fecske és a daru, sipogtam, nyögtem mint a galamb, szemeim a
magasságba meredtek: Uram! erőszak rajtam, szabadíts meg!

Mit mondjak? hogy szólott nékem és Ő azt meg is cselekedé! Nyugton élem
le éveimet lelkem keserűsége után!

Oh Uram! ezek által él minden! és ezekben van teljességgel lelkem élete.
Te meggyógyítasz és éltetsz engemet!

Ímé, áldásul volt nékem a nagy keserűség, és Te szeretettel kivontad
lelkemet a pusztulásnak verméből, mert hátad mögé vetetted minden
bűneimet!

Mert nem a sír dicsőít Téged, és nem a halál magasztal Téged, hűségedre
nem a sírverembe szállók várnak!

Ki él, ki él, csak az dicsőít Téged, mint ma én! Az atya a fiaknak
hirdeti hűségedet!

Az Úr szabadított meg engemet; azért énekeljük énekimet éltünk minden
napjaiban az Úrnak házában!

Akkor mondá Ésaiás, hogy vegyenek egy fügekalácsot, és dörzsöljék rá a
fekélyre, hogy meggyógyuljon.

És mondá Ezékiás: Mi lesz a jele, hogy fölmegyek az Úr házába?

39. Fejezet

Abban az időben levelet és ajándékot küldött a babilóniai király,
Meródák Baladán, Baladán fia, Ezékiás királyhoz, mert hallotta, hogy
beteg volt és meggyógyult.

És örvende rajtok Ezékiás, és megmutatá nékik tárházát, az ezüstöt,
az aranyat, a fűszereket, a drága kenetet, s egész fegyvertárát, és
mindent, a mi kincsei közt található volt. Semmi nem volt, a mit meg nem
mutatott volna nékik Ezékiás házában és egész birodalmában.

És eljött Ésaiás, a próféta, Ezékiás királyhoz, és monda néki: Mit
szólának ez emberek, és honnan jöttek te hozzád? És monda Ezékiás:
Messze földről jöttek hozzám, Bábelből.

És monda: Mit látának házadban? És monda Ezékiás: Mindent láttak, a
mi csak házamban van, semmi nincs, a mit meg nem mutattam volna nékik
kincseim közül.

És monda Ésaiás Ezékiásnak: Halld a seregek Urának beszédét:

Ímé napok jőnek, és elvitetik, valami házadban van, és a mit csak e mai
napig gyűjtöttek eleid, Bábelbe; nem marad semmi meg, ezt mondja az Úr!

És fiaid közül, a kik tőled származnak, a kiket te nemzesz, el fognak
hurczolni, és lesznek komornyikok Bábel királyának palotájában.

Akkor monda Ezékiás Ésaiásnak: Jóságos az Úrnak beszéde, a melyet te
szóltál! és monda: Csak napjaimban legyen béke és állandóság!

40. Fejezet

Vígasztaljátok, vígasztaljátok népemet, így szól Istenetek!

Szóljatok Jeruzsálem szívéhez, és hirdessétek néki, hogy vége van
nyomorúságának, hogy bűne megbocsáttatott; hiszen kétszeresen sujtotta
őt az Úr keze minden bűneiért.

Egy szó kiált: A pusztában készítsétek az Úrnak útát, ösvényt
egyengessetek a kietlenben a mi Istenünknek!

Minden völgy fölemelkedjék, minden hegy és halom alászálljon, és legyen
az egyenetlen egyenessé és a bérczek rónává.

És megjelenik az Úr dicsősége, és minden test látni fogja azt; mert az
Úr szája szólt.

Szózat szól: Kiálts! és monda: Mit kiáltsak? Minden test fű, és minden
szépsége, mint a mező virága!

Megszáradt a fű, elhullt a virág, ha az Úrnak szele fuvallt reá bizony
fű a nép.

Megszáradt a fű, elhullt a virág; de Istenünk beszéde mindörökre
megmarad!

Magas hegyre mej fel, örömmondó Sion! emeld föl szódat magasan,
örömmondó Jeruzsálem! emeld föl, ne félj! mondjad Júda városinak: Ímhol
Istenetek!

Ímé, az Úr Isten jő hatalommal, és karja uralkodik! Ímé, jutalma vele
jő, és megfizetése Ő előtte.

Mint pásztor, nyáját úgy legelteti, karjára gyűjti a bárányokat és
ölében hordozza, a szoptatósokat szelíden vezeti.

Ki mérte meg markával a vizeket, és ki mértéklé az egeket arasszal, a
föld porát ki foglalá mérczébe, és a hegyeket ki tette körtefontra, és a
halmokat a mérlegserpenyőbe?

Kicsoda igazgatta az Úr lelkét, és ki oktatta Őt, mint tanácsosa?

Kivel tanácskozott, hogy felvilágosítsa Őt, és tanítsa Őt igazság
ösvényére, és tanítsa ismeretre, és oktassa Őt az értelem útára?

Ím a népek, mint egy csöpp a vederben, és mint egy porszem a
mérlegserpenyőben, olyanoknak tekintetnek; ímé a szigeteket mint kis
port emeli föl!

És a Libánon nem elég a tűzre, és vada sem elég az áldozatra.

Minden népek semmik Ő előtte, a semmiségnél és ürességnél alábbvalónak
tartja.

És kihez hasonlítjátok az Istent, és minő képet készítetek Ő róla?

A bálványt a mester megönti, és az ötvös megaranyozza azt, és olvaszt
ezüst lánczot reá

A ki szegény ily áldozatra, oly fát választ, a mely meg nem rothad; okos
mestert keres, hogy oly bálványt állítson, a mely nem ingadoz.

Hát nem tudjátok és nem hallottátok-é, hát nem hirdettetett néktek
eleitől fogva, hát nem értettétek-é meg a föld fundamentomait?

Ki ül a föld kereksége fölött, a melynek lakói mint sáskák előtte, ki
az egeket kiterjeszti mint egy kárpitot, és kifeszíti, mint a sátort,
lakásra;

Ki a fejedelmeket semmivé teszi, és a föld biráit hiábavalókká
változtatja;

Még alig plántáltattak, még alig vettetének el, alig vert gyökeret a
földben törzsük, és Ő csak rájok fuvall, és kiszáradnak és őket, mint
polyvát, forgószél ragadja el:

Kihez hasonlíttok hát engem, hogy hasonló volnék? szól a Szent.

Emeljétek föl a magasba szemeiteket, és lássátok meg, ki teremté azokat?
Ő, a ki kihozza seregöket szám szerint, mindnyáját nevén szólítja; nagy
hatalma és erőssége miatt egyetlen híjok sincsen.

Miért mondod Jákób és szólsz ekként Izráel: Elrejtetett az én útam az
Úrtól, és ügyemmel nem gondol Istenem?!

Hát nem tudod-é és nem hallottad-é, hogy örökkévaló Isten az Úr, a ki
teremté a föld határait? nem fárad és nem lankad el; végére mehetetlen
bölcsesége!

Erőt ad a megfáradottnak, és az erőtlen erejét megsokasítja.

Elfáradnak az ifjak és meglankadnak, megtántorodnak a legkülönbek is;

De a kik az Úrban bíznak, erejök megújul, szárnyra kelnek, mint a
saskeselyűk, futnak és nem lankadnak meg, járnak és nem fáradnak el!

41. Fejezet

Hallgassatok reám, ti szigetek, és a népek vegyenek új erőt,
közelgjenek, majd szóljanak, együtt hadd szálljunk perbe!

Ki támasztá fel azt keletről, a kit igazságban hív az ő lábához? A
népeket kezébe adja és királyok felett uralkodóvá teszi, kardjával mint
port szórja szét, mint repülő polyvát kézíve által!

Kergeti őket, békességgel vonul az úton, a melyen lábaival nem járt.

Ki tette és vitte végbe ezt? A ki elhívja eleitől fogva a nemzetségeket:
én, az Úr, az első és utolsókkal is az vagyok én!

Látták a szigetek és megrémülének, a földnek végei reszkettek,
közelegtek és egybegyűltek.

Kiki társát segíti, és barátjának ezt mondja: Légy erős!

És bátorítja a mester az ötvöst, és a kalapácscsal simító azt, a ki az
ülőt veri; így szól a forrasztásról: jó az, és megerősíti szegekkel,
hogy meg ne mozduljon.

De te Izráel, én szolgám, Jákób, a kit én elválasztottam, Ábrahámnak, az
én barátomnak magva;

Te, a kit én a föld utolsó részéről hoztalak és véghatárairól
elhívtalak, és ezt mondám néked: Szolgám vagy te, elválasztottalak és
meg nem útállak:

Ne félj, mert én veled vagyok; ne csüggedj, mert én vagyok Istened;
megerősítelek, sőt megsegítlek, és igazságom jobbjával támogatlak.

Ímé, megszégyenülnek és meggyaláztatnak, a kik fölgerjednek ellened,
semmivé lesznek és elvesznek, a kik veled perlekednek.

Keresed őket és meg nem találod a veled versengőket; megsemmisülnek
teljesen, a kik téged háborgatnak.

Mivel én vagyok Urad, Istened, a ki jobbkezedet fogom, és a ki ezt
mondom néked: Ne félj, én megsegítelek!

Ne félj, férgecske Jákób, maroknyi Izráel, én megsegítlek, szól az Úr, a
te megváltód, Izráelnek Szentje!

Ímé, én teszlek éles, új cséplőhengerré, a melynek két éle van; hegyeket
csépelj és zúzz össze, és a halmokat pozdorjává tegyed.

Te szórd, és a szél vigye el őket, és elszéleszsze őket a forgószél, és
te örülsz az Úrban, és dicsekedel Izráelnek Szentjében.

A nyomorultak és szegények keresnek vizet, de nincs, nyelvök a
szomjúságban elepedt: én, az Úr meghallgatom őket, én, Izráel Istene,
nem hagyom el őket.

Kopasz hegyeken folyókat nyitok és a rónák közepén forrásokat; a pusztát
vizek tavává teszem és az aszú földet vizeknek forrásivá.

A pusztában czédrust, akáczot nevelek és mirtust és olajfát, plántálok a
kietlenben cziprust, platánt, sudarczédrussal együtt,

Hogy lássák, megtudják, eszökbe vegyék és megértsék mindnyájan, hogy az
Úrnak keze mívelte ezt, és Izráel Szentje teremtette ezt!

Hozzátok ide ügyeteket, szól az Úr, adjátok elő erősségeiteket, így szól
Jákób királya.

Adják elő és jelentsék meg nékünk, a mik történni fognak; a mik először
lesznek, jelentsétek meg, hogy eszünkbe vegyük és megtudjuk végöket,
vagy a jövendőket tudassátok velünk!

Jelentsétek meg, mik lesznek ezután, hogy megtudjuk, hogy ti Istenek
vagytok; vagy hát míveljetek jót vagy gonoszt, hogy mérkőzzünk és majd
lássuk együtt!

Ímé, ti semmiből valók vagytok, és dolgotok is semmiből való útálat az,
a ki titeket szeret.

Feltámasztám északról, és eljött napkelet felől; hirdeti nevemet, és
tapodja a fejedelmeket, mint az agyagot, és mint a fazekas a sarat
tapossa.

Ki jelenté meg ezt eleitől fogva, hogy megtudnók? vagy régen, hogy ezt
mondanók: Igaz? De nem jelenté meg, de nem tudatá senki, nem hallá
szavatokat senki sem!

Sionnak először én hirdetém, ímé itt vannak a tanúk, és örömmondót adtam
Jeruzsálemnek.

És néztem és nem volt senki, ezek közül nem volt tanácsadó, hogy
megkérdezzem őket és feleljenek nékem.

Ímé, mindnyájan semmik ők, semmiség cselekedetök, szél és hiábavalóság
képeik.

42. Fejezet

Ímé az én szolgám, a kit gyámolítok, az én választottam, a kit szívem
kedvel, lelkemet adtam ő belé, törvényt beszél a népeknek.

Nem kiált és nem lármáz, és nem hallatja szavát az utczán.

Megrepedt nádat nem tör el, a pislogó gyertya belet nem oltja ki, a
törvényt igazán jelenti meg.

Nem pislog és meg nem reped, míg a földön törvényt tanít, és a szigetek
várnak tanítására.

Így szól az Úr Isten, a ki az egeket teremté és kifeszíté, és
kiterjeszté termésivel a földet, a ki lelket ád a rajta lakó népnek, és
leheletet a rajta járóknak:

Én, az Úr, hívtalak el igazságban, és fogom kezedet, és megőrizlek és
népnek szövetségévé teszlek, pogányoknak világosságává.

Hogy megnyisd a vakoknak szemeit, hogy a foglyot a tömlöczből kihozzad,
és a fogházból a sötétben ülőket.

Én vagyok az Úr, ez a nevem, és dicsőségemet másnak nem adom, sem
dicséretemet a bálványoknak.

A régiek ímé beteltek, és most újakat hirdetek, mielőtt meglennének,
tudatom veletek.

Énekeljetek az Úrnak új éneket, és dicséretét a földnek határairól, ti,
a tenger hajósai és teljessége, a szigetek és azoknak lakói.

Emeljék fel szavokat a puszta és annak városai, a faluk, a melyekben
Kédár lakik, ujjongjanak a kősziklák lakói, a hegyeknek tetejéről
kiáltsanak.

Adják az Úrnak a dicsőséget, és dicséretét hirdessék a szigetekben.

Az Úr, mint egy hős kijő, és mint hadakozó felkölti haragját, kiált, sőt
rivalg és ellenségein erőt vesz.

Régtől fogva hallgattam, néma voltam, magamat megtartóztatám: most mint
a szülő nő nyögök, lihegek és fúvok!

Elpusztítok hegyeket és halmokat, és megszáraztom minden fűvöket,
szigetekké teszek folyamokat, és tavakat kiszáraztok.

A vakokat oly úton vezetem, a melyet nem ismernek, járatom őket oly
ösvényeken, a melyeket nem tudnak; előttök a sötétséget világossággá
teszem, és az egyenetlen földet egyenessé ezeket cselekszem velök, és
őket el nem hagyom.

Meghátrálnak és mélyen megszégyenülnek, a kik a bálványban bíznak, a kik
ezt mondják az öntött képnek: Ti vagytok a mi isteneink!

Oh, ti süketek, halljatok, és ti vakok, lássatok!

Kicsoda vak, ha nem az én szolgám? és olyan süket, mint az én követem,
a kit elbocsátok? Ki olyan vak, mint a békességgel megajándékozott, és
olyan vak, mint az Úr szolgája?

Sokat láttál, de nem vetted eszedbe; fülei nyitvák, de nem hall.

Az Úr igazságáért azt akarta, hogy a törvényt nagygyá teszi és
dicsőségessé.

De e nép kiraboltatott és eltapodtatott, bilincsbe verve tömlöczben
mindnyájan, és fogházakban rejtettek el, prédává lettek és nincs
szabadító ragadománynyá lettek és nincsen, a ki mondaná: add vissza!

Ki veszi ezt közületek fülébe? a ki figyelne és hallgatna ezután!

Ki adta ragadományul Jákóbot és Izráelt a prédálóknak? Avagy nem az
Úr-é, a ki ellen vétkezénk, és nem akartak járni útain és nem hallgattak
az Ő törvényére?

Ezért ontá ki reá búsulásának haragját és a had erejét; körülte lángolt
az, de ő nem értett; és égett benne, de nem tért eszére!

43. Fejezet

És most, oh Jákób, így szól az Úr, a te Teremtőd, és a te alkotód,
Izráel: Ne félj, mert megváltottalak, neveden hívtalak téged, enyém
vagy!

Mikor vizen mégy át, én veled vagyok, és ha folyókon, azok el nem
borítnak, ha tűzben jársz, nem égsz meg, és a láng meg nem perzsel
téged.

Mert én vagyok az Úr, a te Istened, Izráelnek Szentje, a te megtartód,
adtam váltságodba Égyiptomot, Kúst és Sebát helyetted.

Mivel kedves vagy az én szemeimben, becses vagy és én szeretlek:
embereket adok helyetted, és népeket a te életedért:

Ne félj, mert én veled vagyok, napkeletről meghozom magodat, és
napnyugotról egybegyűjtelek.

Mondom északnak: add meg; és délnek: ne tartsd vissza, hozd meg az én
fiaimat messzünnen, és leányimat a földnek végéről,

Mindent, a ki csak az én nevemről neveztetik, a kit dicsőségemre
teremtettem, a kit alkottam és készítettem!

Hozd ki a vak népet, a melynek szemei vannak, és a süketeket, a kiknek
füleik vannak!

Minden népek gyűljenek egybe, és seregeljenek össze a népségek: ki
hirdethet közülök ilyet? Vagy a régieket tudassák velünk, állítsák elő
tanuikat, hogy igazuk legyen, hogy ezek hallván, ezt mondják: Igaz.

Ti vagytok az én tanuim, így szól az Úr; és szolgám a kit
elválasztottam, hogy megtudjátok és higyjetek nékem és megértsétek, hogy
én vagyok az, előttem Isten nem alkottatott, és utánam nem lesz!

Én, én vagyok az Úr, és rajtam kivül nincsen szabadító!

Én hirdettem, és megtartottam, és megjelentettem, és nem volt idegen
isten köztetek, és ti vagytok az én tanuim, így szól az Úr, hogy én
Isten vagyok.

Mostantól fogva is én az leszek, és nincs, a ki az én kezemből
kimentsen; cselekszem, és ki változtatja azt meg?

Így szól az Úr, a ti megváltótok, Izráel Szentje. Ti értetek küldöttem
el Bábelbe, és leszállítom mindnyájokat, mint menekülőket a Káldeusokkal
együtt vídámságuk hajóiba.

Én az Úr vagyok, szent Istenetek, Izráelnek teremtője, királyotok.

Így szól az Úr, a ki a tengeren utat csinál, és a hatalmas vizeken
ösvényt,

A ki kihozott szekeret és lovat, sereget és vitézt; együtt hevernek
ottan, nem kelnek föl, kialudtak, mint gyertyabél elhamvadának!

Ne emlékezzetek a régiekről, és az előbbiekről ne gondolkodjatok!

Ímé, újat cselekszem; most készül, avagy nem tudjátok még? Igen, a
pusztában utat szerzek, és a kietlenben folyóvizeket.

Dicsőítni fog engem a mező vada, a sakálok és struczok, hogy vizet
szereztem a pusztában; a kietlenben folyóvizeket, hogy választott
népemnek inni adjak.

A nép, a melyet magamnak alkoték, hirdesse dicséretemet!

És még sem engem hívtál segítségül Jákób, hanem megfáradtál én bennem
Izráel!

Nem adtad nékem égőáldozatul bárányaidat, és áldozataiddal nem
dicsőítettél engem; nem terheltelek ételáldozattal, és tömjénnel nem
fárasztottalak.

Nem vettél pénzen nékem jóillatú nádat, és áldozataid kövérével jól nem
tartottál, csak bűneiddel terhelél, vétkeiddel fárasztál engemet.

Én, én vagyok, a ki eltörlöm álnokságaidat enmagamért, és bűneidről nem
emlékezem meg!

Juttasd eszembe, no pereljünk együtt, beszéld el, hogy igaznak
találtassál!

Az első atyád vétkezett, és tanítóid elpártoltak tőlem!

Ezért én is megfertőztettem a szent fejedelmeket, és veszedelemre adám
Jákóbot, és gyalázatra Izráelt!

44. Fejezet

És most hallgass Jákób, én szolgám, és Izráel, a kit én elválasztottam.

Így szól az Úr, teremtőd és alkotód anyád méhétől fogva, a ki megsegít:
Ne félj, én szolgám Jákób, és te igaz nép, a kit elválasztottam!

Mert vizet öntök a szomjúhozóra, és folyóvizeket a szárazra; kiöntöm
lelkemet a te magodra, és áldásomat a te csemetéidre.

És nevekednek mint fű között, és mint a fűzfák vizek folyásinál.

Ez azt mondja: én az Úré vagyok, amaz Jákób nevét emlegeti, és a másik
önkezével írja: az Úré vagyok, és hízelkedve Izráel nevét említi.

Így szól az Úr, Izráelnek királya és megváltója, a seregeknek Ura: Én
vagyok az első, én az utolsó, és rajtam kivül nincsen Isten.

És ki hirdetett hozzám hasonlóan? jelentse meg és hozza azt elém, mióta
e világ népét teremtém; és jelentsék meg a közeli és távoli jövőt.

Ne féljetek és ne rettegjetek! Hát nem mondtam-é meg és nem jelentém
előre? Ti vagytok tanuim! Hát van-é rajtam kivül Isten? Nincs kőszál,
nem tudok!

A bálványok csinálói mind hiábavalók, és kedvenczeik mit sem használnak,
és tanuik nem látnak és nem tudnak, hogy megszégyenüljenek.

Ki alkotott istent, és bálványt ki öntött? a mely semmit sem használ!

Ímé, minden barátaik megszégyenülnek, és a mesterek magok is emberek;
gyűljenek össze mind és álljanak elő féljenek, szégyenüljenek meg
együtt!

A kovács fejszét készít, és munkálkodik a szénnél, és alakítja azt
pőrölylyel, és munkálja azt erős karjával, és megéhezik és ereje
nincsen, és vizet sem iszik és elfárad.

Az ács mérőzsinórt von, és lefesti azt íróvesszővel, és meggyalulja
azt, a czirkalommal alakítja, és csinálja azt férfiú formájára, ember
ékességére, hogy házában lakjék.

Czédrusfát vág magának, tölgy- és cserfát hoz, és válogat az erdő
fáiban, fenyőt plántál, a melyet az eső fölnevel.

Azokból az ember tüzet gerjeszt, vesz belőlök és melegszik, meggyújtja
és kenyeret süt; sőt istent is csinál abból és imádja, bálványt készít
és előtte leborul;

Felét tűzben megégeti, felénél húst eszik: pecsenyét süt és megelégszik,
és aztán melengeti magát és szól: Bezzeg melegem van, tűznél valék!

Maradékából istent készít, bálványát; leborulva imádja azt és könyörög
hozzá, és így szól: Szabadíts meg, mert te vagy istenem!

Nem tudnak és nem értenek, mert bekenvék szemeik és nem látnak, és
szívök nem eszmél.

És nem veszi eszébe, nincs ismerete és értelme, hogy mondaná: Felét
tűzben megégetém és kenyeret sütöttem annak szenénél, sütöttem húst és
megettem; és maradékából útálatosságot csináljak-é, és leboruljak a
fa-galy előtt?

Ki hamuban gyönyörködik, megcsalt szíve vezette félre azt, hogy meg ne
szabadítsa lelkét és ezt mondja: Hát nem hazugság van-é jobbkezemben?

Oh emlékezzél meg Jákób ezekről és Izráel, mert az én szolgám vagy te,
én alkottalak téged, én szolgám vagy, Izráel! nem feledlek el.

Eltöröltem álnokságaidat, mint felleget, és mint felhőt bűneidet; térj
én hozzám, mert megváltottalak.

Örüljetek egek, mert az Úr végbe vitte, kiáltsatok földnek mélységei,
ujjongva énekeljetek hegyek, erdő és benne minden fa; mert megváltá az
Úr Jákóbot, és Izráelben megdicsőíti magát.

Így szól az Úr, megváltód és alkotód anyád méhétől fogva: Én vagyok
az Úr, a ki mindent cselekszem, a ki az egeket egyedül kifeszítem, és
kiszélesítem a földet magamtól;

Ki a hazugok jeleit megrontja, és a varázslókat megbolondítja, a
bölcseket megszégyeníti, és tudományukat bolondsággá teszi.

A ki szolgája beszédét beteljesíti, és véghez viszi követei tanácsát,
a ki így szól Jeruzsálemnek: Lakjanak benne! és Júda városainak:
Megépíttessenek! és romjait felállatom!

Ki ezt mondja a mélységnek. Száradj ki! és kiapasztom folyóvizeidet!

Ki Czírusnak ezt mondja: Pásztorom! ki véghez viszi minden akaratomat,
és ezt mondja Jeruzsálemnek: Megépíttessék! és a templomnak: Alapja
vettessék!

45. Fejezet

Így szól az Úr felkentjéhez, Czírushoz, kinek jobbkezét megfogám, hogy
meghódoltassak előtte népeket, és a királyok derekának övét megoldjam, ő
előtte megnyissam az ajtókat, és a kapuk be ne zároltassanak;

Én menéndek előtted, és az egyenetleneket megegyenesítem, az érczajtókat
összetöröm, és leütöm a vaszárakat.

Néked adom a sötétségnek kincseit és a rejtekhelyek gazdagságait, hogy
megtudjad, hogy én vagyok az Úr, a ki téged neveden hívtalak, Izráel
Istene.

Az én szolgámért, Jákóbért, és elválasztott Izráelemért neveden hívtalak
el, szeretettel szólítálak, noha nem ismerél.

Én vagyok az Úr és több nincs, rajtam kivül nincs Isten! felöveztelek
téged, bár nem ismerél.

Hogy megtudják napkelettől és napnyugattól fogva, hogy nincsen több
rajtam kivül; én vagyok az Úr és több nincsen!

Ki a világosságot alkotom és a sötétséget teremtem, ki békességet
szerzek és gonoszt teremtek; én vagyok az Úr, a ki mindezt cselekszem!

Egek harmatozzatok onnan felül, és a felhők folyjanak igazsággal,
nyiljék meg a föld és viruljon fel a szabadulás, és igazság sarjadjon
fel vele együtt; én az Úr teremtettem azt!

Jaj annak, a ki alkotójával perbe száll, holott cserép a föld többi
cserepeivel! Vajjon mondja-é az agyag alkotójának: Mit csinálsz? és
csinálmányod ezt: Nincsenek kezei?

Jaj annak, a ki atyjának mondja: Miért nemzesz? és az asszonynak: Miért
szülsz?

Így szól az Úr, Izráelnek Szentje és Teremtője: Kérdezzétek meg a
jövendőt tőlem, fiaimat és kezeim munkáját csak bízzátok reám!

Én alkotám a földet, és az embert rajta én teremtém, én terjesztém ki
kezeimmel az egeket, és minden seregöket én állatám elő.

Én támasztottam őt fel igazságban, és minden útait egyengetem, ő építi
meg városomat, és foglyaimat elbocsátja, nem pénzért, sem ajándékért,
szóla a seregek Ura!

Így szól az Úr: Égyiptom gyűjtött kincse és Kús nyeresége és a nagy
termetű Szabeusok hozzád mennek és tieid lesznek, téged követnek,
békókban járnak, előtted leborulnak és hozzád könyörögnek: Csak közted
van az Isten és nincsen több Isten!

Bizony Te elrejtőzködő Isten vagy, Izráelnek Istene, szabadító!

Szégyent vallanak és gyalázatot mind, egyetemben gyalázatban járnak a
bálványok faragói;

És Izráel megszabadul az Úr által örök szabadulással, nem vallotok
szégyent és gyalázatot soha örökké

Mert így szól az Úr, a ki az egeket teremté Ő az Isten, a ki alkotá a
földet és teremté azt és megerősíté nem hiába teremté azt, hanem lakásul
alkotá: Én vagyok az Úr és több nincsen!

Nem titkon szóltam, a sötétség földének helyén; nem mondtam Jákób
magvának: hiába keressetek engem! én, az Úr, igazságot szólok, és
megjelentem, a mik igazak.

Gyűljetek egybe és jőjjetek elő, közelegjetek mind, a kik a népek közül
megszabadultatok; nem tudnak semmit, a kik bálványuk fáját hordják, és
könyörögnek oly istenhez, a ki meg nem tart!

Jelentsétek meg és hozzátok elő, sőt egyetemben tanácskozzanak: ki
mondta meg ezt régtől fogva és jelenté meg előre? Vajjon nem én, az Úr?
És nincs több Isten nálam, igaz Isten és megtartó nincs kívülem.

Térjetek én hozzám, hogy megtartassatok földnek minden határai, mert én
vagyok az Isten, és nincsen több!

Magamra esküdtem és igazság jött ki számból, egy szó, mely vissza nem
tér: hogy minden térd nékem hajol meg, rám esküszik minden nyelv!

Csak az Úrban van, így szólnak felőlem, minden igazság és erő, Ő hozzá
mennek, és megszégyenülnek mindazok, a kik reá haragusznak.

Az Úrban igazul meg és dicsekszik Izráelnek egész magva!

46. Fejezet

Ledől Bél, elesik Nebó, oktalan barmokra kerülnek szobraik, és miket ti
hordoztatok, felrakatnak, terhéül a megfáradott állatnak;

Elesnek, összerogynak együtt, nem menthetik meg a terhet; és ők magok
fogságba mennek.

Hallgassatok rám, Jákób háza és Izráel házának minden maradéka, a kiket
magamra raktam anyátok méhétől fogva, és hordoztalak születésetek óta;

Vénségtekig én vagyok az, és megőszüléstekig én visellek; én teremtettem
és én hordozom, én viselem és megszabadítom.

Kihez hasonlíttok engem, és kivel tesztek egyenlővé? És kivel vettek
egybe, hogy hasonlók volnánk?

Kitöltik az aranyat az erszényből, és ezüstöt mérnek a mértékkel, és
ötvöst fogadnak, hogy abból istent csináljon; meghajolnak, leborulnak
előtte.

Vállukra veszik azt és hordozzák, majd állványára helyezik és veszteg
áll, helyéről meg nem mozdul, ha kiáltasz is hozzá, nem felel,
nyomorúságodból nem szabadít meg.

Emlékezzetek meg erről, és legyetek erősek, vegyétek eszetekbe,
pártütők!

Emlékezzetek meg a messze régi dolgokról, hogy én vagyok Isten és
nincsen több; Isten vagyok, és nincs hozzám hasonlatos.

Ki megjelentem kezdettől fogva a véget, és előre azokat, a mik még
meg nem történtek, mondván: tanácsom megáll, és véghez viszem minden
akaratomat;

Ki elhívom napkeletről a sast, meszsze földről tanácsom férfiát; nem
csak szóltam, ki is viszem, elvégezem, meg is cselekszem!

Hallgassatok reám, kemény szívűek, a kik távol vagytok az igazságtól.

Elhoztam igazságomat, nincs messze, és az én szabadításom nem késik,
Sionban lesz szabadításom, és Izráelen dicsőségem.

47. Fejezet

Szállj le és ülj a porba, Babilon szűz leánya, ülj a földre királyi szék
nélkül, te a Káldeusok leánya, mert nem hívnak többé téged gyöngének és
elkényeztetettnek!

Vedd a malmot és őrölj lisztet, född fel fátyolodat, emeld föl a hosszú
ruhát, född fel czombodat és menj át a folyókon.

Födöztessék föl meztelenséged és láttassék meg szemérmed; bosszút állok
és embert nem kímélek!

Igy szól a mi Megváltónk, seregeknek Ura az Ő neve, Izráel Szentje!

Ülj némán és menj a sötétre, te a Káldeusok leánya, mert nem hívnak
többé téged országok úrnőjének!

Fölgerjedtem volt népem ellen; megfertőztettem örökségemet és kezedbe
adtam azt: te nem cselekedtél velök irgalmasságot, az öregre nehéz igát
vetettél!

És ezt mondád: Örökre úrnő leszek! úgy hogy ezekre nem is gondolál, és
nem emlékeztél meg annak végéről.

És most halld meg ezt, bujálkodó, a ki bátorságban ülsz, a ki ezt mondja
szívében: Én vagyok és nincs senki több, nem ülök özvegységben, és a
gyermektelenséget nem ismerem!

És mind e kettő eljő reád nagy hamar egy napon: gyermektelenség
és özvegység, teljességökben jőnek el reád, noha gazdag vagy a
varázslásban, és sok nagyon igéző szózatod.

Gonoszságodban bíztál, és ezt mondád: Nem lát senki engem! Bölcseséged
és tudományod csalt meg téged, és ezt mondád szívedben: Én vagyok és
nincs senki több.

Azért jő te reád a gonosz, a melynek keletkezését nem tudod, és romlás
sújt le rád, a melyet meg nem engesztelhetsz, és hirtelen jő pusztulás
reád, nem is tudod!

No állj elő hát igéző szózatiddal és varázslásodnak sokaságával, a
melyekkel ifjúságodtól fogva vesződtél, talán segíthetsz valamit, talán
visszariaszthatod a veszedelmet.

Tanácsaid sokaságában megfáradtál; no álljanak elő és tartsanak meg
az égnek vizsgálói, a kik a csillagokat nézik, a kik megjelentik az
újholdak napján, hogy mi jövend reád.

Ímé, olyanok lettek, mint a polyva, tűz emészté meg őket, nem mentik
meg életöket a lángból, még szén sem marad belőlök melegülésre, sem
körülülhető parázs!

Így járnak azok, a kikkel vesződtél; és a kik kereskedő társaid voltak
ifjúságodtól fogva, futnak, kiki a maga útján; senki nem segít néked!

48. Fejezet

Halljátok ezt Jákób háza, a kik Izráel nevéről neveztettek, és Júda
forrásából származának, a kik az Úr nevére esküsznek, és Izráel Istenét
emlegetik; de nem híven és nem igazán.

Mert a szent várostól nevezik magokat, és Izráel Istenéhez támaszkodnak,
a kinek neve seregeknek Ura!

Mik eddig történtek, előre megjelentém, szám hirdeté és tudatá azokat,
gyorsan véghez vivém, és bekövetkezének,

Mert tudtam, hogy te kemény vagy, és vasinakból van nyakad és homlokod
ércz:

Tehát előre megjelentém néked, mielőtt bekövetkezett, tudtodra adtam,
hogy ezt ne mondd: Faragott képem mívelé ezeket, bálványom és öntött
képem parancsolá ezeket.

Hallottad volt, és most lásd mindezt; avagy ti nem tesztek-é erről
bizonyságot? Mostantól fogva újakat tudatok veled: titkoltakat, a
melyeket nem tudtál;

Mostan rendeltettek el és nem régen, és ezelőtt nem hallottál felőlök,
hogy ezt ne mondd: Ímé, tudtam én azokat.

Nem is hallottad, nem is tudtad, füled sem vala nyitva régen, mivel
tudtam, hogy nagyon hűtelen vagy, és pártütőnek hívatál anyád méhétől
fogva.

Nevemért elhalasztom haragomat, és dicséretemért fékezem magamat veled
szemben, hogy ki ne vágjalak.

Ímé, megtisztítottalak, de nem úgy, mint ezüstöt, megpróbáltalak a
nyomor kemenczéjében.

Enmagamért, enmagamért cselekszem; mert hogyan szentségteleníttetnék meg
nevem?! És dicsőségemet másnak nem adom.

Hallgass rám Jákób és Izráel, én elhívottam, én vagyok az első és én az
utolsó.

Hiszen kezem veté e föld alapját, és jobbom terjeszté ki az egeket, ha
én szólítom őket, mind itt állnak.

Gyűljetek egybe mind, és halljátok meg: ki jelenté meg közülök ezeket?
az, kit az Úr szeret, elvégzi akaratját Bábelen, és karja lészen a
Káldeusokon.

Én, én szóltam, és őt el is hívtam, elhoztam őt, és szerencsés lesz
útja.

Közelgjetek hozzám, halljátok ezt, nem szóltam eleitől fogva titkon!
mióta ez történik, ott vagyok! És most az Úr Isten engem küldött, és az
ő lelkét.

Így szól az Úr, Megváltód, Izráelnek Szentje: Én vagyok az Úr, Istened,
ki tanítlak hasznosra, és vezetlek oly úton, a melyen járnod kell.

Vajha figyelmeztél volna parancsolataimra! olyan volna békességed, mint
a folyóvíz, és igazságod, mint a tenger habjai;

És olyan volna magod, mint a tengernek fövénye, és méhednek gyümölcsei,
mint annak kövecskéi; nem vágatnék ki és nem pusztulna el neve orczám
elől.

Menjetek ki Bábelből, fussatok el Káldeából ujjongásnak szavával!
jelentsétek meg, tudassátok ezt, terjesszétek a föld végső határáig;
mondjátok: Megváltotta + az Úr szolgáját, Jákóbot.

Nem szomjaznak, bárha pusztaságon vezeti is őket: kősziklából vizet
fakaszt nékik, és meghasítja a sziklát és víz ömöl belőle.

Nincs békesség, így szól az Úr, az istenteleneknek!

49. Fejezet

Hallgassatok reám, ti szigetek, és figyeljetek távol való népek: anyám
méhétől hívott el az Úr, anyámnak szíve alatt már emlékezett nevemről.

Hasonlóvá tevé számat az éles kardhoz, keze árnyékában rejtett el engem,
és fényes nyíllá tett engemet, és tegzébe zárt be engem.

És mondá nékem: Szolgám vagy te, Izráel, a kiben és megdicsőülök.

És én mondám: Hiába fáradoztam, semmire és haszontalan költöttem el
erőmet; de az Úrnál van ítéletem, és jutalmam Istenemnél.

És most így szól az Úr, a ki engem anyám méhétől szolgájává alkotott,
hogy Jákóbot Ő hozzá megtérítsem és hogy Izráel hozzá gyűjtessék; hiszen
tisztelt vagyok az Úr szemeiben és erősségem az én Istenem!

Így szól: Kevés az, hoggy nékem szolgám légy, a Jákób nemzetséginek
megépítésére és Izráel megszabadultjainak visszahozására: sőt a népeknek
is világosságul adtalak, hogy üdvöm a föld végéig terjedjen!

Így szól az Úr, Izráel megváltója, Szentje, a megvetett lelkűhöz,
a nép undorához, a zsarnokok szolgájához: Látjátok királyok! és
majd fölkelnek, fejedelmek, és leborulnak az Úrért, a ki hű, Izráel
Szentjéért, a ki téged elválasztott.

Így szól az Úr: Jókedvem idején én meghallgattalak, és a szabadulás
napján segítettelek; megtartlak és nép szövetségévé teszlek, hogy
megépítsd a földet, és kioszd az elpusztult örökségeket;

Így szólván a foglyoknak: Jőjjetek ki! és azoknak, a kik sötétben ülnek:
Lépjetek elő! Az utakon legelnek, és minden halmokon legelőjük lesz:

Nem éheznek, nem szomjúhoznak, nem bántja őket délibáb és a nap; mert a
ki rajtok könyörült, vezeti őket, és őket vizek forrásaihoz viszi.

És teszem minden hegyemet úttá, és ösvényeim magasak lesznek.

Ímé, ezek messziről jönnek ímé, amazok észak és a tenger felől, és
amazok Sinnek földéről!

Ujjongjatok egek, és föld örvendezz, ujjongva énekeljetek hegyek; mert
megvígasztalá népét az Úr, és könyörül szegényein!

És szól Sion: Elhagyott az Úr engem, és rólam elfeledkezett az Úr!

Hát elfeledkezhetik-é az anya gyermekéről, hogy ne könyörüljön méhe
fián? És ha elfeledkeznének is ezek: én te rólad el nem feledkezem.

Ímé, az én markaimba metszettelek fel téged, kőfalaid előttem vannak
szüntelen.

Elősietnek fiaid, rombolóid és pusztítóid eltávoznak belőled.

Emeld fel köröskörül szemeidet, és lássad, mindnyájan egybegyűlnek,
hozzád jönnek. Élek én, így szól az Úr, hogy fölrakod mindnyájokat, mint
ékszert, és felkötöd, mint menyasszony.

Mert romjaid és pusztaságaid és elpusztult földed, mindez szűk lesz most
a lakosságnak, és messze távoznak elpusztítóid.

Gyermektelenségednek fiai még ezt mondják majd füled hallatára: Szoros e
hely nékem, menj el, hogy itt lakhassam!

És te így szólsz szívedben: Ki szűlte nékem ezeket? hisz én gyermektelen
és terméketlen voltam, fogoly és számkivetett; és ezeket ki nevelte föl?
Ímé, én egyedül maradtam meg; ezek hol voltak?

Így szól az Úr Isten: Ímé, fölemelem kezemet a népekhez, és előttök
zászlómat felállatom, és elhozzák fiaidat ölükben, és leányaid vállukon
hordoztatnak.

És királyok lesznek dajkálóid, fejedelmi asszonyaik dajkáid, arczczal a
földre borulnak előtted és lábaid porát nyalják: és megtudod, hogy én
vagyok az Úr, kit a kik várnak, meg nem szégyenülnek.

Elvétethetik-é a préda az erőstől, és megszabadulhatnak-é az igazak
foglyai?

Igen, így szól az Úr, az erőstől elvétetnek a foglyok is, és megszabadul
a kegyetlen zsákmánya, és háborgatóidat és háborítom meg, és én tartom
meg fiaidat.

És etetem nyomorgatóiddal az önnön húsokat, és mint a musttól, véröktől
megrészegednek, és megtudja minden test, hogy én vagyok + az Úr;
megtartód és megváltód, Jákóbnak erős Istene!

50. Fejezet

Így szól az Úr: Hol van anyátok elválólevele, a melylyel őt elbocsátám?
vagy hol van egy kölcsönadóim közül, a kinek titeket eladtalak? Ímé, a
ti vétkeitekért adattatok el, és bűneitekért bocsáttatott el anyátok!

Miért jöttem, holott nem volt ott senki? hívtam és nem felelt senki sem!
vagy olyan rövid már a kezem, hogy meg nem válthat? vagy nincs bennem
megszabadításra való erő? Ímé, én dorgálásommal kiszáraztom a tengert,
a folyókat pusztává teszem, megbűzhödnek halaik, hogy nincsen víz, és
szomjúságtól meghalnak.

Felöltöztetem az egeket sötétségbe, és gyászruhával födöm be azokat.

Az Úr Isten bölcs nyelvet adott én nékem, hogy tudja erősítni a
megfáradtat beszéddel, fölserkenti minden reggel, fölserkenti fülemet,
hogy hallgassak, miként a tanítványok.

Az Úr Isten megnyitotta fülemet, és én nem voltam engedetlen, hátra nem
fordultam.

Hátamat odaadám a verőknek, és orczámat a szaggatóknak, képemet nem
födöztem be a gyalázás és köpdösés előtt.

És az Úr Isten megsegít engemet, azért nem szégyenülök meg, ezért
olyanná tettem képemet, mint a kova, és tudtam, hogy szégyent nem
vallok.

Közel van, a ki engem megigazít, ki perel én velem? Álljunk együtt elő!
Kicsoda peresem? közelegjen hozzám!

Ímé, az Úr Isten megsegít engem, kicsoda kárhoztatna engem? Ímé,
mindnyájan, mint a ruha megavulnak, moly emészti meg őket!

Ki féli közületek az Urat? és ki hallgat az ő szolgája szavára? ő, a
ki sötétségben jár és nincs fényesség néki, bízzék az Úr nevében, és
támaszkodjék Istenhez!

Ímé, ti mind, a kik tüzet gyujtotok, felövezvén magatokat tüzes
nyilakkal, vettessetek tüzeteknek lángjába és a tüzes nyilakba, a
melyeket meggyújtottatok! Kezemből jő ez rátok; fájdalomban fogtok
feküdni!

51. Fejezet

Hallgassatok reám, kik az igazságot követitek, kik az Urat keresitek;
tekintsetek a kőszálra, a melyből kivágattattatok, és a kútfő nyílására,
a melyből kiásattatok!

Tekintsetek Ábrahámra, atyátokra, és Sárára, a ki titeket szűlt, hogy
egymagát hívtam el őt, és megáldám és megszaporítám őt.

Mert megvígasztalja az Úr Siont, megvígasztalja minden romjait, és
pusztáját olyanná teszi, mint az Éden, és kietlenjét olyanná, mint az
Úrnak kertje, öröm és vígasság találtatik abban, hálaadás és dicséret
szava!

Figyeljetek reám, én népem, és reám hallgassatok, én nemzetem! mert
tanítás megy ki tőlem, és törvényemet a népek megvilágosítására
megalapítom.

Közel igazságom, kijő szabadításom, és karjaim népeket ítélnek: engem
várnak a szigetek, és karomba vetik reménységüket.

Emeljétek az égre szemeiteket, és nézzetek a földre ide alá, mert az
egek mint a füst elfogynak, és a föld, mint a ruha megavul, és lakosai
hasonlókép elvesznek; de szabadításom örökre megmarad, és igazságom meg
nem romol.

Hallgassatok rám, kik tudjátok az igazságot, te nép, kinek szívében van
törvényem! ne féljetek az emberek gyalázatától, és szidalmaik miatt
kétségbe ne essetek!

Mert mint a ruhát, moly emészti meg őket, és mint a gyapjat, féreg eszi
meg őket, és igazságom örökre megmarad, és szabadításom nemzetségről
nemzetségre!

Kelj föl, kelj föl, öltözd fel az erőt, oh Úrnak karja! kelj föl, mint
a régi időben, a messze hajdanban! Avagy nem te vagy-é, a ki Ráhábot
kivágta, és a sárkányt átdöfte?

Nem te vagy-é, a ki a tengert megszáraztotta, a nagy mélység vizeit; a
ki a tenger fenekét úttá változtatta, hogy átmenjenek a megváltottak?!

Így térnek meg az Úrnak megváltottai, és ujjongás között Sionba jőnek,
és örökös öröm fejökön; vígasságot és örömöt találnak, eltünik a
fájdalom és sóhaj!

Én, én vagyok megvigasztalótok! Ki vagy te, hogy félsz halandó embertől?
ember fiától, a ki olyan lesz, mint a fű?!

Hogy elfeledkeztél az Úrról, Teremtődről, a ki az eget kiterjeszté és a
földet megalapítá, és hogy félsz szüntelen minden napon nyomorgatódnak
haragjától, a ki igyekszik elveszteni? De hol van a nyomorgató haragja?

Hirtelen megszabadul a fogoly, és nem hal meg a veremben, kenyere sem
fogy el:

Hiszen én vagyok az Úr, a te Istened, a ki megreszkettetem a tengert és
zúgnak habjai; seregeknek Ura az Én nevem?

És adtam beszédemet a te szádba, és kezem árnyékával födöztelek be, hogy
újonnan plántáljam az egeket, és megalapítsam a földet, és ezt mondjam
Sionnak: Én népem vagy te!

Serkenj föl, serkenj föl, kelj föl Jeruzsálem, ki megittad az Úr kezéből
haragja poharát; a tántorgás öblös kelyhét megittad, kiürítéd!

Nem vala vezetője minden fiai közül, a kiket szűlt, nem fogta senki őt
kézen minden fiai közül, a kiket fölnevelt.

E kettő esett rajtad! Kicsoda szánt meg téged? A pusztulás, a romlás, az
éhség és a fegyver; miként vígasztaljalak téged?

Fiaid elájultan ott feküdtek minden utczáknak fejeinél, mint a hálóba
esett zerge, megrészegedve az Úr haragjától, Istenednek feddésétől.

Ezért halld meg ezt, szenvedő, ki részeg vagy, de nem bortól!

Így szól Urad, az Úr, és Istened, a ki népéért bosszút áll: Ímé,
kiveszem kezedből a tántorgás poharát, haragom öblös kelyhét, nem iszod
többé azt meg!

És adom azt nyomorgatóid kezébe, a kik azt mondották lelkednek: Hajolj
meg, hogy átmenjünk te rajtad, és a te hátadat olyanná tetted, mint a
föld, és mint a minő az utcza a járóknak!

52. Fejezet

Serkenj föl, serkenj föl, öltözd fel erősségedet, Sion, öltözzél fel
ékességed ruháiba, Jeruzsálem, szent város, mert nem lép te beléd többé
körülmetéletlen, tisztátalan!

Rázd ki magad a porból, kelj fel, ülj fel Jeruzsálem, oldd ki magadat
nyakad bilincseiből, Sion fogoly leánya!

Mert így szól az Úr Isten: Ingyen adattatok el, és nem pénzen váltattok
meg!

Mert így szól az Úr Isten: Égyiptomba ment alá népem először, hogy ott
bujdossék, és azután Assiria nyomorgatá őt ok nélkül.

És most mit tegyek itt? szól az Úr, hiszen népem elvitetett ok nélkül,
és a rajta uralkodók ujjonganak, szól az Úr, és nevem szüntelen
mindennap gúnyoltatik.

Ezért hadd ismerje meg népem az én nevemet, ezért ama napon! Hogy én
vagyok, a ki mondom: Ímé, itt vagyok!

Mily szépek a hegyeken az örömmondónak lábai, a ki békességet hirdet,
jót mond, szabadulást hirdet, a ki ezt mondja Sionnak: Uralkodik a te
Istened!

Halld őrállóidat! felemelik szavokat, ujjonganak egyetemben, mert
szemtől-szembe látják, hogy mint hozza vissza Siont az Úr!

Ujjongva énekeljetek mindnyájan, Jeruzsálem romjai, mert megvígasztalá
az Úr népét, megváltá Jeruzsálemet.

Feltűrte az Úr szent karját minden népeknek szemei előtt, hogy lássák a
föld minden határai Istenünk szabadítását!

Távozzatok, távozzatok, jertek ki, onnan, tisztátalant ne illessetek,
jertek kik közülök, tisztítsátok meg magatokat, a kik az Úr edényeit
hordozzátok.

Mert ne sietséggel jertek ki, és ne futással menjetek; mert előttetek
megy az Úr, és követni fog Izráel Istene!

Ímé, jó szerencsés lesz szolgám, magasságos, felséges és dicső lesz
nagyon.

Miképen eliszonyodtak tőled sokan, oly rút, nem emberi volt ábrázatja,
és alakja sem ember fiaié volt:

Akképen ejt ámulatba sok népeket; fölötte a királyok befogják szájokat,
mert a mit nékik nem beszéltek volt, azt látják, és mit nem hallottak
volt, arra figyelnek.

53. Fejezet

Ki hitt a mi tanításunknak, és az Úr karja kinek jelentetett meg?

Felnőtt, mint egy vesszőszál Ő előtte, és mint gyökér a száraz földből,
nem volt néki alakja és ékessége, és néztünk reá, de nem vala ábrázata
kivánatos!

Útált és az emberektől elhagyott volt, fájdalmak férfia és betegség
ismerője! mint a ki elől orczánkat elrejtjük, útált volt; és nem
gondoltunk vele.

Pedig betegséginket ő viselte, és fájdalmainkat hordozá, és mi azt
hittük, hogy ostoroztatik, verettetik és kínoztatik Istentől!

És ő megsebesíttetett bűneinkért, megrontatott a mi vétkeinkért,
békességünknek büntetése rajta van, és az ő sebeivel gyógyulánk meg.

Mindnyájan, mint juhok eltévelyedtünk, kiki az ő útára tértünk; de az Úr
mindnyájunk vétkét ő reá veté.

Kínoztatott, pedig alázatos volt, és száját nem nyitotta meg, mint
bárány, mely mészárszékre vitetik, és mint juh, mely megnémul az őt
nyírők előtt; és száját nem nyitotta meg!

A fogságból és ítéletből ragadtatott el, és kortársainál ki gondolt
arra, hogy kivágatott az élők földéből, hogy népem bűnéért lőn rajta
vereség?!

És a gonoszok közt adtak sírt néki, és a gazdagok mellé jutott
kínos halál után: pedig nem cselekedett hamisságot, és álnokság sem
találtatott szájában.

És az Úr akarta őt megrontani betegség által; hogyha önlelkét áldozatul
adja, magot lát, és napjait meghosszabbítja, és az Úr akarata az ő keze
által jó szerencsés lesz.

Mert lelke szenvedése folytán látni fog, és megelégszik, ismeretével
igaz szolgám sokakat megigazít, és vétkeiket ő viseli.

Azért részt osztok néki a nagyokkal, és zsákmányt a hatalmasokkal oszt,
mivelhogy életét halálra adta, és a bűnösök közé számláltatott; pedig ő
sokak bűnét hordozá, és a bűnösökért imádkozott!

54. Fejezet

Ujjongj te meddő, ki nem szűltél, ujjongva énekelj és kiálts, ki nem
vajudtál, mert többek az elhagyottnak fiai a férjnél való fiainál, azt
mondja az Úr.

Szélesítsd ki a sátorod helyét, és hajlékidnak kárpitjait terjeszszék
ki; ne tiltsd meg; nyújtsd meg köteleidet, és erősítsd meg szegeidet.

Mert mind jobb-, mind balkézre kiterjedsz, és magod népeket vesz
örökségbe, és puszta városokat megnépesítnek.

Ne félj, mert meg nem szégyenülsz, és ne pirulj, mert meg nem
gyaláztatol, mert ifjúságod szégyenéről elfeledkezel, és özvegységednek
gyalázatáról többé meg nem emlékezel.

Mert férjed a te Teremtőd, seregeknek Ura az Ő neve, és megváltód
Izráelnek Szentje, az egész föld Istenének hívattatik.

Mert mint elhagyott és fájó lelkű asszonyt hív téged az Úr, és mint
megvetett ifjú asszonyt; ezt mondja Istened:

Egy rövid szempillantásig elhagytalak, és nagy irgalmassággal
egybegyűjtlek;

Búsulásom felbuzdultában elrejtém orczámat egy pillantásig előled, és
örök irgalmassággal könyörülök rajtad; ezt mondja megváltó Urad.

Mert úgy lesz ez nékem, mint a Noé özönvize; miként megesküvém, hogy nem
megy át többé Noé özönvize e földön, úgy esküszöm meg, hogy rád többé
nem haragszom, és téged meg nem feddelek.

Mert a hegyek eltávoznak, és a halmok megrendülnek; de az én
irgalmasságom tőled el nem távozik, és békességem szövetsége meg nem
rendül, így szól könyörülő Urad.

Oh te szegény, szélvésztől hányt, vígasztalás nélkül való! Ímé,
ólomporba rakom köveidet, és zafirokra alapítalak.

Rubinból csinálom falad párkányzatát, és kapuidat gránátkövekből, és
egész határodat drágakövekből;

És minden fiaid az Úr tanítványai lesznek, és nagy lesz fiaid békessége.

Igazság által leszel erős, ne gondolj a nyomorral, mert nincsen mit
félned, és a rettegéssel, mert nem közelg hozzád.

És ha összegyűlvén összegyűlnek, ez nem én tőlem lesz! A ki ellened
összegyűl, elesik általad.

Ímé, én teremtettem a kovácsot, a ki a parazsat éleszti és fegyvert
készít mestersége szerint: és én teremtém a pusztítót is a vesztésre!

Egy ellened készült fegyver sem lesz jó szerencsés, és minden nyelvet,
mely ellened perbe száll, kárhoztatsz: ez az Úr szolgáinak öröksége, és
az ő igazságuk, mely tőlem van, így szól az Úr.

55. Fejezet

Oh mindnyájan, kik szomjúhoztok, jertek e vizekre, ti is, kiknek nincs
pénzetek, jertek, vegyetek és egyetek, jertek, vegyetek pénz nélkül és
ingyen, bort és tejet.

Miért adtok pénzt azért, a mi nem kenyér, és gyűjtött kincseteket azért,
a mi meg nem elégíthet? Hallgassatok, hallgassatok reám, hogy jót
egyetek, és gyönyörködjék lelketek kövérségben.

Hajtsátok ide füleiteket és jertek hozzám; hallgassatok, hogy éljen
lelketek, és szerzek veletek örök szövetséget, Dávid iránt való
változhatatlan kegyelmességem szerint.

Ímé, bizonyságul adtam őt a népeknek, fejedelmül és parancsolóul
népeknek.

Ímé, nem ismert népet hívsz elő, és a nép, a mely téged nem ismert,
hozzád siet az Úrért, Istenedért és Izráel Szentjéért, hogy téged
megdicsőített.

Keressétek az Urat, a míg megtalálható, hívjátok őt segítségül, a míg
közel van.

Hagyja el a gonosz az ő útát, és a bűnös férfiú gondolatait, és térjen
az Úrhoz, és könyörül rajta, és a mi Istenünkhöz, mert bővelkedik a
megbocsátásban.

Mert nem az én gondolataim a ti gondolataitok, és nem a ti útaitok az én
útaim, így szól az Úr!

Mert a mint magasabbak az egek a földnél, akképen magasabbak az én útaim
útaitoknál, és gondolataim gondolataitoknál!

Mert mint leszáll az eső és a hó az égből, és oda vissza nem tér, hanem
megöntözi a földet, és termővé, gyümölcsözővé teszi azt, és magot ád a
magvetőnek és kenyeret az éhezőnek:

Így lesz az én beszédem, a mely számból kimegy, nem tér hozzám üresen,
hanem megcselekszi, a mit akarok, és szerencsés lesz ott, a hová
küldöttem.

Mert örömmel jöttök ki, és békességben vezéreltettek; a hegyek és halmok
ujjongva énekelnek ti előttetek, és a mező minden fái tapsolnak.

A tövis helyén cziprus nevekedik, és bogács helyett mirtus nevekedik, és
lesz ez az Úrnak dicsőségül és örök jegyül, a mely el nem töröltetik.

56. Fejezet

Így szól az Úr: Őrizzétek meg a jogosságot, és cselekedjetek igazságot,
mert közel van szabadításom, hogy eljőjjön, és igazságom, hogy
megjelenjék:

Boldog ember, a ki ezt cselekszi, és az ember fia, a ki ahhoz
ragaszkodik! a ki megőrzi a szombatot, hogy meg ne fertőztesse azt, és
megőrzi kezét, hogy semmi gonoszt ne tegyen.

És ne mondja ezt az idegen, a ki az Úrhoz adá magát: Bizony elszakaszt
az Úr engem az Ő népétől! ne mondja a herélt sem: Ímé, én megszáradt fa
vagyok!

Mert így szól az Úr a herélteknek: A kik megőrzik szombatimat
és szeretik azt, a miben gyönyörködöm, és ragaszkodnak az én
szövetségemhez:

Adok nékik házamban és falaimon belül helyet, és oly nevet, a mely jobb,
mint a fiakban és lányokban élő név; örök nevet adok nékik, a mely soha
el nem vész;

És az idegeneket, a kik az Úrhoz adák magukat, hogy néki szolgáljanak és
hogy szeressék az Úr nevét, hogy Ő néki szolgái legyenek; mindenkit, a
ki megőrzi a szombatot, hogy meg ne fertőztesse azt, és a szövetségemhez
ragaszkodókat:

Szent hegyemre viszem föl ezeket, és megvídámítom őket imádságom
házában; egészen égő és véres áldozataik kedvesek lesznek oltáromon;
mert házam imádság házának + hivatik minden népek számára!

Így szól az Úr Isten, a ki összegyűjti Izráel elszéledt fiait: Még
gyűjtök ő hozzá, az ő egybegyűjtötteihez!

Mezőnek minden vadai! jertek el enni, erdőnek minden vadai!

Őrállói vakok mindnyájan, mitsem tudnak, mindnyájan néma ebek, nem
tudnak ugatni; álmodók, heverők, szunnyadni szeretők!

És ez ebek telhetetlenek, nem tudnak megelégedni, pásztorok ők, a kik
nem tudnak vigyázni; mindnyájan a magok útára tértek, kiki nyeresége
után, mind együtt!

Jertek, hadd hozzak bort, és igyunk részegítő italt! és legyen a holnap
olyan, mint a ma, nagy és dicső felettébb!

57. Fejezet

Az igaz elvész és nem veszi eszébe senki, és az irgalmasságtevők
elragadtatnak és senki nem gondolja fel, hogy a veszedelem elől
ragadtatik el az igaz;

Bemegy békességbe, nyugosznak ágyaikon, a kik egyenes útaikon járának.

És ti közelgjetek ide, szemfényvesztő fiai, paráznának magva, a ki
paráználkodol.

Ki felett örvendeztek? Ki ellen tátjátok fel szátokat és öltitek ki
nyelveteket? nem ti vagytok-é a bűn gyermekei, a hazugságnak magva?

A kik lángoltok a bálványokért minden zöld fa alatt, + megöltök
gyermekeket a völgyekben, a hegyek hasadékai alatt.

A folyónak sima köveiben van örökséged; azok, azok a te részed,
töltöttél nékik italáldozatot is, vivél ételáldozatot és én jó néven
vegyem-é ezeket?

Magas és felemelkedett hegyen helyezted ágyadat, fel is menél oda
áldozni áldozatot.

Az ajtó és ajtófél mögé tetted bálványjeleidet, és tőlem eltávozván,
fölfedted ágyadat, fölmentél rá, és megszélesítéd, és szövetséget
szerzél velök, szeretted ágyukat, a merre csak láttad.

És menél a királyhoz olajjal, és megsokasítád keneteidet, és elküldéd
követeidet messze földre, és megaláztad magadat a sírig.

Nagy útadon megfáradál, és még sem mondád: mind hasztalan! erőd
megújulását érezéd, így nem levél beteg!

Kitől féltél és rettegtél, hogy hazudtál és rólam meg nem emlékezél,
szívedre sem vevéd? vagy azért nem félsz engem, hogy hallgatok már
régtől fogva?

Én jelentem meg igazságodat, és csinálmányaid nem használnak néked.

Ha kiáltasz: szabadítson meg téged bálványid raja; mindnyájokat szél
viszi el, lehelet kapja fel, és a ki bennem bízik, örökségül bírja a
földet, és örökli szent hegyemet.

És szól egy szó: Töltsétek, töltsétek, készítsétek az útat, vegyetek el
minden botránkozást népem útáról.

Mert így szól a magasságos és felséges, a ki örökké lakozik, és a kinek
neve szent: Magasságban és szentségben lakom, de a megrontottal és
alázatos szívűvel is, hogy megelevenítsem az alázatosok lelkét, és
megelevenítsem a megtörtek szívét.

Mert nem örökké perlek, és nem mindenha haragszom, mert a lélek előttem
megepedne, és a leheletek, a kiket én teremtettem.

Mert a telhetetlenségnek vétkéért haragudtam meg, és megvertem őt,
elrejtém magamat és megharagudtam; és ő elfordulva, szíve útjában járt.

Útait láttam, és meggyógyítom őt; vezetem őt, és vígasztalást nyujtok
néki és gyászolóinak,

Megteremtem ajkaikon a hálának gyümölcsét. Békesség, békesség a messze
és közel valóknak, így szól az Úr; én meggyógyítom őt!

És a hitetlenek olyanok, mint egy háborgó tenger, a mely nem nyughatik,
és a melynek vize iszapot és sárt hány ki.

Nincs békesség, szól Istenem, a hitetleneknek!

58. Fejezet

Kiálts teljes torokkal, ne kiméld; mint trombita emeld fel hangodat, és
hirdesd népemnek bűneiket, és Jákób házának vétkeit.

Holott ők engem mindennap keresnek, és tudni kivánják útaimat, mint oly
nép, a mely igazságot cselekedett és Istene törvényét el nem hagyta;
kérik tőlem az igazságnak ítéleteit, és Istennek elközelgését kivánják.

Mért bőjtölünk és Te nem nézed, gyötörjük lelkünket és Te nem tudod?
Ímé, bőjtöléstek napján kedvtelésteket űzitek, és minden robotosaitokat
szorongatjátok.

Ímé perrel és versengéssel bőjtöltök, és sújtotok a gazságnak öklével;
nem úgy bőjtöltök mostan, hogy meghallassék szavatok a magasságban.

Hát ilyen a bőjt, a melyet én kedvelek, és olyan a nap, a melyen az
ember lelkét gyötri? Avagy ha mint káka lehajtja fejét, és zsákot és
hamvat terít maga alá: ezt nevezed-é bőjtnek és az Úr előtt kedves
napnak?

Hát nem ez-é a bőjt, a mit én kedvelek: hogy megnyisd a gonoszságnak
bilincseit, az igának köteleit megoldjad, és szabadon bocsásd az
elnyomottakat, és hogy minden igát széttépjetek?

Nem az-é, hogy az éhezőnek megszegd kenyeredet, és a szegény bujdosókat
házadba bevigyed, ha meztelent látsz, felruházzad, és tested előtt el ne
rejtsd magadat?

Akkor felhasad, mint hajnal a te világosságod, és meggyógyulásod gyorsan
kivirágzik, és igazságod előtted jár; az Úr dicsősége követ.

Akkor kiáltasz, és az Úr meghallgat, jajgatsz, és ő azt mondja: Ímé, itt
vagyok. Ha elvetended közüled az igát, és megszünsz ujjal mutogatni és
hamisságot beszélni;

Ha odaadod utolsó falatodat az éhezőnek, és az elepedt lelkűt
megelégíted: feltámad a setétségben világosságod, és homályosságod olyan
lesz, mint a dél.

És vezérel téged az Úr szüntelen, megelégíti lelkedet nagy szárazságban
is, és csontjaidat megerősíti, és olyan leszel, mint a megöntözött kert,
és mint a vízforrás, a melynek vize el nem fogy.

És megépítik fiaid a régi romokat, az emberöltők alapzatait felrakod,
és neveztetel romlás építőjének, ösvények megújítójának, hogy ott
lakhassanak.

Ha megtartóztatod szombaton lábadat, és nem űzöd kedvtelésedet szent
napomon, és a szombatot gyönyörűségnek hívod, az Úr szent és dicsőséges
napjának, és megszenteled azt, dolgaidat nem tevén, foglalkozást sem
találván, hamis beszédet sem szólván:

Akkor gyönyörűséged lesz az Úrban; és én hordozlak a föld magaslatain,
és azt mívelem, hogy Jákóbnak, atyádnak örökségével élj; mert az Úr
szája szólt!

59. Fejezet

Ímé, nem oly rövid az Úr keze, hogy meg ne szabadíthatna, és nem oly
süket az ő füle, hogy meg nem hallgathatna;

Hanem a ti vétkeitek választanak el titeket Istenetektől, és bűneitek
fedezték el orczáját ti előttetek, hogy meg nem hallgatott.

Mert kezeitek bemocskolvák vérrel, és ujjaitok vétekkel, ajkaitok
hazugságot szólnak, nyelvetek gonoszt suttog.

Nincsen, a ki az igazság mellett szólna, és nincsen, a ki igazságosan
perelne, haszontalanban bíznak és hazugságot beszélnek, gonoszt fogadnak
és vétket szűlnek.

Vipera tojásait költik ki, és pókhálót szőnek; a ki tojásaikból eszik,
meghal, és ha egyre rátapodsz, vipera kél ki.

Pókhálójukból nem lesz ruha, csinálmányok nem felvehető cselekedeteik
hamisságnak cselekedetei, és erőszak tette van kezeikben.

Lábaik a gonoszra futnak; és sietnek, hogy ártatlan vért ontsanak;
gondolataik hamisságnak gondolatai, pusztítás és romlás ösvényeiken.

A békesség útját nem ismerik, és nincsen jogosság kerékvágásukban,
ösvényeiket elgörbítik, a ki azon jár, nem ismeri a békességet.

Ezért van távol tőlünk az ítélet, és nem ér el minket az igazság, várunk
világosságra, és ímé, sötétség, és fényességre, és ímé, homályban
járunk!

Tapogatjuk, mint vakok a falat, és tapogatunk, mint a kiknek szemök
nincs, megütközünk délben, mint alkonyatkor, és olyanok vagyunk, mint a
halottak az egészségesek közt.

Morgunk, mint a medvék mindnyájan, és nyögvén nyögünk, mint a galambok,
várjuk az ítéletet és nem jő, a szabadulást és távol van tőlünk.

Mert sokak előtted gonoszságaink, és bűneink bizonyságot tesznek mi
ellenünk, mert gonoszságaink velünk vannak, és vétkeinket ismerjük:

Elpártoltunk és megtagadtuk az Urat, és eltávozánk a mi Istenünktől,
szóltunk nyomorgatásról és elszakadásról, gondoltunk és szóltunk
szívünkből hazug beszédeket.

És eltávozott a jogosság, és az igazság messze áll, mivel elesett a
hűség az utczán, és az egyenesség nem juthat be.

És a hűség hiányzik, és a ki a gonoszt kerüli, prédává lesz. És látta
ezt az Úr és nem tetszék szemeinek, hogy jogosság nincsen.

És látá, hogy nincsen senki, és álmélkodott, hogy nincsen közbenjáró
ezért karja segít néki, és igazsága gyámolítja őt.

És felölté az igazságot, mint pánczélt, és a szabadítás sisakja van
fején; felölté a bosszúállás ruháit, mint köpenyt, és búsulással vevé
magát körül, mint egy palásttal.

A cselekedetek szerint fog megfizetni: haraggal ellenségeinek,
büntetéssel szorongatóinak, büntetéssel fizet a szigeteknek.

És félik napnyugottól fogva az Úrnak nevét, és naptámadattól az ő
dicsőségét, mikor eljő, mint egy sebes folyóvíz, a melyet az Úr szele
hajt.

És eljő Sionnak a megváltó, és azoknak, a kik Jákóbban megtérnek
hamisságokból, szól az Úr.

És én ő velök ily szövetséget szerzek, szól az Úr: lelkem, a mely rajtad
nyugoszik, és beszédeim, a melyeket szádba adtam, el nem távoznak
szádból, és magodnak szájából, és magod magvának szájából, így szól az
Úr, mostantól mind örökké!

60. Fejezet

Kelj fel, világosodjál, mert eljött világosságod, és az Úr dicsősége
rajtad feltámadt.

Mert ímé, sötétség borítja a földet, és éjszaka a népeket, de rajtad
feltámad az Úr, és dicsősége rajtad megláttatik.

És népek jönnek világosságodhoz, és királyok a néked feltámadott
fényességhez.

Emeld fel köröskörül szemeidet és lásd meg: mindnyájan egybegyűlnek,
hozzád jönnek, fiaid messziről jönnek, és leányaid ölben hozatnak el.

Akkor meglátod és ragyogsz örömtől, és remeg és kiterjed szíved, mivel
hozzád fordul a tenger kincsözöne, és hozzád jő a népeknek gazdagsága.

A tevék sokasága elborít, Midján és Éfa tevecsikói, mind Sebából jönnek,
aranyat és tömjént hoznak, és az Úr dicséreteit hirdetik.

Kédár minden juhai hozzád gyűlnek, Nebajóth kosai néked szolgálnak,
felmennek kedvem szerint oltáromra, és dicsőségem házát megdicsőítem.

Kik ezek, kik repülnek, mint a felleg, s mint a galambok dúczaikhoz?

Igen, engem várnak a szigetek; és elől jönnek Társis hajói, hogy
elhozzák fiaidat messziről, és ezüstjöket és aranyokat azokkal
együtt, a te Urad és Istened nevének és Izráel Szentjének, hogy téged
megdicsőített.

Az idegenek megépítik kőfalaidat, és királyaik szolgálnak néked; mivel
haragomban megvertelek, és kegyelmemben megkönyörültem rajtad.

És nyitva lesznek kapuid szüntelen, éjjel és nappal be nem zároltatnak,
hogy behozzák hozzád a népek gazdagságát, és királyaik is bevitetnek.

Mert a nép és az ország, a mely néked nem szolgáland, elvész, és a népek
mindenestől elpusztulnak.

A Libánon ékessége hozzád jő, cziprus, platán, sudar czédrus, mind
együtt szenthelyemnek megékesítésére, hogy lábaim helyét megdicsőítsem.

És meghajolva hozzád mennek a téged nyomorgatók fiai, és leborulnak
lábad talpainál minden megútálóid, és neveznek téged az Úr városának,
Izráel Szentje Sionának.

A helyett, hogy elhagyott és gyűlölt valál és senki rajtad át nem ment,
örökkévaló ékességgé teszlek, és gyönyörűséggé nemzetségről nemzetségre.

És szopod a népek tejét, és a királyok emlőjét szopod, és megtudod, hogy
én vagyok az Úr, megtartód és megváltód, Jákóbnak erős Istene.

Réz helyett aranyat hozok, vas helyett ezüstöt hozok, és a fák helyett
rezet, és a kövek helyett vasat, és teszem fejedelmeiddé a békességet,
és előljáróiddá az igazságot.

Nem hallatik többé erőszaktétel földeden, pusztítás és romlás
határaidban, és a szabadulást hívod kőfalaidnak, és kapuidnak a
dicsőséget.

Nem a nap lesz néked többé nappali világosságod, és fényességül nem a
hold világol néked, hanem az Úr lesz néked örök világosságod, és Istened
lesz ékességed,

Napod nem megy többé alá, és holdad sem fogy el, mert az Úr lesz néked
örök világosságod, és gyászod napjainak vége szakad.

És néped mind igaz lesz, és a földet mindörökké bírják, plántálásom
vesszőszála ők, kezeim munkája dicsőségemre.

A legkisebb ezerre nő, és a legkevesebb hatalmas néppé. Én az Úr,
idején, hamar megteszem ezt.

61. Fejezet

Az Úr Isten lelke van én rajtam azért, mert fölkent engem az Úr,
hogy a szegényeknek örömöt mondjak; elküldött, hogy bekössem a
megtört szívűeket, hogy hirdessek a foglyoknak szabadulást, és a
megkötözötteknek + megoldást;

Hogy hirdessem az Úr jókedvének esztendejét, és Istenünk bosszúállása
napját; megvígasztaljak minden gyászolót;

Hogy tegyek Sion gyászolóira, adjak nékik ékességet a hamu helyett,
örömnek kenetét a gyász helyett, dicsőségnek palástját a csüggedt lélek
helyett, hogy igazság fáinak neveztessenek, az Úr plántáinak, az Ő
dicsőségére!

És megépítik a régi romokat, az ősi pusztaságokat helyreállítják, és a
puszta városokat megújítják, és a régi nemzetségek pusztaságait.

És ott állnak az idegenek, és legeltetik juhaitokat, és a jövevények
szántóitok és vinczelléreitek lesznek.

Ti pedig az Úr papjainak hívattattok, Istenünk szolgáinak neveztettek; a
népek gazdagságát eszitek, és azok dicsőségével dicsekedtek.

Gyalázatotokért kettős jutalmat vesztek, és a szidalom helyett
örvendenek örökségükben; ekként két részt öröklenek földükben, örökös
örömük lesz.

Mert én, az Úr, a jogosságot szeretem, gyűlölöm a gazsággal szerzett
ragadományt; és megadom híven jutalmukat, és örök szövetséget szerzek
velök.

És ismeretes lesz magvok a népek közt, és ivadékaik a népségek között,
valakik látják őket, megismerik őket, hogy ők az Úrtól megáldott magok.

Örvendezvén örvendezek az Úrban, örüljön lelkem az én Istenemben; mert
az üdvnek ruháival öltöztetett fel engem, az igazság palástjával vett
engemet körül, mint vőlegény, a ki pap módon ékíti fel magát, és mint
menyasszony, a ki felrakja ékességeit.

Mert mint a föld megtermi csemetéjét, és mint a kert kisarjasztja
veteményeit, akként sarjasztja ki az Úr Isten az igazságot s a
dicsőséget minden nép előtt.

62. Fejezet

Sionért nem hallgatok és Jeruzsálemért nem nyugszom, míg földerül, mint
fényesség az Ő igazsága, és szabadulása, mint a fáklya tündököl.

És meglátják a népek igazságodat, és minden királyok dicsőségedet, és új
nevet adnak néked, a melyet az Úr szája határoz meg.

És leszel dicsőség koronája az Úr kezében, és királyi fejdísz Istened
kezében.

Nem neveznek többé elhagyatottnak, és földedet sem nevezik többé
pusztának, hanem így hívnak: én gyönyörűségem, és földedet így: férjhez
adott; mert az Úr gyönyörködik benned, és földed férjhez adatik.

Mert mint elveszi a legény a szűzet, akként vesznek feleségül téged
fiaid, és a mint örül a vőlegény a menyasszonynak, akként fog néked
Istened örülni.

Kőfalaidra, Jeruzsálem, őrizőket állattam, egész nap és egész
éjjel szüntelen nem hallgatnak; ti, kik az Urat emlékeztetitek, ne
nyugodjatok!

És ne hagyjatok nyugtot néki, míg megújítja és dicsőségessé teszi
Jeruzsálemet e földön.

Megesküdt az Úr jobbjára s erőssége karjára: nem adom többé gabonádat
eleségül ellenségeidnek, s idegenek nem iszszák mustodat, a melyért
munkálódtál,

Hanem a betakarók egyék azt meg, és dicsérjék az Urat, s a beszűrők
igyák meg azt szentségem pitvaraiban.

Menjetek át, menjetek át a kapukon, készítsétek a népnek útát,
töltsétek, töltsétek az ösvényt, hányjátok el a köveket, emeljetek
zászlót a népek fölé.

Ímé, az Úr hirdette mind a föld határáig: Mondjátok meg Sion leányának,
ímé, eljött szabadulásod, ímé, jutalma vele jő, és megfizetése ő előtte!

És hívják őket szent népnek, az Úr megváltottainak, és téged hívnak:
keresett és nem elhagyott városnak.

63. Fejezet

Ki ez, ki jő Edomból, veres ruhákban Boczrából, a ki ékes öltözetében,
ereje sokaságában büszke? Én, a ki igazságban szólok, elégséges vagyok a
megtartásra.

Miért veres öltözeted, és ruháid, mint a bornyomó ruhái?

A sajtót egyedül tapostam, és a népek közül nem volt velem senki, és
megtapodtam őket búsulásomban, és széttapostam őket haragomban: így
fecscsent vérök ruháimra, és egész öltözetemet bekevertem.

Mert bosszúállás napja volt szívemben, és megváltottaim esztendeje
eljött.

Körültekinték és nem vala segítő, s álmélkodám és nem vala gyámolító, és
segített nékem karom, és haragom gyámolított engem!

És megtapodtam népeket búsulásomban, és megrészegítem őket haragomban,
és ontám a földre véröket!

Az Úrnak kegyelmességeiről emlékezem, az Úr dicséreteiről mind a
szerint, a mit az Úr velünk cselekedett; az Izráel házához való sok
jóságáról, a melyet velök cselekedett irgalma és kegyelmének sokasága
szerint.

És ő mondá: Bizony az én népem ők, fiak, a kik nem hazudnak: és lőn
nékik megtartójok.

Minden szenvedésöket Ő is szenvedte, és orczájának angyala megszabadítá
őket, szerelmében és kegyelmében váltotta Ő meg őket, fölvette és
hordozá őket a régi idők minden napjaiban.

Ők pedig engedetlenek voltak és megszomoríták szentségének lelkét, és ő
ellenségükké lőn, hadakozott ellenök.

S megemlékezék népe a Mózes régi napjairól: hol van, a ki őket kihozá a
tengerből nyájának pásztorával? hol van, a ki belé adá az ő szentséges
lelkét?

Ki Mózes jobbján járatá dicsőségének karját, a ki a vizeket ketté
választá előttök, hogy magának örök nevet szerezzen?

Ki járatá őket mélységekben, mint a lovat a síkon, és meg nem
botlottanak!

Mint a barmot, a mely völgybe száll alá, nyugodalomba vitte őket az Úr
lelke: így vezérletted népedet, hogy magadnak dicső nevet szerezz!

Tekints alá az égből és nézz le szentséged és dicsőséged hajlékából!
Hol van buzgó szerelmed és hatalmad? Szívednek dobogása és irgalmad
megtartóztatják magokat én tőlem!

Hiszen Te vagy Atyánk, hiszen Ábrahám nem tud minket, és Izráel nem
ismer minket, Te, Uram, vagy a mi Atyánk, megváltónk, ez neved öröktől
fogva.

Miért engedél eltévelyedni minket útaidról, oh Uram! miért keményítéd
meg szívünket, hogy ne féljünk tégedet? Térj meg szolgáidért, örökséged
nemzetségeiért!

Kevés ideig bírta szentségednek népe földét, ellenségink megtapodták
szent helyedet.

Olyanok lettünk, mint a kiken eleitől fogva nem uralkodtál, a kik felett
nem neveztetett neved.

64. Fejezet

Oh, vajha megszakasztanád az egeket és leszállnál, előtted a hegyek
elolvadnának; mint a tűz meggyújtja a rőzsét, a vizet a tűz felforralja;
hogy nevedet ellenségidnek megjelentsd, hogy előtted reszkessenek a
népek;

Hogy cselekednél rettenetes dolgokat, a miket nem vártunk; leszállnál és
előtted a hegyek elolvadnának.

Hiszen öröktől fogva nem hallottak és fülökbe sem jutott, szem nem
látott más Istent te kívüled, a ki így cselekszik azzal, a ki Őt várja.

Elébe mégy annak, a ki örvend és igazságot cselekszik, a kik útaidban
rólad emlékeznek! Ímé, Te felgerjedtél, és mi vétkezénk; régóta így
vagyunk; megtartatunk-é?

És mi mindnyájan olyanok voltunk, mint a tisztátalan, és mint
megfertéztetett ruha minden mi igazságaink, és elhervadánk, mint a
falomb mindnyájan, és álnokságaink, mint a szél, hordának el bennünket!

S nem volt, a ki segítségül hívta volna nevedet, a ki felserkenne és
beléd fogóznék, mert orczádat elrejtéd tőlünk, és álnokságainkban minket
megolvasztál.

Most pedig, Uram, Atyánk vagy Te, mi sár vagyunk és Te a mi alkotónk, és
kezed munkája vagyunk mi mindnyájan.

Oh ne haragudjál Uram felettébb, és ne mindörökké emlékezzél meg
álnokságinkról; ímé lásd, kérünk, mindnyájan a Te néped vagyunk.

Szentségednek városai pusztává lettenek, Sion pusztává lőn, Jeruzsálem
kietlenné.

Szentségünk és ékességünk házát, hol téged atyáink dicsértenek, tűz
perzselé föl, és minden a miben gyönyörködénk, elpusztult.

Hát megtartóztatod-é magad mind e mellett is, Uram; hallgatsz-é és
gyötörsz minket felettébb?

65. Fejezet

Megkeresni hagytam magamat azoktól, a kik nem is kérdeztenek;
megtaláltattam magamat azokkal, a kik nem is kerestenek. Ezt mondám:
Ímhol vagyok, ímhol vagyok, a népnek, a mely nem nevemről neveztetett.

Kiterjesztém kezeimet egész napon a pártos nép után, a mely nem jó úton
járt gondolatainak nyomán;

A nép után, mely ingerel engem szemtől szembe, szünetlenül, kertekben
áldozik, és téglákon szerez jóillatot,

Mely a sírokhoz ül, és a barlangokban hál, a disznóhúst eszi, és
fertelmes leves van tálaiban,

Mely ezt mondja: Maradj otthon, ne jőjj hozzám, mert szent vagyok néked;
e nép füst az orromban és szüntelen égő tűz.

Ímé, feliratott előttem: nem hallgatok, csak ha előbb megfizetek,
megfizetek keblökben:

Vétkeitekért és atyáitok vétkeiért mind együtt, szól az Úr, a kik
hegyeken tettek jóillatot és halmokon csúfoltak engemet meg, és
visszamérem először jutalmokat keblökre.

Így szól az Úr: Mint a mikor mustot lelnek a fürtben, ezt mondják: ne
veszesd el, mert áldás van benne, ekként cselekszem szolgáimért, és nem
vesztek mindent el!

És nevelek Jákóbból magot, és Júdából, a ki hegyeimnek örököse legyen,
és bírják azt választottaim, és szolgáim lakjanak ott!

És lesz Sáron nyájak legelőjévé, és Ákhor völgye barmok fekvőhelyévé
népem számára, a mely engem keresett.

Ti pedig, a kik az Urat elhagyátok, a kik szent hegyemről
elfeledkezétek, ti, kik Gádnak asztalt készítetek, és Meninek
italáldozatot töltötök,

Titeket én a kard alá számlállak, és mindnyájan leborultok megöletésre:
mert hívtalak és nem feleltetek, szóltam és nem hallottátok: a gonoszt
cselekedtétek szemeim előtt, és a mit nem szerettem, azt választottátok.

Azért így szól az Úr Isten: Ímé, szolgáim esznek, ti pedig éheztek, ímé,
szolgáim isznak, ti pedig szomjúhoztok, ímé szolgáim örvendnek, de ti
megszégyenültök!

Ímé, szolgáim vígadnak szívök boldogságában, és ti kiáltani fogtok
szívetek fájdalmában, és megtört lélekkel jajgatni fogtok;

És átok gyanánt hagjátok itt neveteket az én választottaimnak, és megöl
titeket az Úr Isten, és szolgáit más névvel nevezi,

Hogy a ki magát áldja e földön, áldja magát az igaz Istenben, és ki
esküszik e földön, esküdjék az igaz Istenre, mert elfeledvék a régi
nyomorúságok, és mert elrejtvék szemeim elől.

Mert ímé, új egeket és új földet teremtek, és a régiek ingyen sem
emlittetnek, még csak észbe sem jutnak;

Hanem örüljetek és örvendjetek azoknak mindörökké, a melyeket én
teremtek; mert ímé, Jeruzsálemet vígassággá teremtem, és az ő népét
örömmé.

És vígadok Jeruzsálem fölött, és örvendek népem fölött, és nem hallatik
többé abban siralomnak és kiáltásnak szava!

Nem lesz ott többé csupán néhány napot ért gyermek, sem vén ember, a ki
napjait be nem töltötte volna, mert az ijfú száz esztendős korában hal
meg és a bűnös száz esztendős korában átkoztatik meg.

Házakat építnek és bennök lakoznak, és szőlőket plántálnak és eszik azok
gyümölcsét.

Nem úgy építnek, hogy más lakjék benne; nem úgy plántálnak, hogy más
egye a gyümölcsöt, mert mint a fáké, oly hosszú lesz népem élete, és
kezeik munkáját elhasználják választottaim.

Nem fáradnak hiába, nem nemzenek a korai halálnak, mivel az Úr
áldottainak magva ők, és ivadékaik velök megmaradnak.

És mielőtt kiáltanának, én felelek, ők még beszélnek, és én már
meghallgattam.

A farkas és bárány együtt legelnek, az oroszlán, mint az ökör, szalmát
eszik, és a kígyónak por lesz az ő kenyere. Nem ártanak és nem
pusztítnak sehol szentségemnek hegyén; így szól az Úr.

66. Fejezet

Így szól az Úr: Az egek nékem ülőszékem, és a föld lábaimnak zsámolya:
minő ház az, a melyet nékem építeni akartok, és minő az én nyugalmamnak
helye?

Hiszen mindezeket kezem csinálta, így álltak elő mindezek; így szól az
Úr. Hanem erre tekintek én, a ki szegény és megtörött lelkű, és a ki
beszédemet rettegi.

A ki bikát öl, embert üt agyon; a ki juhval áldozik, az ebet öl; a ki
ételáldozattal jő, disznóvért hoz elém; a ki tömjént gyújt, bálványt
imád! Miként ők így választák útaikat, és lelkök útálatosságaikban
gyönyörködött:

Akképen választom én is az ő megcsúfolásukat, és rájok hozom, a mitől
félnek; mivel hívtam és senki nem felelt, szóltam és nem hallották, és a
gonoszt cselekedték szemeim előtt, s a mit nem szerettem, azt választák.

Halljátok az Úrnak beszédét, a kik rettegtek az ő beszédére: így szólnak
testvéreitek, a kik titeket gyűlölnek, nevemért eltaszítanak: Jelenjék
meg az Úrnak dicsősége, hogy lássuk örömötöket; de ők megszégyenülnek.

Halld! zúgás a város felől, hah! a templom felől, hah! az Úr, a ki
megfizet ellenségeinek.

Mielőtt vajudott volna, szült, mielőtt fájdalom jött rá, fiút hozott
világra.

Ki hallott olyat, mint ez, ki látott hasonló dolgokat? Hát egy ország
egy nap jön-é világra és egy nép egyszerre születik-é? mert vajudott és
meg is szűlé Sion az ő fiait!

Hát én csak megindítsam és ne vigyem véghez a szűlést? szól az Úr, vagy
én, a ki szűletek, bezárjam-é a méhet? így szól Istened.

Örüljetek Jeruzsálemmel, és örvendjetek fölötte mind, a kik őt
szeretitek; vígadjatok vele örvendezéssel mindnyájan, a kik gyászoltatok
miatta!

Hogy szopjatok és megelégedjetek megvígasztaltatásának emlőjén, hogy
igyatok és örvendjetek dicsőségének bőségén.

Mivel így szól az Úr: Ímé kiterjesztem rá a békességet, mint egy
folyóvizet, és mint kiáradott patakot a népek dicsőségét, hogy
szopjátok; ölben fognak hordozni, és térdeiken czirógatnak titeket.

Mint férfit, a kit anyja vígasztal, akként vígasztallak titeket én, és
Jeruzsálemben vesztek vígasztalást!

Meglátjátok és örül szívetek, csontjaitok, mint a zöld fű, virágoznak,
és megösmerik az Úr kezét az Ő szolgáin, és haragját ellenségei fölött.

Mert ímé, az Úr eljő tűzben, s mint forgószél az ő szekerei, hogy
megfizesse búsulásában az Ő haragját, és megfeddését sebesen égő
lánggal.

Mert az Úr tűzzel ítél és kardjával minden testet, és sokan lesznek az
Úrtól megöltek.

A kik magokat megszentelik és mossák a bálvány kertekért, egy pap
megett, a középen; a kik disznóhúst esznek és férget és egeret, együtt
pusztulnak el mind, mondja az Úr.

És én cselekedeteiteket és gondolataitokat megbüntetem! Eljő az idő,
hogy minden népeket és nyelveket egybegyűjtsek, hogy eljövén, meglássák
az én dicsőségemet.

És teszek köztök jelt, és küldök közülök megszabadultakat a népekhez,
Tarsisba, Pulba és Ludba, az íjjászokhoz, Tubálhoz és Jávánhoz; a messze
szigetekbe, a melyek rólam nem hallottak, és nem látták dicsőségemet, és
hirdetik dicsőségemet a népek között.

És elhozzák minden testvéreiteket minden népek közül ajándékul az Úrnak,
lovakon, szekereken, hintókban, öszvéreken és tevéken szentségemnek
hegyére Jeruzsálembe, így szól az Úr, a mint hozzák Izráelnek fiai az
ajándékot tiszta edényben az Úrnak házába.

És ezek közül is választok a papok közé, a Léviták közé, így szól az Úr.

Mert mint az új egek és az új föld, a melyeket én teremtek, megállnak én
előttem, szól az Úr, azonképen megáll a ti magvatok és nevetek;

És lesz, hogy hónapról-hónapra és szombatról-szombatra eljő minden test
engem imádni, szól az Úr.

És kimenvén, látni fogják azoknak holttesteit, a kik ellenem vétkeztek,
mert az ő férgök meg + nem hal és tüzök el nem aluszik, és minden test
előtt borzadásul lesznek.

JEREMIÁS PRÓFÉTA KÖNVE

1. Fejezet

Jeremiásnak, Hilkiás fiának beszédei, a ki az Anatótban, Benjámin földén
lakó papok közül vala;

A kihez szóla az Úr Jósiásnak, az Ammon fiának, Júda királyának
napjaiban, az ő uralkodásának tizenharmadik esztendejében;

Továbbá Jójakimnak, a Jósiás fiának, Júda királyának + napjaiban,
Sedékiásnak, a Jósiás fiának, Júda királyának egészen tizenegyedik
esztendejéig, Jeruzsálem fogságba viteléig, a mi az ötödik hónapban
vala;

Szóla pedig az Úr nékem mondván:

Mielőtt az anyaméhben megalkottalak, már ismertelek, és mielőtt az
anyaméhből kijövél, megszenteltelek; prófétának rendeltelek a népek
közé.

És mondék: Ah, ah Uram Istenem! Ímé, én nem tudok beszélni; hiszen ifjú
vagyok én!

Az Úr pedig monda nékem: Ne mondd ezt: Ifjú vagyok én; hanem menj mind
azokhoz, a kikhez küldelek téged, és beszéld mindazt, a mit parancsolok
néked.

Ne félj tőlök, mert én veled vagyok, hogy megszabadítsalak téged! mond
az Úr.

És kinyújtá az Úr az ő kezét, és megilleté számat, és monda nékem az Úr:
Ímé, az én igéimet adom a te szádba!

Lásd, én e mai napon népek fölé és országok fölé rendellek téged, hogy
gyomlálj, irts, pusztíts, rombolj, építs és plántálj!

Szóla továbbá nékem az Úr, mondván: Mit látsz te, Jeremiás? És mondék:
Mandulavesszőt látok én.

És monda nékem az Úr: Jól láttál, mert gondom van az én igémre, hogy
beteljesítsem azt.

És másodszor is szóla hozzám az Úr, mondván: Mit látsz te? És felelék:
Forró fazekat látok én, és pedig a szája észak felől van.

És monda nékem az Úr: Észak felől támad a veszedelem e földnek minden
lakosára.

Mert ímé, előhívom én az északi országok minden nemzetségét, mondja az
Úr, és eljőnek, és kiki felállítja az ő királyi székét Jeruzsálem kapui
előtt, és köröskörül minden kerítése ellen, és Júdának minden városa
ellen.

És kimondom ítéleteimet felettök az ő mindenféle gonoszságukért,
minthogy elszakadtak tőlem, és idegen isteneknek áldoztak, és tulajdon
kezeik munkáit imádták.

Te azért övezd fel derekadat, és kelj fel, és mondd meg nékik mindazt, a
mit én parancsolok néked; meg ne riadj tőlök, különben én riasztalak el
téged előlök!

Mert ímé én erősített várossá, vasoszloppá és érczbástyává teszlek ma
téged mind ez egész földön, Júda királyai, fejedelmei és papjai ellen és
a föld népe ellen.

Viaskodni fognak ugyan ellened, de nem győznek meg téged, mert én veled
vagyok, azt mondja az Úr, hogy megszabadítsalak téged.

2. Fejezet

Majd szóla az Úr nékem, mondván:

Menj el, és kiálts Jeruzsálem füleibe, mondván: Ezt mondja az Úr:
Emlékezem reád gyermekkorod ragaszkodására, mátkaságod szeretetére, a
mikor követtél engem a pusztában, a még be nem vetett földön.

Szent volt Izráel az Úrnak, az ő termésének zsengéje; a kik emésztik
vala őt, mind vétkeznek vala, veszedelem támada rájok, azt mondja az Úr.

Halljátok meg az Úr szavát, Jákób háza és Izráel házának minden
nemzetsége.

Így szól az Úr: Micsoda hamisságot találtak bennem a ti atyáitok, hogy
elidegenedtek tőlem, és hiábavalóság után jártak, és hiábavalókká
lettek?

Még csak azt sem mondták: Hol van az Úr, a ki felhozott minket Égyiptom
földéről, a ki vezérelt minket a pusztában, a kietlen és járatlan
földön, a szomjúságnak és a halál árnyékának földén, a melyen nem vonult
át ember, és a hol halandó nem lakott?

És bevittelek titeket a bőség földébe, hogy annak gyümölcseivel és
javaival éljetek; és bementetek, és megfertőztettétek az én földemet, és
az én örökségemet útálatossá tevétek.

A papok nem mondták: Hol van az Úr? A törvény magyarázói nem ismertek
engem, és a pásztorok hűtelenekké lettek hozzám, a próféták pedig a Baál
által prófétáltak, és azok után jártak, a kik tehetetlenek.

Azért még perbe szállok veletek, mondja az Úr, és perelni fogok a ti
fiaitok fiaival is!

Menjetek csak át a Kittim szigeteire, és lássátok meg; és küldjetek
Kédárba is és szorgalmasan vizsgálódjatok, és lássátok meg, ha volt-é
ott ehhez hasonló?

Ha cserélt-é valamely nemzet isteneket? noha azok nem istenek. Az én
népem pedig felcserélte az ő dicsőségét tehetetlenséggel!

Álmélkodjatok ezen, oh egek, és borzadjatok és rémüljetek meg igen! azt
mondja az Úr.

Mert kettős gonoszságot követett el az én népem: Elhagytak engem, az élő
vizek forrását, hogy kútakat ássanak magoknak; és repedezett kútakat
ástak, a melyek nem tartják a vizet.

Szolga-é Izráel, a vagy otthon szülött-é ő? Miért lett prédává?

Oroszlánok ordítanak reá, megeresztik hangjokat, és sivataggá teszik
földjét; városai szétromboltatnak, lakatlanok.

Nóf és Tahpan fiai is betörik koponyádat.

Vajjon nem te szerezted-é ezt magadnak? Elhagytad az Urat, a te
Istenedet, a mikor vezérelt téged az úton!

Most is mi dolgod van néked Égyiptom útjával? Hogy Nilus-vizet igyál?
Vagy mi dolgod van néked Assúr útjával? Hogy a folyam vizét igyad?

A magad gonoszsága fenyít meg téged, és a te elpártolásod büntet meg
téged. Tudd meg hát és lásd meg: mily gonosz és keserves dolog, hogy
elhagytad az Urat, a te Istenedet, és hogy nem félsz engemet, ezt mondja
az Úr, a Seregeknek Ura.

Bizony régóta széttörtem a te igádat, és letéptem köteleidet, és azt
mondtad: Nem leszek rabszolga; mindamellett minden magas halmon és
minden lombos fa alatt bujkálsz vala te, mint egy parázna.

Pedig én úgy plántállak vala el téged, mint nemes szőlővesszőt,
mindenestől hűséges magot: mimódon változtál hát nékem idegen +
szőlőtőnek fattyú hajtásává?

Még ha lúgban mosakodnál is, vagy szappanodat megsokasítanád is,
feljegyezve marad a te álnokságod előttem, mondja az Úr Isten.

Mimódon mondhatnád: Nem undokíttattam meg, nem jártam a Baálok után?!
Lásd meg a te útadat a völgyben, ismerd meg csak: mit cselekedtél!
Gyorslábú kancza-teve, a mely ide-oda futkos útain.

Pusztához szokott nőstény vadszamár, a mely érzékiségének kívánságában
levegő után kapkod. Gerjedelmét kicsoda csillapíthatja le? Senki ne
fáraszsza magát, a ki ezt keresi, megtalálja ezt a maga hónapjában.

Tartóztasd meg lábadat a mezítelenségtől, és torkodat a szomjúságtól!
És te azt mondod: Hiába, nem lehet! mert idegeneket szeretek, és utánok
járok.

A miképen megszégyenül a tolvaj, ha rajtakapják, akképen szégyenül meg
Izráel háza: ő maga, az ő királyai, fejedelmei, papjai és prófétái,

A kik azt mondják a fának: Te vag az én atyám! a kőnek pedig: Te szűltél
engem! Bizony háttal fordulnak felém és nem arczczal, de nyomorúságuk
idején azt mondják majd: Kelj föl és szabadíts meg minket!

De hol vannak a te isteneid, a melyeket magadnak készítél? Keljenek
fel, ha megszabadíthatnak téged a te nyomorúságod idején; hiszen annyi
istened volt, oh Júda, a hány városod!

Miért perlekedtek velem? Mindnyájan hűtelenekké lettetek hozzá, mondja
az Úr.

Hiába ostoroztam fiaitokat, a fenyítés nem fogott rajtok; fegyveretek
úgy emésztette prófétáitokat, mint pusztító oroszlán.

Oh te nemzetség! Lásd meg az Úr dolgát! A puszta voltam-é én Izráelnek,
avagy a setétség földje? Miért mondotta az én népem: Szabadok vagyunk,
nem megyünk többé hozzád!

Vajjon elfelejtkezik-é a lány az ő ékszereiről; a menyasszony az ő
nyaklánczairól? Az én népem pedig számtalan napokon elfelejtett engem!

Mit szépíted a te útadat, hogy te szeretetet keresel; holott még a
gonoszokat is tanítod a te útaidra!

Még ruháid szélén is található szegény, ártatlan emberek vére, nem
azért, hogy betörésen kaptad őket, hanem mindamazokért!

És azt mondod: Bizonyára ártatlan vagyok, hiszen elfordult tőlem az ő
haragja! Ímé, én törvénybe szállok veled, mivelhogy azt mondod: Nem
vétkeztem!

Mit futkosol oly igen, változtatván útadat? Égyiptom miatt is
megszégyenülsz, a mint megszégyenültél Assúr miatt.

Még ettől is elszakadsz s kezeidet fejedre kulcsolod, mert útálja az Úr
a te bizodalmasaidat, és nem leszel velök szerencsés.

3. Fejezet

Nos hát! Ha elbocsátja valaki az ő feleségét, és ez eltávozik tőle
és más férfiúé lesz: vajjon visszamehet-é még a férfi ő hozzá? Nem
lenne-é az a föld fertelmesen megfertőztetve? Te pedig sok szeretővel
paráználkodtál, és visszajönnél hozzám? mondja az Úr.

Emeld fel szemeidet a magaslatokra, és lásd meg hol nem szeplősítettek
meg téged? Az útakon vártál reájok, mint az arab a pusztában, és
megfertőztetted a földet paráznaságaiddal és gonoszságoddal.

Noha megvonattak a korai záporok, és késői eső sem volt: mégis parázna
asszony homlokúvá lettél, szégyenkezni nem akartál.

Nemde mostantól így kiáltasz nékem: Atyám! Ifjúságomnak te nagy vezére.

Mindörökké haragszik-é, mindvégig bosszankodik-é? Ímé, ezt mondod, de
cselekszed a gonoszságokat, a mint tőled telik.

És monda az Úr nékem Jósiás király napjaiban: Láttad-é, a mit az
elpártolt Izráel cselekedett? Elment ő minden magas hegyre és minden
zöldelő fa alá, és ott paráználkodott.

És mondám, miután mindezt megcselekedte: Térj vissza hozzám! de nem tért
vissza. És látta ezt az ő hitszegő húga, a Júda.

És láttam, hogy mindamellett is, hogy elbocsátottam az elpártolt parázna
Izráelt, és adtam néki elválásról való levelet: nem félt a hitszegő
Júda, az ő húga, hanem elment, és ő is paráználkodott.

És lőn, hogy az ő paráznaságának hírével megfertőztette a földet; mert
kővel és fával paráználkodott.

És mindez után sem tért vissza hozzám az ő hitszegő húga, a Júda, az ő
szíve teljességével, hanem csak képmutatásssal, azt mondja az Úr.

És monda nékem az Úr: Igazabb lelkű az elpártolt Izráel, mint a hitszegő
Júda.

Menj el, és kiáltsd e szókat észak felé, és mondjad: Térj vissza,
elpártolt Izráel, ezt mondja az Úr, és nem bocsátom reátok haragomat,
mert kegyelmes vagyok én, ezt mondja az Úr, nem haragszom mindörökké.

Csakhogy ismerd el a te hamisságodat, hogy hűtelenné lettél az Úrhoz,
a te Istenedhez, és szertefutottál útaidon az idegenekhez mindenféle
zöldelő fa alá, és az én szómra nem hallgattatok, ezt mondja az Úr.

Térjetek meg, szófogadatlan fiak, azt mondja az Úr, mert én férjetekké
lettem néktek, és + magamhoz veszlek titeket, egyet egy városból, kettőt
egy nemzetségből, és beviszlek titeket Sionba.

És adok néktek szívem szerint való pásztorokat, és legeltetnek
tudománynyal és értelemmel.

És ha majd megsokasodtok és megszaporodtok a földön azokban a napokban,
azt mondja az Úr, nem mondják többé: Az Úr szövetségének ládája! Szívére
se veszi senki, rá se gondolnak, meg sem látogatják, és nem készítik meg
újra.

Abban az időben Jeruzsálemet hívják majd az Úr királyiszékének és minden
nemzet oda gyülekezik az Úr nevéért Jeruzsálembe, és nem követik többé
gonosz szívöknek makacsságát.

Azokban a napokban a Júda háza Izráel házával fog járni, és együtt
mennek be az északi földről abba a földbe, a melyet örökségül adtam a ti
atyáitoknak.

Azt mondám ugyanis magamban: Miképen tegyelek téged a fiak közé, és
adjam néked a kivánatos földet, a pogányok seregének drága örökségét? És
azt végezém: Hívj engem atyámnak, és ne pártolj el tőlem!

Mindamellett a mint hitszegővé lesz az asszony az ő társa iránt: úgy
lettetek hitszegőkké irántam, Izráel háza, azt mondja az Úr.

Szó hallatszik a magaslatokon, Izráel fiainak esdeklő sírása, mert
elfordították útjokat, elfelejtkeztek az Úrról, az ő Istenökről.

Térjetek vissza, szófogadatlan fiak, és meggyógyítom a ti
elpártolástokat! Ímé, mi hozzád járulunk, mert te vagy az Úr, a mi
Istenünk!

Bizony hiábavaló a halmokról, a hegyekről való zajongás; bizony az
Úrban, a mi Istenünkben van Izráel megmaradása!

És ez a gyalázatosság emésztette a mi atyáink szerzeményét gyermekségünk
óta: juhaikat, szarvasmarháikat, fiaikat és leányaikat!

Gyalázatunkban heverünk, és elborít minket a mi szégyenünk; mert
vétkeztünk az Úr ellen, a mi Istenünk ellen: mi és a mi atyáink
gyermekségünk óta mind e mai napig, és nem hallgattunk az Úrnak, a mi
Istenünknek szavára.

4. Fejezet

Ha visszatérsz, Izráel, ezt mondja az Úr, hozzám térj vissza, és ha
eltávolítod a te útálatosságaidat előlem és nem ingadozol;

És így esküszöl: Él az Úr! hűségben, egyenességben és igazságban: akkor
ő benne áldják majd magokat a nemzetek, és benne dicsekesznek.

Mert ezt mondja az Úr Júda és Jeruzsálem férfiainak: Szántsatok
magatoknak új ugart, és ne vessetek tövisek közé!

Metéljétek magatokat körül az Úrnak, és távolítsátok el + szívetek
előbőreit, Júda férfiai és Jeruzsálem lakosai, hogy fel ne gyúladjon az
én haragom, mint a tűz, és olthatatlanul ne égjen a ti cselekedeteitek
gonoszsága miatt.

Adjátok hírül Júdában, és hallassátok Jeruzsálemben és mondjátok, és
kürtöljétek az országban; kiáltsátok teljes erővel, és mondjátok:
Gyűljetek össsze és menjünk be az erősített városokba!

Emeljetek zászlót a Sion felé fussatok, meg ne álljatok, mert
veszedelmet hozok észak felől és nagy romlást!

Felkelt az oroszlán az ő tanyájából, és a népek pusztítója elindult;
kijött helyéből, hogy elpusztítsa a te földedet; városaid lerontatnak,
lakatlanokká lesznek.

Öltözzetek azért gyászba, sírjatok és jajgassatok, mert az Úr haragjának
tüze nem távozott el rólunk!

Azon a napon pedig, ezt mondja az Úr, elvész a király bátorsága
és a főemberek bátorsága, és a papok elálmélkodnak, és a próféták
elcsodálkoznak.

Én pedig ezt mondom: Oh Uram Isten! Bizony igen megcsaltad ezt a népet,
és Jeruzsálemet, ezt mondván: Békességtek lesz! holott a szablya
lelkünkig hatott.

Abban az időben azt mondják e népnek és Jeruzsálemnek: Száraztó szél
jő a magas helyekről a pusztában, az én népem leányának útján; nem
szóráshoz és nem tisztításhoz való!

Erős szél jő onnan reám is; azért hát ítéletet mondok ellenök.

Ímé! úgy jő fel, mint a felleg, és szekerei olyanok, mint a szélvész,
lovai gyorsabbak a saskeselyűknél. Jaj nékünk, mert elvesztünk!

Jeruzsálem, tisztítsd meg szívedet a gonoszságtól, hogy megtartassál!
Meddig maradnak még te benned a te bűnös gondolataid?

Mert hírmondó szava hangzik Dán felől, és Efraim hegyéről vészhirdető.

Mondjátok meg a nemzeteknek; nosza, hirdessétek Jeruzsálem ellen: Őrizők
jönnek messze földről, és kiáltoznak Júda városai ellen.

Mint a mezőnek őrizői, úgy lesznek ellene köröskörül, mert daczoskodott
velem! mondja az Úr.

A te magad viselete és a te cselekedeteid szerezték ezeket néked; ez a
gonoszságod bizony keserű, bizony egész a szívedig hatott!

Oh én belsőm, oh én belsőm! Aléldozom, oh én szívemnek rekeszei! Háborog
a szívem, nem hallgathatok! Hiszen hallottad én lelkem a kürt szavát, a
harczi riadót!

Vészre vészt jelentenek; bizony elpusztul az egész föld, nagy
hamarsággal elpusztulnak az én sátraim, kárpitjaim egy pillantás alatt!

Meddig látok még hadi zászlót, és hallom a kürt szavát?

Bizony bolond az én népem: engem nem ismernek, balgatag fiak ők, és nem
értelmesek! Bölcsek ők a gonoszra, jót cselekedni pedig tudatlanok!

Nézek a földre, de ímé kietlen és puszta; és az égre, de nincsen
világossága!

Nézek a hegyekre is, ímé reszketnek; és a halmokra, de mind ingadoznak!

Nézek és ímé egy ember sincsen; és az ég madarai is mind elmenekültek.

Nézek, és ímé a bő termő föld pusztává lőn; és minden városa összeomlott
az Úr előtt, az ő haragjának tüze előtt!

Bizony ezt mondja az Úr: Pusztasággá lesz az egész ország, de nem vetem
+ végét!

Azért gyászol a föld, és homályosodik el oda fenn az ég, mert szólottam,
határoztam, és meg nem bánom és el nem térek attól.

A lovasoknak és a kézíveseknek kiáltozása elől elfut minden város,
elrejtőznek a sűrűségekbe, és felmásznak a sziklákra: minden város
elhagyottá lett, és egyetlen ember sem lakik azokban.

És te, elpusztult, mit cselekszel akkor? Ha bíborba öltözöl, ha arany
kösöntyűkkel ékesíted magadat, és ha festékkel mázolod is ki szemeidet:
hiába szépítgeted magadat! Megvetnek téged + a szeretőid, életedre
törnek.

Mert mintha vajudó asszony szavát hallanám, mintha az először szűlőnek
sikoltozását: olyan Sion leányának hangja; nyög, csapkodja kezeit: Jaj
nékem! mert roskadozik lelkem a gyilkosok előtt.

5. Fejezet

Járjátok el Jeruzsálem utczáit, és nézzétek csak és tudjátok meg és
tudakozzátok meg annak piaczain, ha találtok-é egy embert; ha van-é
valaki, a ki igazán cselekszik, hűségre törekszik, és én megbocsátok
néki!

Még ha azt mondják is: Él az Úr! bizony hamisan esküsznek!

Uram! a te szemeid avagy nem a hűségre néznek-é? Megverted őket, de nem
bánkódtak; tönkre tetted őket, de nem akarják felvenni a dorgálást;
orczáik keményebbekké lettek a kősziklánál; nem akartak megtérni.

Én pedig ezt mondom vala: Bizony szerencsétlenek ezek; bolondok, mert
nem ismerik az Úrnak útját, Istenöknek ítéletét!

Elmegyek azért a főemberekhez, és beszélek velök; hiszen ők ismerik az
Úrnak útját, Istenöknek ítéletét! Ámde ők törték össze egyetemlegesen az
igát, és tépték le a köteleket!

Azért széttépi őket az oroszlán az erdőből, elpusztítja őket a puszták
farkasa, párducz ólálkodik az ő városaik körül; a ki kijön azokból, mind
szétszaggattatik; mert megsokasodtak az ő bűneik, és elhatalmasodtak az
ő hitszegéseik.

Oh, miért bocsátanék meg néked? Fiaid elhagytak engem, és azokra
esküsznek, a kik nem istenek; noha jól tartottam őket, mégis
paráználkodtak és tolongtak a parázna házába.

Mint a hizlalt lovak, viczkándozókká lettek; kiki az ő felebarátjának
feleségére nyerít.

Avagy ne büntessem-é meg az ilyeneket, mondja az Úr, és az e féle népen,
mint ez, ne álljon-é bosszút az én lelkem?

Menjetek fel az ő kerítéseire és rontsátok, de ne tegyétek semmivé
egészen! Távolítsátok el az ágait, mert nem az + Úréi azok!

Mert igen hűtelenné lett hozzám az Izráel háza és a Júda háza, azt
mondja az Úr!

Megtagadták az Urat, és azt mondták: Nincsen ő, és nem jöhet reánk
veszedelem: sem fegyvert, sem éhséget nem látunk!

A próféták is széllé lesznek, és nem lesz, a ki beszéljen bennök: így
esik az ő dolguk!

Azért ezt mondja az Úr, a Seregeknek Istene: Miután ti ilyen szóval
szóltatok: ímé tűzzé teszem az én igémet a te szádban, ezt a népet pedig
fákká, hogy megemészsze őket!

Ímé, én hozok reátok messzünnen való nemzetet, oh Izráel háza! ezt
mondja az Úr. Kemény nemzet ez, ős időből való nemzet ez; nemzet, a
melynek nyelvét + nem tudod, és nem érted, mit beszél!

Tegze olyan, mint a nyitott sír; mindnyájan vitézek.

És megemészti aratásodat és kenyeredet; megemészti fiaidat és
leányaidat; megemészti juhaidat és ökreidet; megemészti szőlődet és
fügédet; erősített városaidat, a melyekben te bizakodol, fegyverrel
rontja le.

De még ezekben a napokban sem teszlek benneteket egészen semmivé, azt
mondja az Úr.

Ha pedig az lenne, hogy kérdeznétek: Miért cselekedte mindezt velünk
az Úr, a mi Istenünk? akkor azt mondjad nékik: A miképen elhagytatok
engem és idegen isteneknek szolgáltatok a ti földeteken: azonképen +
idegeneknek fogtok szolgálni olyan földön, a mely nem a tiétek.

Hirdessétek ezt a Jákób házában, és hallassátok Júdában, mondván:

Halljátok csak, te bolond és esztelen nép, a kiknek + szemeik vannak, de
nem látnak; füleik vannak, de nem hallanak!

Nem féltek-é engem? ezt mondja az Úr. Az én orczám előtt nem remegtek-é?
Hiszen én rendeltem a fövenyet a tenger határának örök korlátul, a
melyet át nem hághat, és ha megrázkódtatják is habjai, de nem bírnak
vele, és ha megháborodnak, sem hághatnak át rajta.

De ennek a népnek szilaj és daczos szíve van; elhajlottak és elmentek;

És még szívökben sem mondják: Oh, csak félnők az Urat, a mi Istenünket,
a ki esőt, korai és késői záport ad annak idejében; az aratásnak rendelt
heteit megőrzi számunkra!

A ti bűneitek fordították el ezeket tőletek, és a ti vétkeitek
fosztottak meg titeket e jótól!

Mert istentelenek vannak az én népem között; guggolva fülelnek, mint a
madarászok; tőrt hánynak, embereket fogdosnak.

Mint a madárral teli kalitka, úgy vannak teli az ő házaik álnoksággal;
ezért lettek nagyokká és gazdagokká!

Meghíztak, megfényesedtek; eláradtak a gonosz beszédben; az árvának
ügyét nem ítélik + igaz ítélettel, hogy boldoguljanak; sem a
szegényeknek nem szolgáltatnak igazságot.

Hát ezeket ne büntessem-é meg, ezt mondja az Úr; az ilyen nemzeten, mint
ez, avagy ne álljon-é bosszút az én lelkem?

Borzadalmas és rettenetes dolgok történnek e földön:

A próféták hamisan prófétálnak, és a papok tetszésök szerint
hatalmaskodnak, és az én népem így szereti! De mit cselekesznek majd
utoljára?!

6. Fejezet

Benjámin fiai, fussatok ki Jeruzsálemből, és fújjatok kürtöt Thekoában,
és tűzzetek ki zászlót Beth-Hakkeremben; mert veszedelem fenyeget észak
felől és nagy romlás!

A szép és elkényeztetett asszonyhoz tettem hasonlóvá Sion leányát.

Pásztorok jőnek el hozzá nyájaikkal együtt; felvonják mellette a
sátrakat köröskörül; kiki legelteti, a mi keze ügyébe esik.

Készüljetek hadba ellene; keljetek fel, és menjünk fel délben! Jaj
nékünk, mert hanyatlik már a nap, mert hosszabbodnak az esteli árnyékok!

Keljetek fel és menjünk fel éjjel, és rontsuk le az ő palotáit!

Mert ezt mondja a Seregeknek Ura: Vágjatok fákat és hányjatok töltést
Jeruzsálem ellen; a büntetés városa ez, csupa nyomorgatás van benne!

Mint a kút hidegen tartja meg a vizét, úgy tartja meg az ő gonoszságát:
erőszakosság és önkény hallatszik benne, és betegség és vereség van
előttem szüntelen.

Térj eszedre, oh Jeruzsálem, hogy el ne szakadjon tőled a lelkem; hogy
pusztává ne tegyelek téged, lakhatatlan földdé!

Ezt mondja a Seregek Ura: Teljesen megszedik Izráel maradékát, mint a
szőlőt. Fordítsd kezedet reájok, mint a szőlőszedő a kosarakra!

Kinek szóljak és kiket kérjek, hogy hallják? Ímé, az ő fülök
körülmetéletlen és nem figyelhetnek! Ímé, az Úr szava útálatossággá lett
előttök; nem gyönyörködnek abban:

Azért telve vagyok az Úr haragjával, elfáradtam azt visszatartani!
Öntsd ki a gyermekekre az utczán, és az ifjak gyülekezetére is
egyszersmind; sőt még a férj a feleséggel, az öreg az aggastyánnal
szintén fogattassanak el;

És házaik idegenekre szálljanak, mezőik és feleségeik is egyszersmind;
mert kinyújtom kezemet e föld lakosaira, azt mondja az Úr.

Mert kicsinyeiktől fogva nagyjaikig mindnyájan telhetetlenségnek adták
magokat; a prófétától fogva a papig mindnyájan csalárdságot űznek.

És hazugsággal gyógyítgatják az én népem leányának romlását, mondván:
Békesség, békesség, és nincs békesség!

Szégyenkezniök kellene, hogy útálatosságot cselekedtek, de szégyenkezni
nem szégyenkeznek, még pirulni sem tudnak; ezért elesnek majd az
elesendőkkel; az ő megfenyíttetésök idején elhullanak, azt mondja az Úr.

Így szólt az Úr: Álljatok az utakra, és nézzetek szét, és
kérdezősködjetek és régi ösvények felől, melyik a jó út, és azon
járjatok, hogy nyugodalmat találjatok a ti lelketeknek! És azt mondták:
Nem megyünk!

Őrállókat is rendeltem föléjök, mondván: Figyeljetek a kürtnek szavára!
És azt mondták: Nem figyelünk!

Azért halljátok meg, ti nemzetek, és tudd meg, te gyülekezet azt, a mi
következik reájok.

Halld meg, oh föld! Ímé, én veszedelmet hozok erre a népre: az ő
gondolatainak gyümölcsét; mert nem figyeltek az én beszédeimre, és az én
törvényemet megvetették.

Minek nékem ez a tömjén, a mi Sébából kerül, és a messze földről való
jóillatú fahéj? A ti égőáldozataitok nincsenek kedvemre, sem a ti véres
áldozataitok nem tetszenek nékem.

Azért ezt mondja az Úr: Ímé, én akadályokat szerzek e népnek, és
megbotlanak bennök az atyák és fiak együttesen, a szomszéd és az ő
barátja elvesznek.

Így szól az Úr: Ímé, nép jön el az északi földről, és nagy nemzet serken
fel a földnek végéről!

Kézívet és kopját ragad, kegyetlen az és nem könyörül; szavok zúg, mint
a tenger, és lovakon nyargalnak, fejenként viadalra készen te ellened,
oh Sion leánya!

Halljuk a hírét: kezeink elesnek; szorongás vesz erőt rajtunk,
reszketés, mint a vajudó asszonyon.

Ki ne menjetek a mezőre, és az úton se járjatok; mert ellenség fegyvere,
rémület fenyeget köröskörül.

Népem leánya! Ölts gyászt, és heverj a porban, sírj, + mint az
egyszülöttet siratják, zokogj keservesen; mert reánk tör a pusztító
hamar!

Próbálóvá tettelek téged az én népem között; őrállóvá, hogy megismerd és
megpróbáld az ő útjokat.

Mindnyájan igen vakmerők, rágalmazva járnak, réz és vas; mindnyájan
elvetemültek ők.

Megégett a fúvó a tűztől, elfogyott az on, hiába olvaszt az olvasztó,
mert a gonoszok, meg nem tisztíthatók.

Megvetett ezüstnek hívjátok őket, mert az Úr megvetette őket!

7. Fejezet

Az a beszéd, a melyet az Úr szóla Jeremiásnak, mondván:

Állj az Úr házának ajtajába, és kiáltsd ott e beszédet, és mondjad:
Halljátok az Úr beszédét mind, ti Júdabeliek, a kik bementek ezeken az
ajtókon, hogy imádjátok az Urat!

Így szól a Seregek Ura, Izráel Istene: Jobbítsátok meg a ti útaitokat és
cselekedeteiteket, és veletek lakozom e helyen!

Ne bízzatok hazug beszédekben, mondván: Az Úr temploma, az Úr temploma,
az Úr temploma ez!

Mert csak ha valóban megjobbítjátok a ti útaitokat és cselekedeteiteket;
ha igazán ítéltek az ember között és felebarátja között;

Ha jövevényt, árvát és özvegyet meg nem nyomorgattok, és ezen a helyen
ártatlan vért ki nem ontotok, és idegen istenek után sem jártok a
magatok veszedelmére:

Akkor lakozom veletek ezen a helyen, a földön, a melyet a ti atyáitoknak
adtam, öröktől fogva mindörökké.

Ímé, ti hisztek a hazug beszédeknek, haszon nélkül!

Nemde loptok, öltök és paráználkodtok, hamisan esküsztök, a Baálnak
áldoztok és idegen istenek után jártok, a kiket nem ismertek:

És eljőtök, és megállotok előttem e házban, a mely az én nevemről
neveztetik, és ezt mondjátok: Megszabadultunk; hogy ugyanazokat az
útálatosságokat cselekedhessétek!

Vajjon latrok barlangjává lett-é ez a ház ti előttetek, a mely az én
nevemről neveztetik? Ímé, én is látok, azt mondja az Úr.

Mert menjetek csak el az én helyemre, a mely Silóban van, a hol először
lakoztam az én nevemmel, és lássátok meg, hogy mit cselekedtem azzal az
én népemnek, Izráelnek gonoszságáért!

Most pedig, mivelhogy mindezeket a cselekedeteket megcselekszitek, azt
mondja az Úr, és mivelhogy szüntelen szóltam, és szóltam ti néktek, de
nem hallottátok, és kiáltottam néktek, de nem feleltetek:

Azért úgy cselekszem e házzal, a mely az én nevemről neveztetik, a
melyben ti bizakodtok, és e hellyel, a melyet néktek és a ti atyáitoknak
adtam, a mint Silóval + cselekedtem.

És elvetlek titeket színem elől, a mint elvetettem mind a ti
atyátokfiait, Efraimnak minden magvát.

És te ne imádkozzál e népért, se jajszót, se könyörgést ne emelj
érettök, és nálam közben ne járj; mert én meg nem hallgatlak téged!

Nem látod-é te: mit cselekesznek ők Júda városaiban és Jeruzsálem
utczáin?

A fiak fát szedegetnek, az atyák gyujtják a tüzet, az asszonyok pedig
dagasztanak, hogy az ég királynőjének béleseket készítsenek, és az
idegen isteneknek italáldozatokkal áldoznak, hogy engem felingereljenek.

Avagy engem ingerelnek-é ők, azt mondja az Úr, és nem magokat-é, hogy
gyalázat borítsa arczukat?

Azért ezt mondja az Úr Isten: Ímé az én haragom és búsulásom kiömlik
e helyre, az emberekre és a barmokra, a mezőnek fáira és a földnek
gyümölcseire, és égni fog, és el nem aluszik.

Ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Égőáldozataitokat rakjátok a ti
véres áldozataitokhoz, és egyetek húst!

Mert nem szóltam a ti atyáitokkal, és nem rendelkeztem velök, a mikor
kihoztam őket Égyiptom földéről, az égőáldozat és véres áldozat felől;

Hanem ezekkel a szavakkal utasítottam őket, mondván: Hallgassatok az én
szómra, és én + Istenetekké leszek, ti pedig az én népemmé lesztek, és
mind csak azon az úton járjatok, a melyre utasítottalak titeket, hogy
jól legyen dolgotok!

De nem hallgattak, és fülöket sem hajtották felém, hanem az ő gonosz
szívök fásultságában a magok tanácsa szerint jártak, és háttal valának
felém, és nem arczczal.

Attól a naptól fogva, a melyen kijöttek a ti atyáitok Égyiptom földéből
e mai napig küldtem hozzátok minden én szolgámat, a prófétákat
napról-napra, szüntelen küldöttem;

De nem hallgattak reám, és fülöket sem hajtották felém; hanem
megkeményítették nyakukat, és gonoszabbul cselekedtek, mint az ő atyáik!

Ha elmondod nékik mind e szavakat, és nem hallgatnak reád, ha kiáltasz
nékik, és nem felelnek néked:

Akkor ezt mondd nékik: Az a nép ez, a mely nem hallgat az Úrnak, az ő
Istenének szavára, sem fenyítését fel nem veszi; elveszett a hűség;
kiszaggattatott az ő szájokból.

Nyírd le hajadat és vesd el, és kezdj a hegyeken gyászéneket, mert
útálja az Úr és elhagyja a nemzetséget, a melyre haragszik.

Mert gonoszt műveltek előttem Júdának fiai, azt mondja az Úr;
útálatosságaikat bevitték abba a házba, a mely az én nevemről
neveztetik, hogy megfertőztessék azt.

És felépítették a Tófet magaslatait, a mely a Ben-Hinnom völgyében van,
hogy megégessék fiaikat és leányaikat a tűzben, a mit nem parancsoltam,
és a mi gondolatomban sem volt.

Azért ímé eljőnek a napok, azt mondja az Úr, a mikor nem beszélnek többé
a Tófetről, sem a Ben-Hinnom völgyéről, hanem az öldöklés völgyéről; és
temetkezni fognak Tófetben, és hely sem lesz elég.

És e nép holtteste az ég madarainak és a mezei barmoknak lesz
eledelökké, és nem lesz, a ki elriassza azokat!

És megszüntetem Júda városaiban és Jeruzsálem utczáin az örömnek szavát
és a vígasságnak szavát, a vőlegény szavát és a menyasszony szavát; mert
elpusztul a föld!

8. Fejezet

Abban az időben, azt mondja az Úr, kihányják majd Júda királyainak
csontjait és az ő fejedelmeinek csontait, a papok csontjait és a
próféták csontjait és Jeruzsálem lakosainak csontjait az ő sírjaikból;

És kiterítik azokat a napra és a holdra és az égnek minden serege elé,
amelyeket szerettek, és a melyeknek szolgáltak, és a melyek után jártak,
és a melyeket kerestek, és a melyek előtt leborultak; nem szedetnek
össze, el sem temettetnek, ganéjjá lesznek a föld színén!

És inkább választja a halált, mint az életet az egész maradék, mindazok,
a kik megmaradtak a gonosz nemzetségből, mindazokon a helyeken; a hol
megmaradtak, a hová kiűztem őket; azt mondja a Seregek Ura!

Ezt is mondjad nékik: Így szól az Úr: Úgy esnek-é el, hogy fel nem
kelhetnek? Ha elfordulnak, nem fordulhatnak-é vissza?

Miért fordult el ez a nép, Jeruzsálem népe, örök elfordulással? A
csalárdságnak adták magokat, visszafordulni nem akarnak.

Figyeltem és hallottam: nem igazán beszélnek, senki sincs, a ki megbánja
az ő gonoszságát, ezt mondván: Mit cselekedtem? Mindnyájan az ő
futó-pályájokra térnek, mint a harczra rohanó ló.

Még az eszterág is tudja a maga rendelt idejét az égben, és a gerlicze,
a fecske és daru is megtartják, hogy mikor kell elmenniök, de az én
népem nem tudja az Úr ítéletét!

Hogyan mondhatjátok: Bölcsek vagyunk, és az Úr törvénye nálunk van?
Bizony ímé hazugságra munkál az írástudók hazug tolla!

Megszégyenülnek a bölcsek, megrémülnek és megfogattatnak! Ímé,
megvetették az Úr szavát; micsoda bölcsességök van tehát nékik?

Azért az ő feleségeiket idegeneknek adom, mezőiket hódítóknak; mert
kicsinytől fogva nagyig mindnyájan nyereség után nyargalnak; a
prófétától fogva a papig mindnyájan hamisságot űznek.

És hazugsággal gyógyítgatják az én népem leányának romlását, mondván:
Békesség, békesség, és nincs békesség!

Szégyenkezniök kellene, hogy útálatosságot cselekedtek; de szégyenkezni
nem szégyenkeznek, még pirulni sem tudnak: ezért elesnek majd az
elesendőkkel; az ő megfenyíttetésök idején elhullanak, azt mondja az Úr.

Végképen véget vetek nékik, azt mondja az Úr! Nincs gerezd a szőlőtőkén,
nincs füge a fügefán, a levele is elhervadt; azt teszem azért, hogy
tovavigyék őket.

Miért ülünk még? Gyűljetek össze, és menjünk be az erősített városokba,
és hallgassunk ott; mert az Úr, a mi Istenünk hallgatásra juttatott
minket, és mérges vizet adott innunk; mert vétkeztünk az Úr ellen!

Miért békességre várni, holott nincs semmi jó gyógyító időre, holott ímé
itt van az ijedelem.

Dántól fogva hallatszik az ő lovainak tüsszögése; méneinek nyerítő
hangjától reng az egész föld; és eljőnek és megemésztik e földet és
mindenét, a mije van, a várost és annak lakóit.

Mert ímé, én vipera-kígyókat bocsátok reátok, a melyek ellen nincsen
varázslás, és megmarnak titeket, azt mondja az Úr!

Megnyugodhatom-é a nyomorúság felett? Szívem eleped én bennem!

Ímé, az én népem leányának kiáltó szava a messzi földről: Nincsen-é ott
az Úr a Sionon? Nincsen-é azon az ő királya? Miért ingereltek fel engem
az ő faragott bálványaikkal, az idegen semmiségekkel?

Elmult az aratás, elvégződött a nyár, és mi nem szabadultunk meg!

Az én népem leányának romlása miatt megromlottam, szomorkodom, iszonyat
fogott el engem!

Nincsen-é balzsamolaj Gileádban? Nincsen-é ott orvos? Miért nem
gyógyíttatott meg az én népem leánya?

9. Fejezet

Bárcsak a fejem vízzé változnék, a szemem pedig könyhullatásnak
kútfejévé, hogy éjjel-nappal sirathatnám az én népem leányának
megöltjeit!

Bárcsak pusztába vinne engem valaki, utasok szállóhelyére, hogy
elhagyhatnám az én népemet, és eltávozhatnám tőlök; mert mindnyájan
paráznák, hitszegők gyülekezete!

Felvonták nyelvöket, mint kézívöket, hazugsággal és nem igazsággal
hatalmasok e földön; mert gonoszságból gonoszságba futnak, engem pedig
nem ismernek, azt mondja az Úr.

Mindenki őrizkedjék a barátjától, és egyetlen atyátokfiának se
higyjetek, mert minden atyafi cselbe csal, és minden barát rágalmazva
jár.

Egyik a másik ellen csúfoskodik, és nem szólnak igazat; nyelvöket hazug
beszédre tanítják, elfáradtak a gonosztevésben.

A te lakásod az álnokság közepében van; az álnokság miatt nem akarnak
tudni felőlem, ezt mondja az Úr.

Azért ezt mondja a Seregek Ura: Ímé, én megolvasztom őket, és
megpróbálom őket, mert mit cselekedjem egyebet az én népem leánya miatt?

Sebző nyíl a nyelvök, álnokságot beszél; szájával békességesen szól
barátjához, a szívében pedig lest hány.

Avagy ne fenyítsem-é meg őket ezekért? azt mondja az Úr; vajjon az
efféle nemzetségen ne álljon-é bosszút a lelkem?

A hegyeken sírást és zokogást támasztok, és a pusztai ligetekben
gyászéneket; mert kiégnek úgy, hogy senki se megy keresztül rajtok, és
nem hallják a nyájak bégetését; az ég madaraitól fogva a barmokig minden
elköltözik és elmenekül.

Jeruzsálemet pedig kőhalommá teszem, sakálok tanyájává, és Júda városait
sivataggá változtatom, hogy lakatlan legyen.

Kicsoda olyan bölcs férfiú, hogy értse ezeket, és a kihez az Úr szája
szólt, hogy hirdesse azt, hogy miért vész el a föld, és ég ki, mint a
puszta, a melyen senki se menjen keresztül?

Monda továbbá az Úr: Mivelhogy elhagyták az én törvényemet, a melyet
eléjök adtam, és nem hallgattak az én szómra, és nem jártak a szerint;

Hanem jártak az ő kevély szívök után és a Baálok után, a mikre atyáik
tanították őket:

Azért, ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Ímé, én megétetem őket,
ezt a népet, ürömmel, és megitatom őket mérges vízzel.

És szétszórom őket a nemzetek között, a melyeket nem ismertek sem ők,
sem atyáik, és utánok küldöm a fegyvert, a míg megsemmisítem őket.

Ezt mondja a Seregek Ura: Figyelmezzetek reá, és hívjátok a sirató
asszonyokat, hogy jőjjenek el, és a bölcs asszonyokhoz is küldjetek,
hogy jőjjenek el,

És siessenek és fogjanak síráshoz miattunk, és a mi szemeink is
hullassanak könyeket, és szempilláink vizet ömleszszenek!

Mert a Sionról siralomnak szava hallatszik: Oh, hogy elpusztultunk!
Igen megszégyenültünk, mert elhagyjuk e földet, mert széthányták
lakhelyeinket!

Bizony halljátok meg, ti asszonyok, az Úrnak szavát, és vegye be a ti
fületek az ő szájának beszédét, és tanítsátok meg lányaitokat a sírásra,
és egyik asszony a másikat a jajgatásra;

Mert feljött a halál a mi ablakainkra, bejött a mi palotáinkba, hogy
kipusztítsa a gyermekeket az útakról, az ifjakat az utczákról.

Szólj! ezt mondja az Úr, és az emberek holtteste hever, mint a ganéj a
mezőn, és mint a kéve az arató után, és nincs, a ki összegyűjtse.

Ezt mondja az Úr: Ne dicsekedjék a bölcs az ő bölcseségével, az erős se
dicsekedjék az erejével, a gazdag se dicsekedjék + gazdagságával;

Hanem azzal dicsekedjék, a ki dicsekedik, hogy értelmes és ismer engem,
hogy én vagyok az Úr, a ki kegyelmet, ítéletet és igazságot gyakorlok e
földön; mert ezekben telik kedvem, azt mondja az Úr.

Ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és megfenyítek minden
körülmetélkedettet a körülmetéletlenekkel együtt:

Égyiptomot és Júdát, Edomot és az Ammon fiait, Moábot és mindazokat,
a kik nyírott üstökűek és a pusztában laknak; mert mindez a nemzet
körülmetéletlen, és Izráelnek egész háza is körülmetéletlen + szívű.

10. Fejezet

Halljátok meg a szót, a mit az Úr szól néktek, Izráel háza!

Ezt mondja az Úr: A pogányok útját el ne tanuljátok, és az égi jelektől
ne féljetek, mert a pogányok félnek azoktól!

Mert a népek bálványai csupa hiábavalóság, hiszen az erdő fájából vágják
azt; ács-mester kezei készítik bárddal.

Ezüsttel és aranynyal megékesíti azt, szegekkel és pőrölyökkel
megerősítik, hogy le ne essék.

Olyanok, mint az egyenes pálmafa, és nem beszélnek; viszik-hordják őket,
mert mozdulni nem tudnak. Ne féljetek tőlök, mert nem tehetnek rosszat;
de jót tenni se képesek!

Nincs hozzád hasonló, Uram! Nagy vagy és nagy a te neved a te
hatalmadért!

Ki ne félne tőled, nemzetek királya? Bizony tiéd a tisztelet, mert a
nemzetek minden bölcse közt és azok minden országában sincs hozzád
hasonló!

Mind egyig balgatagok és bolondok; hiábavalóságokra tanít; fa az.

Társisból hozott lapított ezüst és Ofirból való arany; az ácsnak és az
ötvös kezének munkája; öltözetök kék és piros bíbor; mersterek munkája
valahány.

De az Úr igaz Isten, élő Isten ő, és örökkévaló király; az ő haragja
előtt reszket + a föld, és a nemzetek nem szenvedhetik el az ő
felindulását.

(Mondjátok meg hát nékik: Az istenek, a kik az eget és földet nem
alkották, el fognak veszni e földről és az ég alól!)

Ő teremtette a földet az ő erejével, ő alkotta a világot az ő
bölcseségével, és ő terjesztette ki az egeket az ő értelmével.

Szavára víz-zúgás támad az égben, és felhők emelkednek fel a föld
határairól; villámlásokat készít az esőnek, és kihozza a szelet az ő
rejtekhelyéből.

Minden ember bolonddá lett, tudomány nélkül, minden ötvös megszégyenül
az ő öntött képével, mert hazugság az ő öntése, és nincsen azokban
lélek.

Hiábavalók azok, nevetségre való munka, elvesznek az ő megfenyíttetésök
idején!

Nem ilyen a Jákób része, mint ezek; mert a mindenség alkotója ő, és
Izráel az ő örökségének pálczája; Seregek Ura az ő neve!

Gyűjtsd össze a földről a te árúidat, a ki erősített városban lakozol!

Mert ezt mondja az Úr: Ímé, én elvetem ezúttal e föld lakosait, és
megsanyargatom őket, hogy megtaláljanak.

Jaj nékem az én romlásom miatt, gyógyíthatatlan az én sebem! De azt
mondom mégis: Bizony ilyen az én vereségem, és szenvedem azt!

Sátorom elpusztíttatott, köteleim mind elszakadoztak, fiaim elszakadtak
tőlem és oda vannak ők; nincs többé, a ki kifeszítse sátoromat, és
felvonja kárpitjaimat!

Mert oktalanok voltak a pásztorok, és nem keresték az Urat; ezért nem
lettek szerencsésekké, és minden nyájuk szétszóratott.

A hír hangja ímé megjött, és nagy zúgás kél észak földe felől, hogy
pusztává tegyék Júdának városait, és sakálok + tanyájává.

Tudom Uram, hogy az embernek nincs hatalmában az ő útja, és egyetlen
járókelő sem teheti, hogy irányozza a maga lépését!

Fenyíts meg engem, Uram, de mértékkel, nem haragodban, hogy szét ne
morzsolj engem!

Öntsd ki haragodat ama nemzetekre, a melyek nem ismernek téged, és
ama nemzetségekre, a melyek nem hívják segítségül a te nevedet; mert
megették Jákóbot, bizony megették őt, és elemésztették őt, és lakóhelyét
elpusztították!

11. Fejezet

Az a beszéd, a melyet az Úr beszélt Jeremiásnak, mondván:

Halljátok meg e szövetség igéit, és beszéljétek el Júda férfiainak és
Jeruzsálem lakosainak!

Ezt mondjad azért nékik: Így szól az Úr, Izráelnek Istene: Átkozott
mindenki, a ki meg nem hallja e szövetségnek igéit,

A melyet akkor parancsoltam a ti atyáitoknak, a mikor kihoztam őket
Égyiptom földéről, a vaskemenczéből, mondván: Halljátok meg az én
szómat, és cselekedjétek mindazokat, a miket én parancsolok néktek, és
népemmé lesztek, és pedig Istenetekké leszek néktek;

Hogy beteljesítsem az esküvést, a melylyel megesküdtem a ti atyáitoknak,
hogy nékik adom a téjjel és mézzel folyó földet, a mint most van ez! És
felelék, és mondám: Ámen, Uram!

És monda az Úr nékem: Kiáltsd mindez igéket Júda városaiban és
Jeruzsálem utczáin, mondván: Halljátok e szövetség igéit, és
cselekedjétek azokat!

Mert kérve kértem a ti atyáitokat, a mikor felhoztam őket Égyiptom
földéről, mind e napig, szünetlenül kérvén és mondván: Halljátok meg az
én szómat!

De nem hallották, még fülöket sem hajtották arra, hanem ment kiki az ő
gonosz szívének hamissága után, és rájok szabtam e szövetségnek minden
igéjét, a melyeket azért parancsoltam, hogy megcselekedjék, de nem
cselekedték.

És monda az Úr nékem: Pártütés van Júda a férfiai és Jeruzsálem lakosai
között.

Visszatértek az ő atyáiknak elébbi bűneire, a kik nem akarták hallani
az én igéimet, és ők magok is idegen istenek után járnak, hogy azoknak
szolgáljanak. Izráel háza és Júda háza megszegte az én szövetségemet, a
melyet az ő atyáikkal kötöttem.

Azért ezt mondja az Úr: Ímé, én veszedelmet hozok reájok, a melyből ki
nem menekülhetnek, és kiáltanak majd én hozzám, de nem hallgatom meg
őket.

És elmennek Júda városai és Jeruzsálem lakosai, és kiáltanak az
istenekhez, a kiknek ők áldozni szoktak, de azok nem oltalmazzák meg
őket az ő nyomorúságok idején.

Mert városaidnak száma szerint voltak néked isteneid, oh Júda, és
Jeruzsálem utczáinak száma szerint készítettétek a gyalázatnak oltárait,
az oltárokat, hogy áldozzatok a Baálnak!

Te azért ne esdekelj e népért, és egy kiáltó és esdeklő szót se ejts
érettök, mert én meg nem hallgatom őket, mikor kiáltanak majd hozzám az
ő nyomorúságuk miatt.

Mi köze az én kedveltemnek az én házamhoz? Temérdek istentelenséget
cselekedtél; a szent húst abbahagytad; mikor gonoszságban vagy, akkor
örvendezel.

Lombos, szép formás gyümölcsű olajfa nevet adott néked az Úr. Nagy vihar
morajánál tüzet gyújta rajta, és leromlottak az ágai.

A Seregek Ura, a ki plántált téged, rosszat végzett felőled Izráel
házának és Júda házának rosszasága miatt, a mit elkövettek magokban,
hogy engemet haragra ingereljenek, áldozván a Baálnak.

Az Úr tudtul adta nékem, és én tudtam; te láttattad meg velem az ő
cselekedeteiket is!

Én pedig olyan valék, mint a mészárszékre hurczolt szelíd bárány, és
nem tudtam, hogy terveket szőttek ellenem, mondván: Pusztítsuk el e fát
gyümölcsével együtt; irtsuk ki ezt az élők földéből, hogy még a nevét se
emlegessék többé!

És oh Seregek Ura, igaz biró, veséknek és szívnek vizsgálója: hadd
lássam a te bosszúállásodat rajtok, mert néked jelentettem meg az én
ügyemet!

Azért ezt mondja az Úr az Anatóthbeli embereknek, a kik életedre törnek
és ezt mondják: Ne + prófétálj az Úr nevében, hogy meg ne halj a mi
kezünk által!

Azért ezt mondja a Seregek Ura: Ímé, én megfenyítem őket; az ifjak
fegyver által halnak meg, fiaik és leányaik pedig meghalnak éhen.

És senki sem marad meg közülök, hogyha veszedelmet hozok az Anatóthbeli
emberekre, az ő büntetésök esztendejét.

12. Fejezet

Igaz vagy Uram, hogyha perlek is veled; éppen azért hadd beszélhessek
veled peres kérdésekről! Miért szerencsés az istentelenek útja? Miért
vannak békességben mindnyájan a hűtlenkedők?

Beplántálod őket, meg is gyökereznek; felnevekednek, gyümölcsöt is
teremnek; közel vagy te az ő szájokhoz, de távol vagy az ő szívöktől!

Engem pedig ismersz te, Uram! látsz engem, és megvizsgáltad irántad való
érzésemet: szakítsd külön őket, mint a mészárszékre való juhokat, és
készítsd őket a + megölésnek napjára!

Meddig gyászoljon a föld, és meddig száradjon el minden fű a mezőn?
A benne lakók gonoszsága miatt pusztul el barom és + madár; mert azt
mondják: Nem látja meg a mi végünket!

Hogyha gyalogokkal futsz, és elfárasztanak téged: mimódon
versenyezhetnél a lovakkal? És ha csak békességes földön vagy
bátorságban: ugyan mit cselekednél a Jordán hullámai között?

Bizony még a te atyádfiai és a te atyádnak háznépe is: ők is hűtlenül
bántak veled; ők is tele torokkal kiabáltak utánad! Ne higyj nékik, még
ha szépen beszélgetnek is veled!

Elhagytam házamat; ellöktem örökségemet, ellenségének kezébe adtam azt,
a kit lelkem szeret.

Az én örökségem olyanná lett hozzám, mint az oroszlán az erdőben;
ordítva támadt ellenem; ezért gyűlölöm őt.

Tarka madár-é az én örökségem nékem? Nem gyűlnek-é ellene madarak
mindenfelől? Jőjjetek, seregeljetek össze mind ti mezei vadak; siessetek
az evésre!

Sok pásztor pusztította az én szőlőmet, taposta az én osztályrészemet;
az én drága örökségemet sivatag pusztává tették!

Pusztává tették, felém sír, mint puszta! Elpusztíttatik az egész föld,
mert nincs senki, a ki eszére térjen.

A pusztában lévő minden magaslatra pusztítók érkeznek, mert az Úr
fegyvere emészt a föld egyik szélétől a föld másik széléig; senkinek sem
lesz békessége.

Búzát vetettek és tövist aratnak; fáradnak, de nem boldogulnak, és
szégyent vallotok a ti jövedelmetekkel az Úr haragjának búsulása miatt.

Ezt mondja az Úr minden én gonosz szomszédom felől, a kik hozzányúlnak
az én örökségemhez, a melyet örökségül adtam az én népemnek, Izráelnek:
Ímé, én kigyomlálom őket az ő földükből, és Júda házát is kigyomlálom
közülök!

És azután, ha majd kigyomlálom őket, ismét könyörülök rajtok, és
visszahozom őket, kit-kit az ő örökségébe, és kit-kit az ő földére.

És ha megtanulják az én népemnek utait, és az én nevemre esküsznek ilyen
módon: Él az Úr! a mint megtanították népemet megesküdni a Baálra: akkor
felépülnek majd népem között.

Ha pedig nem hallgatnak meg, akkor bizony kigyomlálom azt a népet, és
elvesztem, azt mondja az Úr.

13. Fejezet

Ezt mondá az Úr nékem: Menj el, és vásárolj magadnak lenövet, és illeszd
azt a derekadra, de vízbe ne vidd be azt!

És megvásároltam az övet, a mint az Úr rendelte vala, és derekamra
illesztém.

És másodszor szól vala az Úr hozzám, mondván:

Vedd az övet, a melyet vásároltál, a mely a derekadon van, és kelj fel,
és menj az Eufrateshez, és rejtsd el azt ott a kőszikla hasadékában.

És elmenék, és elrejtém azt az Eufratesnél, a mint megparancsolta nékem
az Úr.

Sok nap mulva pedig újra monda nékem az Úr: Kelj fel, menj az
Eufrateshez, és vedd el onnan az övet, a mely felől parancsoltam, hogy
ott rejtsd el.

És elmenék az Eufrateshez, és kiásám, és kivevém arról a helyről az
övet, a hová elrejtettem azt, és ímé, az öv rothadt vala, egészen
hasznavehetetlen.

És szóla az Úr nékem, mondván:

Ezt mondja az Úr: Így rothasztom meg a Júda kevélységét, és a nagy
Jeruzsálem kevélységét.

Ez a gonosz nép, a mely nem akar hallgatni + az én beszédeimre, a mely a
maga szívének hamisságában jár, és jár idegen istenek után, hogy azoknak
szolgáljon, és azokat imádja: olyanná lesz majd, mint ez az öv, a mely
egészen hasznavehetetlen.

Mert a miként derekára kapcsolja a férfi az övet; akként kapcsoltam
magamhoz Izráelnek egész házát és Júdának egész házát, azt mondja
az Úr, hogy legyenek az én népemmé, az én nevemre, dicséretemre és
tisztességemre, de nem engedelmeskedtek.

Ilyen szókkal szólj azért nékik: Ezt mondja az Úr, Izráelnek Istene:
Minden tömlőt meg kell tölteni borral! És azt mondják néked: Avagy nem
tudjuk-é jól, hogy minden tömlőt borral kell megtölteni?

Te pedig azt mondd nékik: Ezt mondja az Úr: Ímé betöltöm e földnek
minden lakosát, és a királyokat, a kik Dávid trónján ülnek, és a
papokat, a prófétákat, és Jeruzsálemnek minden lakosát részegséggel;

És összeütöm őket, egyiket a másikhoz, az atyákat és a fiakat együtt,
azt mondja az Úr; nem kegyelmezek meg, és nem kedvezek, és nem leszek
irgalmas, hogy el ne veszítsem őket!

Hallgassatok és figyelmezzetek; ne fuvalkodjatok fel, mert az Úr
szólott!

Dicsőítsétek az Urat, a ti Isteneteket, mielőtt setétséget szerezne, és
mielőtt megütnétek lábaitokat a setét hegyekben; mert + világosságot
vártok, és halál árnyékává változtatja azt, és sűrű homálylyá fordítja!

Ha pedig nem hallgatjátok ezt: sírni fog az én lelkem a rejtekhelyeken a
ti kevélységtek miatt, és zokogva zokog; a szemem pedig könyeket hullat,
mert az Úr népe fogságba + vitetik.

Mondd meg a királynak és a királynéasszonynak: Alázzátok meg magatokat,
és üljetek veszteg, mert leesik fejetekről a ti dicsőségtek koronája!

A dél felől való városok bezároltatnak, és nem lesz, a ki megnyissa
azokat; fogságra vitetik Júda egészen, fogságra vitetik mindenestül!

Emeljétek fel szemeiteket, és nézzétek azokat, a kik északról jőnek! Hol
van a nyáj, a mely néked adatott, a te dicsőségednek juhnyája?

Mit mondasz, hogy ha megfenyít téged? Hiszen te oktattad őket magad
ellen, fejedelmekké tetted fejeden! A fájdalmak nem környékeznek-é még
téged, mint a szülőasszonyt?

És ha azt mondod a te szívedben: Miért következnének ezek reám? A
te hamisságod sokaságáért takartatik fel a te ruhád, és lesznek
mezítelenekké a te sarkaid.

Elváltoztathatja-é bőrét a szerecsen, és a párducz az ő foltosságát? Úgy
ti is cselekedhettek jót, a kik megszoktátok a gonoszt.

Azért szétszórom őket, a mint hányja-veti a pozdorját a pusztának szele.

Ez a te sorsod, a te kimért részed én tőlem, ezt mondja az Úr, a ki
elfelejtkeztél én rólam, és hittél a hazugságnak.

Azért én is arczodra borítom fel a te ruhádat, hogy látható legyen a te
gyalázatod!

A te paráznaságaidat és nyihogásaidat bujálkodásodnak undokságát: a +
halmokon, a mezőn láttam a te útálatosságaidat. Jaj néked Jeruzsálem!
Nem ++ leszel tiszta ezután se? Meddig még?

14. Fejezet

Az Úrnak szava, a mit Jeremiásnak szólott a szárazság felől:

Gyászol Júda, és kapui roskadoznak; szomorkodnak a földön, és Jeruzsálem
kiáltása felszáll.

Fejedelmeik is kiküldik gyermekeiket vízért: elmennek a kútakig,
nem találnak vizet; visszatérnek üres edényekkel; szégyenkeznek és
pironkodnak, és + befedik fejöket.

A föld miatt, a mely retteg, mert nem esett eső a földön, szégyenkeznek
a szántóvetők, és befedik fejöket.

Még a szarvas-üsző is megellik a mezőn, és ott hagyja fiát, mert nincsen
fű.

A vadszamarak pedig a sziklához állanak, levegő után kapkodnak, mint a
tengeri szörnyek, szemeik eltikkadnak, mert nincs fű.

Ha bűneink ellenünk tanúskodnak: cselekedjél Uram a te nevedért, mert
temérdek + a mi törvényszegésünk; vétkeztünk ellened!

Izráel reménysége, megszabadítója a nyomorúság idején! Miért vagy e
földön úgy, mint valami jövevény és mint valami utas, a ki éjjeli
szállásra tér be?

Miért vagy olyan, mint a megriasztott férfi; mint a vitéz, a ki nem
tud segíteni? Hiszen te közöttünk vagy, Uram, és mi a te nevedről
neveztetünk; ne hagyj el minket!

Ezt mondja az Úr e népnek: Úgy szerettek ide-oda futkározni, lábaikat
meg nem tartóztatták! Azért az Úr nem kedvelte őket. Most megemlékezik
az + ő bűnökről, és vétkeikért megfenyíti őket.

És mondá nékem az Úr: Ne könyörögj e népért, az ő javára.

Mikor bőjtölnek, én meg nem hallgatom kiáltozásukat, és ha égőáldozatot
vagy ételáldozatot készítenek, nem lesznek kedvesek előttem; sőt
fegyverrel, éhséggel és döghalállal irtom ki őket.

És mondék: Ah, Uram Isten! Hiszen a próféták mondják vala nékik:
Fegyvert nem láttok, éhség sem lesz rajtatok, sőt állandó békességet
adok néktek ezen a helyen.

És monda az Úr nékem: Hazugságot prófétálnak a próféták az én nevemben;
nem küldtem őket, nem parancsoltam nékik, nem is beszéltem velök;
hazug látomást, varázslást, hiábavalóságot és szívbeli csalárdságot
jövendölnek néktek.

Azért ezt mondja az Úr a próféták felől, a kik az én nevemben
prófétálnak, holott én nem küldtem őket és mégis azt mondják: fegyver
és éhség nem lesz e földön: Fegyver és éhség miatt vesznek el azok a
próféták!

A nép pedig, a melynek ők prófétálnak, ott hever majd Jeruzsálem utczáin
az éhség és a fegyver miatt, és nem lesz, a ki eltemesse őket, őket és
feleségeiket, fiaikat és leányaikat; így zúdítom rájok gonoszságukat!

Azért e szavakat mondjad nékik: Szemeim könyeket hullatnak éjjel és
nappal, és nem szünnek meg; mert nagy rontással rontatott meg a szűz, az
én népemnek leánya, igen fájdalmas vereséggel.

Ha kimegyek a mezőre, hát ímé fegyver által levágottak; ha bemegyek a
városba, hát ímé éhség miatt elepedtek vannak ott! Bizony próféta is,
pap is olyan földre költöznek, a melyet nem ismernek!

Egészen elvetetted-é Júdát, avagy a Siont útálja-é lelked? miért vertél
úgy meg, hogy semmi orvosságunk se legyen? Békességet + vártunk, de
nincs semmi jó és gyógyulásnak idejét, de ímé, itt van a rettegés!

Ismerjük Uram a mi gonoszságainkat, atyáink bűnét; bizony vétkeztünk
ellened!

Ne vesd meg a te nevedért; ne gyalázd meg a te dicsőségednek + székét!
Emlékezzél; ne rontsd meg a te velünk való szövetségedet!

Vannak-é a pogányok bálványai között, a kik esőt adhatnak? És ad-é
záporokat az ég? Avagy nem te vagy-é a mi Urunk Istenünk, és nem benned
kell-é bíznunk, hiszen te cselekedted mindezt!

15. Fejezet

És monda az Úr nékem: Ha Mózes és + Sámuel állanának is előttem, nem
hajolna lelkem e néphez; küldd ki az orczám elől, hadd menjenek!

Ha pedig ezt mondják néked: Hová menjünk? ezt mondjad nékik: Így szól
az Úr: A ki halálra való, halálra; a ki fegyverre való, fegyverre; a ki
éhségre való, éhségre, és a ki fogságra való, fogságra.

Mert négyfélével támadok reájok, ezt mondja az Úr: Fegyverrel, hogy
gyilkoljon, kutyákkal, hogy tépjenek, az ég madaraival és a mezei
vadakkal, hogy egyenek és pusztítsanak.

Bújdosókká teszem őket e földnek minden országában Manasséért,
Ezékiásnak, Júda királyának fiáért, azok miatt, a miket ő Jeruzsálemben
cselekedett.

Mert ki könyörül meg rajtad Jeruzsálem, és ki vígasztal meg téged, és ki
mozdul meg, hogy kérdezze: jól vagy-é?

Te elhagytál engem, azt mondja az Úr, másfelé jártál; azért kinyújtom
kezemet ellened, és elvesztelek téged; belefáradtam a + szánakozásba!

Elszórom őket szórólapáttal e földnek kapuiban; gyermektelenné teszem,
elvesztem az én népemet; nem tértek vissza útaikról.

Özvegyei számosabbak lesznek a tenger fövenyénél; pusztítót viszek
reájok, az ifjúság anyjára délben; bocsátok reája nagy hirtelen
észvesztést és rettentéseket.

Elsenyved, a ki hét fiút szűl; kileheli lelkét; lehanyatlik az ő napja,
mikor még nappal volna; megszégyenül és pironkodik; a maradékaikat pedig
fegyverre vetem az ő ellenségeik előtt, azt mondja az Úr!

Jaj nékem, anyám, mert versengés férfiává és az egész föld ellen
perlekedő férfiúvá szültél engemet! Nem adtam kölcsönt és nékem sem
adtak kölcsönt: mégis mindnyájan szidalmaznak engem!

Monda az Úr: Avagy nem jóra tartalak-é meg téged? Avagy nem azt
teszem-é, hogy ellenséged a baj idején és nyomorúság idején kérni fog
téged?

Vajjon eltöri-é a vas az északi vasat és rezet?

Vagyonodat és kincseidet rablónak adom, nem pénzért, hanem a te
mindenféle vétkedért, minden határodban.

És elvitetlek ellenségeiddel olyan földre, a melyet nem ismersz, mert
haragomnak tüze felgerjedt, lángra gyúlt ellenetek!

Te tudod, Uram! Emlékezzél meg rólam és tekints reám, és állj bosszút
értem üldözőimen; a te haragodnak halogatásaival ne ejts el engem; tudd
meg, hogy éretted szenvedek gyalázatot!

Ha szavaidat hallattad, én élveztem azokat; a te szavaid örömömre váltak
nékem és szívemnek vígasságára; mert a te nevedről neveztetem oh Uram,
Seregeknek Istene!

Nem ültem a nevetgélők gyülekezetében, és nem ujjongtam velök; a te
hatalmad miatt egyedül ültem, mert bosszúsággal töltöttél el engem.

Miért lett szünetlenné az én fájdalmam, és halálossá, gyógyíthatatlanná
az én sebem? Olyanná lettél nékem, mint a bizonytalan vizű, csalóka
patak!

Azért ezt mondja az Úr: Ha megtérsz, én is visszatérítelek téged,
előttem állasz; és ha elválasztod a jót a hitványtól, olyanná leszel,
mint az én szájam. Ők térjenek meg te hozzád, de te ne térj ő hozzájok!

És e nép ellen erős érczbástyává teszlek téged, és viaskodnak ellened,
de nem győzhetnek meg téged, mert én veled vagyok, hogy megvédjelek és
megszabadítsalak téged, azt mondja az Úr!

És megszabadítlak téged a gonoszok kezeiből, és kimentelek téged a
hatalmaskodók markából.

16. Fejezet

Majd szóla az Úr nékem, mondván:

Ne végy magadnak feleséget, és ne legyenek néked fiaid és leányaid ezen
a helyen!

Mert ezt mondja az Úr a fiak felől és leányok felől, a kik ezen a helyen
születnek, és anyjaik felől, a kik szülik őket, és atyjaik felől, a kik
nemzették őket e földön:

Keserves halállal halnak meg, nem sirattatnak el és el sem temettetnek;
ganéjjá lesznek a föld színén, s fegyver és éhség miatt pusztulnak
el, és az ő holttestök az ég madarainak és a mezei vadaknak lesznek
eledelül.

Mert ezt mondja az Úr: Ne menj be gyászoló házba, se sírni ne menj, se
ne vígasztald őket; mert megvontam e néptől az én békességemet, azt
mondja az Úr: az irgalmasságot és kegyelmet.

És meghalnak nagyok és kicsinyek e földön; el sem temetik, meg sem
siratják őket, sem össze nem metélik magokat, sem hajokat ki nem tépik
érettök.

Kenyeret sem törnek nékik a gyászoláskor, hogy vígasztalják őket a
meghaltért; a vígasztalás poharával sem itatják őket az ő atyjokért és
anyjokért.

A lakodalmas házba se menj be, hogy leülj velök enni és inni.

Mert azt mondja a Seregek Ura, Izráelnek Istene: Ímé, én megszüntetem e
helyen, a ti szemeitek előtt, a ti napjaitokban a vigasságnak szavát és
az örömnek szavát, a vőlegénynek szavát és a menyasszonynak szavát.

És hogyha tudtára adod e népnek mind e határozatokat, és ezt mondják
néked: Miért határozta az Úr ellenünk mindezt a nagy gonoszt; és micsoda
a mi bűnünk és micsoda a mi vétkünk, a melylyel vétkeztünk az Úr ellen,
a mi Istenünk ellen?

Akkor ezt mondd nékik: Azért, mert elhagytak engem a ti atyáitok, azt
mondja az Úr, és idegen istenek után jártak, és azoknak szolgáltak és
azokat imádták, engem pedig elhagytak, és az én törvényemet meg nem
tartották.

És ti gonoszabbul cselekedtetek, mint atyáitok; mert ímé, ti mindnyájan
a ti gonosz szívetek hamisságát követitek, nem hallgatva reám.

Azért kivetlek titeket e földből arra a földre, a melyet sem ti nem
ismertek, sem a ti atyáitok, és ott szolgáltok majd idegen isteneknek
nappal és éjjel; mivelhogy nem könyörülök rajtatok.

Azért ímé, eljőnek a napok, ezt mondja az Úr, a mikor nem mondják többé
Él az Úr, a ki felhozta Izráel fiait Égyiptom földéről;

Hanem ezt: Él az Úr, a ki felhozta Izráel fiait északnak földéről és
mindama földekről, a melyekbe elszórta őket! Mert visszaviszem őket az +
ő földjükre, a melyet az ő atyáiknak adtam.

Ímé én sok halász után küldök, ezt mondja az Úr, hogy halászszák ki
őket; azután pedig elküldök sok vadász után, hogy vadászszák ki őket
minden hegyből, minden halomból és a sziklák hasadékaiból is.

Mert szemmel tartom minden útjokat; nem rejtőzhettek el orczám elől, és
nincsen elfedve az ő bűnök szemeim elől.

Előbb azonban megfizetek nékik az ő bűneikért és vétkeikért kétszeresen,
mert megszentségtelenítették az én földemet az ő útálatosságaiknak
holttestével, és betöltötték az én örökségemet az ő fertelmességeikkel.

Oh Uram, én erősségem, én bástyám és én menedékem a nyomorúság idején!
Hozzád jőnek majd a nemzetek a föld határairól, és ezt mondják: Bizony
hamis isteneket bírtak a mi atyáink és hiábavalókat, mert nincs köztük
segíteni tudó.

Csinálhat-é az ember magának isteneket? Hiszen azok nem istenek!

Azért ímé, megismertetem velök ez úttal, megismertetem velök az én
kezemet és hatalmamat, és megtudják, hogy az Úr az én nevem.

17. Fejezet

A Júda vétke vas tollal, gyémánt hegygyel van felírva; fel van vésve
szívök táblájára és oltáraik szarvaira,

Mivelhogy megemlékeznek fiaik az ő oltáraikról, Aséra bálványaikról a
zöld fák mellett és a magas halmokon.

Oh én hegyem a síkon! Vagyonodat, minden kincsedet prédává teszem a te
magaslataidért, minden határodban való vétkeidért.

És elszakíttatol, és pedig magad által, a te örökségedtől, a melyet
én adtam néked, és szolgáltatni fogom veled a te ellenségeidet olyan
földön, a melyet nem ismersz; mert tűzre lobbantottátok haragomat,
örökké égni fog.

Ezt mondja az Úr: Átkozott az a férfi, a ki emberben bízik és testbe
helyezi erejét, az Úrtól pedig eltávozott az ő szíve!

Mert olyanná lesz, mint a hangafa a pusztában, és nem látja, hogy
jó következik, hanem szárazságban lakik a sivatagban, a sovány és
lakhatatlan földön.

Áldott az a férfi, a ki az Úrban bízik, és a kinek bizodalma az Úr;

Mert olyanná lesz, mint a víz mellé ültetett fa, a mely a folyó felé
bocsátja gyökereit, és nem fél, ha hőség következik és a levele zöld
marad; és a száraz esztendőben nem retteg, sem a gyümölcsözéstől meg nem
szűnik.

Csalárdabb a szív mindennél, és gonosz az; kicsoda ismerhetné azt?

Én, az Úr vagyok az, a ki a szívet fürkészem és a veséket vizsgálom,
hogy megfizessek kinek-kinek az ő útai szerint és cselekedeteinek
gyümölcse szerint.

Mint a fogoly madár, mely fiakat gyűjt, melyeket nem ő költött, olyan, a
ki gazdagságot gyűjt, de nem igazán; az ő napjainak felén elhagyja azt,
a halálakor pedig bolonddá lesz.

Óh dicsőség trónja, kezdettől fogva magasságos, szentségünknek helye.

Izráelnek reménység, oh Uram! A kik elhagynak téged, mind
megszégyenülnek! A kik elpártolnak tőlem, a porba iratnak be, mert
elhagyták az élő vizeknek kútfejét, az Urat!

Gyógyíts meg engem Uram, hogy meggyógyuljak, szabadíts meg engem, hogy
megszabaduljak, mert te vagy az én dicsekvedésem!

Ímé, ők azt mondják nékem: Hol van az Úr szózata? Most jőjjön el.

De én nem siettem elhagyni a te útaidnak követését, sem gonosz napot nem
kívántam, te tudod; a mi ajkaimon jött ki, nyilvánvaló volt előtted.

Ne légy nékem rettentésemre: reménységem vagy te a háborúság napján!

Szégyenüljenek meg, a kik üldöznek engem, de ne én szégyenüljek meg;
ők rettegjenek és ne én rettegjek; hozz reájok háborúság napját, és
kétszeres zúzással zúzd össze őket!

Ezt mondá nékem az Úr: Menj és állj meg a nép fiainak kapujában, a
melyen bemennek és a melyen kijönnek Júdának királyai, és Jeruzsálemnek
is minden kapujában!

És ezt mondd nékik: Halljátok meg az Úrnak szavát Júdának királyai és
egész Júda és Jeruzsálemnek minden lakosa, a kik bejártok e kapukon!

Ezt mondja az Úr: Vigyázzatok a ti lelketekre, és ne hordjatok terhet
szombat-napon, se Jeruzsálem kapuin be ne vigyetek!

Házaitokból se vigyetek ki terhet szombat-napon, és semmi munkát
ne végezzetek, hanem szenteljétek meg a szombat-napot, úgy a mint
atyáitoknak megparancsoltam!

De ők nem hallgattak, és fülöket sem hajtották rá, hanem
megkeményítették nyakokat, hogy ne halljanak, és az oktatást be ne
vehessék.

Pedig ha szívesen hallgattok reám, ezt mondja az Úr, és nem visztek be
terhet e város kapuin szombat-napon, és megszentelitek a szombat-napot,
úgy hogy semmi dolgot nem végeztek azon:

Akkor e város kapuin királyok és fejedelmek fognak bevonulni, a kik
a Dávid székén ülnek, szekereken és lovakon járnak, mind magok, mind
fejedelmeik, Júdának férfiai és Jeruzsálemnek lakosai, és e városban
lakni fognak mindörökké.

És bejőnek Júda városaiból, Jeruzsálem környékéről, Benjámin földéről, a
lapályról, a hegyről és dél felől, hozván égőáldozatot, véres áldozatot,
ételáldozatot és temjént, és hozván hálaáldozatot az Úrnak házába.

Ha pedig nem hallgattok reám, hogy megszenteljétek a szombat-napot,
és hogy ne hordjatok terhet és ne jőjjetek be Jeruzsálem kapuin
szombat-napon: tüzet gerjesztek az ő kapuiban, és megemészti Jeruzsálem
palotáit, és nem lesz eloltható.

18. Fejezet

Az a beszéd, a melyet az Úr beszélt Jeremiásnak, mondván:

Kelj fel és menj le a fazekasnak házába, és ott közlöm veled az én
beszédeimet!

Lemenék azért a fazekas házába, és ímé ő edényt készít vala a korongon.

És elromla az edény, a melyet ő készít vala és a mely mint agyag volt a
fazekas kezében, és azonnal más edényt készíte belőle, a mint a fazekas
jobbnak látta megkészíteni.

És szóla az Úr nékem, mondván:

Vajjon nem cselekedtem-é veletek úgy, mint ez a fazekas, oh Izráel háza?
ezt mondja az Úr. Ímé, mint az agyag a fazekas kezében, olyanok vagytok
ti az én kezemben, oh Izráel háza!

Hogyha szólok egy nép ellen és ország ellen, hogy kigyomlálom, megrontom
és elvesztem:

De megtér az a nép az ő gonoszságából, a mely ellen szólottam: én is
megbánom a gonoszt, a melyet rajta véghezvinni gondoltam.

És hogyha szólok a nép felől és ország felől, hogy felépítem, beültetem;

De a gonoszt cselekszi előttem, és nem hallgat az én szómra: akkor
megbánom a jót, a melylyel vele jót tenni akartam.

Most azért beszélj csak a Júda férfiaival és Jeruzsálem lakosaival,
mondván: Ezt mondja az Úr: Ímé, én veszedelmet készítek ellenetek és
tervet tervezek ellenetek! Nosza, térjetek meg, kiki a maga gonosz
útáról, és jobbítsátok meg útaitokat és cselekedeteiteket!

Ők pedig azt mondják: Hagyd el! Mert mi a magunk gondolatai után
megyünk, és mindnyájan a mi gonosz szívünk hamisságát cselekesszük.

Azért ezt mondja az Úr: Kérdezzétek csak meg a népeket: kicsoda hallott
vala ilyeneket? Igen útálatosan cselekedett Izráel leánya!

Elhagyja-é a mezőség szikláját a Libanon hava? Vajjon kiszáríthatók-é a
felfakadó, csörgedező, hullámzó vizek?

Ám az én népem elfeledkezett rólam; a hiábavalónak áldozik;
elcsábították őket az ő útaikról, az ősrégi nyomról, hogy ösvényeken,
járatlan úton járjanak;

Hogy pusztasággá tegyem földjüket, örökös csúfsággá, hogy a ki átmegy
rajta, elálmélkodjék és fejét csóválja.

Mint keleti szél szórom szét őket az ellenség előtt, háttal és nem
arczczal nézek reájok az ő pusztulásuk napján.

Ők pedig mondák: Jertek és tervezzünk terveket Jeremiás ellen, mert nem
vész el a törvény a paptól, sem a tanács a + bölcstől, sem az ige a
prófétától! Jertek el és verjük meg őt nyelvvel, és ne hallgassunk egy
szavára sem!

Figyelmezz reám Uram, és az én pereseimnek szavát is halld meg!

Hát roszszal fizetnek-é a jóért, hogy ők vermet ásnak nékem? Emlékezzél!
Előtted álltam, hogy javokra beszéljek, hogy elfordítsam rólok
haragodat.

Azért juttasd fiaikat éhségre és hányd őket fegyver hegyére, hogy
legyenek az ő asszonyaik magtalanokká és özvegyekké férjeik pedig
legyenek halál martalékává, ifjaikat fegyver verje le a harczon.

Kiáltás hallattassék házaikból, mikor sereggel törsz reájok hirtelen,
mert vermet ástak, hogy elfogjanak engem, és tőrt vetettek lábaimnak.

Te pedig Uram, tudod minden ellenem való gyilkos szándékukat; ne
kegyelmezz meg bűneik miatt, és ne töröld ki vétkeiket orczád elől,
hanem veszni valók legyenek előtted; a te haragod idején bánj el velök!

19. Fejezet

Ezt mondja az Úr: Menj el és végy egy cserépkorsót a fazekastól, és
némelyekkel a nép vénei közül és a papok vénei közül.

Menj el a Ben-Hinnom völgyébe, a mely a fazekasok kapujának bejáratánál
van, és kiáltsd ott azokat a szavakat, a melyeket én szólok néked;

És ezt mondjad: Halljátok meg az Úr szavát Júda királyai és Jeruzsálem
lakosai: Ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Ímé, én veszedelmet
hozok e helyre, úgy hogy a ki csak hallja, megcsendül bele a füle.

Azért, mert elhagytak engem, és idegenné tették e helyet, és idegen
isteneknek áldoztak benne, a kiket sem ők nem ismertek, sem atyáik, sem
Júda királyai, és eltöltötték e helyet + ártatlan vérrel;

És magaslatokat építének a Baálnak, hogy megégessék fiaikat a tűzben,
égőáldozatul a Baálnak, a mit én nem parancsoltam, sem nem rendeltem, és
a mire nem is gondoltam.

Azért ímé eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és e hely nem neveztetik
többé Tófetnek, sem Ben-Hinnom völgyének, hanem öldöklés völgyének.

És eszét vesztem e helyen Júdának és Jeruzsálemnek, és fegyverrel
ejtem el őket ellenségeik előtt, és az életökre törőknek kezével;
holttesteiket pedig az ég madarainak és a mezei vadaknak adom eledelül.

És e várost csudává teszem és nevetséggé, aki csak átmegy rajta
álmélkodik, és szörnyűködik az ő nagy romlásán.

És megétetem velök az ő fiaik húsát és leányaik húsát és megeszi kiki az
ő barátjának húsát, a megszállás alatt és a veszedelem alatt, a melylyel
megszorongatják őket ellenségeik és a kik keresik az ő lelköket.

Azután törd el a korsót azok szeme láttára, a kik elmennek veled.

És ezt mondd nékik: Ezt mondja a Seregek Ura: Így töröm össze e népet
és e várost, a mint összetörhető e cserépedény, a mely többé meg
sem építhető és Tófetben temettetnek el, mert nem lesz más hely a
temetkezésre.

Így cselekszem e helylyel és ennek lakosaival, azt mondja az Úr, és
olyanná teszem e várost, a milyen Tófet.

És Jeruzsálem házai és Júda királyainak házai undokokká lesznek, mint
a Tófet helye; mindazok a házak, a melyeknek + tetején az ég egész
seregének áldoztak és italáldozatot vittek az idegen isteneknek.

Azután hazajöve Jeremiás Tófetből, a hová az Úr küldte vala őt
prófétálni; megálla az Úr házának pitvarában, és szóla az egész népnek:

Ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Ímé én ráhozom e városra és
ennek minden városára mindama veszedelmet, a melyről szóltam ő ellene;
mert megkeményítették nyakukat, hogy ne hallják az én beszédeimet.

20. Fejezet

És hallá Passúr a pap, az Immár fia (ő pedig fejedelem vala az Úr
házában), Jeremiást, a mint e szókat prófétálja vala:

És megcsapdosá Passúr Jeremiást a prófétát, és beveté őt a tömlöczbe, a
mely a Benjámin felső kapujában vala, az Úr háza mellett.

És lőn másnap, hogy kivevé Passúr Jeremiást a tömlöczből, és monda néki
Jeremiás: Nem Passúrnak nevezett téged az Úr, hanem Mágor Missábibnak;

Mert ezt mondja az Úr: Ímé, én félelembe ejtelek téged és minden
barátodat, és elhullanak az ő ellenségeik fegyvere által a szemeid
láttára; az egész Júdát pedig odaadom a babiloni király kezébe, és
elviszi őket Babilonba, és fegyverrel vágja le őket:

És odaadom e városnak minden vagyonát és minden keresményét, és minden
drágaságát, és Júda királyainak minden kincsét odaadom az ő ellenségeik
kezébe, és elrabolják, elhurczolják és Babilonba viszik azokat.

Te pedig Passúr és a te házadnak minden lakosa, rabságba mentek, és
Babilonba jutsz és ott halsz meg és ott temettetel el, te és minden
barátod, a kiknek hamisan prófétáltál.

Rávettél Uram engem és rávétettem, megragadtál engem és legyőztél!
Nevetségessé lettem minden időre, mindenki csúfol engemet;

Mert a hányszor csak szólok, kiáltozom, így kiáltok: erőszak és romlás!
Mert az Úr szava mindenkori gyalázatomra és csúfságomra lett nékem.

Azért azt mondom: Nem emlékezem róla, sem az ő nevében többé nem szólok;
de mintha égő tűz volna szívemben, az én csontjaimba rekesztetve, és
erőlködöm, hogy elviseljem azt, de nem tehetem.

Mert hallom sokak rágalmazását, a mindenfelől való fenyegetést:
Jelentsétek fel és ezt mi is feljelentjük: mindazok is, a kik barátaim,
az én tántorodásomra figyelmeznek, mondván: Talán megbotlik és
megfoghatjuk őt, és bosszút állhatunk rajta;

De az Úr velem van, mint hatalmas hős, azért elesnek az én kergetőim és
nem bírnak velem, igen megszégyenülnek, mert nem okosan cselekesznek:
örökkévaló + gyalázat lesz rajtok és felejthetetlen.

Azért, oh Seregeknek Ura, a ki megpróbálod az igazat, látod a veséket
és a szíveket, hadd lássam a te büntetésedet ő rajtok: mert néked
jelentettem meg az én ügyemet!

Énekeljetek az Úrnak, dicsérjétek az Urat, mert a szegénynek lelkét
megszabadítja a gonoszok kezéből.

Átkozott az a nap, a melyen születtem; az a nap, a melyen anyám szűlt
engem, ne legyen áldott!

Átkozott ember az, a ki örömhírt vitt az én atyámnak, mondván:
Fiúmagzatod született néked, igen megörvendeztetvén őt.

És legyen az az ember olyan, mint azok a városok, a melyeket elvesztett
az Úr és meg nem bánta; és halljon reggel kiáltozást, és harczi riadót
délben.

Hogy nem ölt meg engem az én anyám méhében, hogy az én anyám nékem
koporsóm lett volna, és méhe soha sem szűlt volna!

Miért is jöttem ki az én anyámnak méhéből, hogy nyomorúságot lássak és
bánatot, és hogy napjaim gyalázatban végződjenek?

21. Fejezet

Ez a beszéd, a melyet szóla az Úr Jeremiásnak, mikor elküldé hozzá
Sedékiás király Passúrt Melkiásnak fiát, és Sofóniást a Maásiás pap
fiát, mondván:

Kérdezd meg most érettünk az Urat, mert Nabukodonozor, a babiloni
király viaskodik ellenünk, ha cselekszik-é az Úr velünk minden ő csodái
szerint, hogy elhagyjon minket?

És monda nékik Jeremiás: Ezt mondjátok Sedékiásnak.

Így szól az Úr Izráel Istene: Ímé, én elfordítok minden hadi szerszámot,
a melyek a ti kezeitekben vannak, a melyekkel ti a babiloni király ellen
és a Kaldeusok ellen viaskodtok, a kik kivül a kőfalon ostromolnak
titeket, és begyűjtöm őket e városnak közepébe;

És én kinyujtott kézzel vívok ellenetek és nagy erős karral és haraggal,
búsulással és nagy felindulással.

És megverem e városnak lakosait, mind az embert, mind a barmot; nagy
döghalállal halnak meg.

És azután, azt mondja az Úr, Sedékiást a Júda királyát, és az ő
szolgáit, és a népet, és a kik megmaradnak e városban a döghaláltól,
a fegyvertől és az éhségtől: odaadom Nabukodonozornak, a babiloni
királynak kezébe és az ő ellenségeiknek kezébe és azoknak kezébe, a kik
keresik az ő lelköket, és megöli őket éles fegyverrel: nem kedvez nékik,
nem enged és nem könyörül rajtok.

Azután ezt mondjad e népnek: Ezt mondja az Úr: Ímé, én előtökbe adom
néktek az élet útját és a halál útját.

A ki e városban lakik, fegyver, éhség és döghalál miatt kell meghalnia;
a ki pedig kimegy belőle és a Kaldeusokhoz megy, a kik megostromolnak
titeket, él, és az ő lelkét zsákmányul nyeri;

Mert orczámat e város veszedelmére fordítottam és nem megszabadulására,
azt mondja az Úr: A babiloni király kezébe adatik, és tűzzel égeti meg
azt!

Júda királya házának mondd meg: Halljátok meg az Úr szavát!

Dávidnak háza, ezt mondja az Úr: Hamarsággal tegyetek igaz ítéletet,
a nyomorultat mentsétek meg a nyomorgatónak kezéből, különben az én
haragom kitör, mint a tűz és felgerjed, és nem lesz, a ki megolthassa,
az ő cselekedeteiknek gonoszsága miatt.

Ímé, én reátok megyek, te völgy lakója és síkságnak szirtje; azt mondja
az Úr, a kik azt mondjátok: Kicsoda jön le mi ellenünk, és kicsoda jön
be a mi házainkba?

És a ti cselekedeteiteknek gyümölcse szerint fenyítlek meg titeket, azt
mondja az Úr, és tüzet gyújtok az ő erdejében, és köröskörül az mindent
megemészt!

22. Fejezet

Ezt mondja az Úr: Menj alá a Júda királyának házába, és beszéld el
ezeket:

És ezt mondd: Halld meg az Úr szavát, Júda királya, a ki a Dávid királyi
székében ülsz, te és a te szolgáid, és a te néped, a kik bejártok e
kapukon!

Ezt mondja az Úr: Tegyetek ítéletet és igazságot, és mentsétek meg a
nyomorultat a nyomorgató kezéből! A jövevényt, árvát és özvegyet pedig
ne nyomorgassátok és rajta ne erőszakoskodjatok, és ártatlan vért e
helyen ki ne ontsatok.

Mert ha ezt cselekszitek, akkor királyok mennek be e háznak kapuin, a
kik a Dávid székébe ülnek, szekereken és lovakon menvén ő, az ő szolgái
és az ő népe.

Ha pedig nem hallgattok e szókra, én magamra esküszöm, azt mondja az Úr,
hogy elpusztul e ház.

Mert így szól az Úr a Júda királyának házához: Ha Gileád volnál nékem és
a Libánon feje: mégis elpusztítlak téged, mint a városokat, a melyekben
nem laknak.

És felkészítem ellened a rablókat, mindeniket az ő fegyverével, és
kivágják a te válogatott czédrusaidat, és a tűzre vetik.

És sok nép megy át e városon, és ezt mondják egymásnak: Miért mívelte ez
Úr ezt e nagy várossal?

És ezt mondják: Azért, mert elhagyták az Úrnak, az ő Istenöknek frigyét,
és idegen istenek előtt borultak le és azoknak szolgáltak.

Ne sirassátok a halottat és ne bánkódjatok érte, hanem azt sirassátok, a
ki elment, mert nem jő vissza többé, és az ő szülőföldjét nem látja meg.

Mert ezt mondja az Úr Sallum felől, Jósiásnak, a Júda királyának fia
felől, a ki uralkodik az ő atyja, Jósiás helyett: A ki kimegy e helyből,
nem tér többé ide vissza.

Hanem a helyen, a hová rabságra vitték, ott hal meg, és e földet nem
látja többé.

Jaj annak, a ki hamisan építi házát, felházait pedig álnokul; a ki az ő
felebarátjával ingyen szolgáltat, és munkájának bérét néki meg nem adja.

A ki ezt mondja: Nagy házat építek magamnak és tágas felházakat, és
ablakait kiszélesíti és czédrusfával béleli meg és megfesti czinóberrel.

Király vagy-é azért, hogy czédrus után kivánkozol? A te atyád nem evett
és ivott-é? De igazságot és méltányosságot cselekedett, azért jó dolga
volt.

Igazságosan ítélte a szegényt és a nyomorultat, azért jó volt dolga. Nem
ez-é az igaz ismeret felőlem? azt mondja az Úr!

De a te szemeid és szíved csak a te nyereségedre vágynak, és az ártatlan
vérére, és ragadozásra és erőszak elkövetésére.

Azért ezt mondja az Úr Joákimnak, Jósiás, Júda királya fiának: Nem
siratják őt: Jaj atyám! Jaj húgom! nem siratják őt: Jaj uram! Jaj az ő
dicsőségének.

Úgy temetik el, mint a szamarat, kivonják és elvetik Jeruzsálem kapuin
kivül!

Menj fel a Libánonra és kiálts, és a Básánon emeld fel szódat és kiálts
az Abarimról, mert szeretőid mind tönkre jutottak.

Szóltam néked, mikor jól volt dolgod, de ezt mondottad: Nem hallom.
Ifjúságodtól fogva ez a te szokásod, hogy nem hallgattad az én szómat!

Minden pásztorodat szél emészti meg, és a szeretőid rabságra mennek;
akkor szégyent vallasz majd és pironkodol minden gonoszságodért.

Te, a ki a Libánonon lakozol, a czédrusfákon fészkelsz: hogy fogsz majd
nyögni, mikor fájdalmak lepnek meg, a gyermekszülő vajudása?

Élek én, azt mondja az Úr, hogy ha Kóniás; Joákimnak, a Júda királyának
fia pecsétgyűrű + volna is az én jobbkezemben: mindazáltal onnan
lerántanálak.

És odaadlak téged a te lelked keresőinek kezébe, és azoknak kezébe, a
kiknek tekintetétől félsz, és Nabukodonozornak, a babiloni királynak
kezébe és a Káldeusoknak kezébe.

És elvetlek téged és a te anyádat, a ki szűlt téged, idegen földre, a
melyben nem születtetek, és ott haltok meg.

És nem jőnek vissza arra a földre, a melyre az ő lelkök visszajőni
kivánkozik.

Avagy útálatos és elromlott edény-é ez a férfiú, ez a Kóniás, avagy oly
edény-é, amelyben semmi gyönyörűség nincsen? Miért lökték el őt és az ő
magvát, és dobták olyan földre, a melyet ők nem ismernek?

Föld, föld, föld! halld meg az Úrnak szavát!

Ezt mondja az Úr: Írjátok fel ezt a férfiút, mint gyermektelent, mint
olyan embert, a kinek nem lesz jó előmenetele az ő idejében; mert
senkinek, a ki az ő magvából a Dávid székében ül, nem lesz jó állapotja,
és nem uralkodik többé Júdában.

23. Fejezet

Jaj a pásztoroknak, a kik elvesztik és elszélesztik az én mezőmnek
juhait, azt mondja az Úr.

Azért ezt mondja az Úr, Izráel Istene a pásztoroknak, a kik legeltetik
az én népemet: Ti szélesztettétek el az én juhaimat és űztétek el őket;
és nem néztetek utánok; ímé, én megbüntetem a ti cselekedeteiteknek
gonoszságát, azt mondja az Úr.

Juhaimnak maradékát pedig összegyűjtöm minden földről, a melyekre
elűztem őket, és visszahozom őket az ő legelőikre, és szaporodnak és
megsokasodnak.

És pásztorokat rendelek melléjök, hogy legeltessék őket, és többé nem
félnek és nem rettegnek, sem meg nem fogyatkoznak, azt mondja az Úr.

Ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és támasztok Dávidnak
igaz magvat, és uralkodik mint király, és bölcsen cselekszik és
méltányosságot és igazságot cselekszik e földön.

Az ő idejében megszabadul Júda, és Izráel bátorságosan lakozik, és ez
lesz az ő neve, a melylyel nevezik őt: Az Úr a mi igazságunk!

Azért ímé elközelgetnek a napok, azt mondja az Úr, a melyekben nem
mondják többé: Él az Úr, a ki kihozta Izráel fiait Égyiptom földéből.

Hanem inkább ezt mondják: Él az Úr, a ki kihozta és a ki haza vezérlette
Izráel házának magvát az északi földről és mindama földekről, a melyekre
kiűztem vala őket, és lakoznak az ő földjökön.

A próféták miatt megkeseredett az én szívem én bennem, minden csontom
reszket; olyan vagyok, mint a részeg férfi és mint a bortól elázott
ember, az Úrért és az ő szent igéjéért.

Mert betelt a föld paráznákkal, mert a hamis esküvés miatt gyászol a
föld, a pusztának legelője kiszáradt, és az ő futásuk gonosz, és az ő
hatalmassuk hamis.

Mert mind a próféta, mind a pap istentelenek, még házamban is
megtaláltam az ő gonoszságukat, azt mondja az Úr.

Azért az ő útjok olyan lesz, mint a sikamlós útak a setétben,
megbotlanak és elesnek: mert veszedelmet hozok reájok, az ő
büntetésöknek esztendejét, azt mondja az Úr.

A Samariabeli prófétákban is bolondságot láttam: A Baál nevében
prófétáltak, és elcsalták az én népemet, az Izráelt.

De a jeruzsálemi prófétákban is rútságot láttam: paráználkodnak és
hazugságban járnak; sőt pártját fogják a gonoszoknak, annyira; hogy
senki sem tér meg az ő gonoszságából; olyanok előttem mindnyájan, mint
Sodoma, és a benne lakók, mint Gomora.

Azért ezt mondja a Seregek Ura a próféták felől: Ímé, én ürmöt adok
enniök és mérget adok inniok, mert a jeruzsálemi prófétáktól ment ki az
istentelenség minden földre.

Ezt mondja a Seregek Ura: Ne hallgassátok azoknak a prófétáknak szavait,
a kik néktek prófétálnak, elbolondítanak titeket: az ő szívöknek látását
szólják, nem az Úr szájából valót.

Szüntelen ezt mondják azoknak, a kik megvetnek engem: Azt mondta az Úr:
Békességetek lesz néktek és mindenkinek, a ki az ő szívének keménysége
szerint jár; ezt mondák: Nem jő ti reátok veszedelem!

Mert ki állott az Úr tanácsában, és ki látta és hallotta az ő igéjét? Ki
figyelmezett az ő igéjére és hallotta azt?

Ímé, az Úrnak szélvésze nagy haraggal kitör, és a hitetlenek fejére
forgószél zúdul.

Nem szünik meg az Úrnak haragja, míg meg nem valósítja és míg be nem
teljesíti szívének gondolatait; az utolsó napokban értitek meg e dolog
értelmét.

Nem küldöttem e prófétákat, de ők futottak, nem szólottam nékik, mégis
prófétáltak.

Ha tanácsomban állottak volna, akkor az én igéimet hirdették volna az
én népemnek, és eltérítették volna őket az ő gonosz útaikról, és az ő
cselekedetöknek gonoszságától.

Csak a közelben vagyok-é én Isten? azt mondja az Úr, és nem vagyok-é
Isten a messzeségben is?

Vajjon elrejtőzhetik-é valaki a rejtekhelyeken, hogy én ne lássam őt?
azt mondja az Úr, vajjon nem töltöm-é én be a mennyet és a földet? azt
mondja az Úr.

Hallottam, a mit a hazug próféták mondanak, a kik hazugságot prófétálnak
az én nevemben, mondván: Álmot láttam, álmot láttam.

Meddig lesz ez a hazugságot prófétáló próféták szívében, a kik az ő
szívök csalárdságát prófétálják?

A kik el akarják az én népemmel felejtetni az én nevemet az ő álmaikkal,
a melyeket egymásnak beszélnek, miképen az ő atyáik elfeledkeztek az én
nevemről a Baálért?

A próféta, a ki álomlátó, beszéljen álmot; a kinél pedig az én igém van,
beszélje az én igémet igazán. Mi köze van a polyvának a búzával? azt
mondja az Úr.

Nem olyan-é az én igém, mint a tűz? azt mondja az Úr, mint a sziklazúzó
pőröly?

Azért ímé én a prófétákra támadok, azt mondja az Úr, a kik az én
beszédeimet ellopják egyik a másikától.

Ímé, én a prófétákra támadok, azt mondja az Úr, a kik felemelik
nyelvöket és azt mondják: az Úr mondja!

Ímé, én a prófétákra támadok, a kik hazug álmokat prófétálnak, azt
mondja az Úr, és beszélik azokat, és megcsalják az én népemet az ő
hazugságaikkal és hízelkedéseikkel, holott én nem küldtem őket, sem nem
parancsoltam nékik, és használni sem használtak e népnek, azt mondja az
Úr.

Mikor pedig megkérdez téged e nép, vagy a próféta, vagy a pap, mondván:
Micsoda az Úrnak terhe? akkor mondd meg nékik azt: mi a teher? Az, hogy
elvetlek titeket, azt mondja az Úr.

A mely próféta vagy pap, vagy község azt mondja: Ez az Úrnak terhe,
meglátogatom azt az embert és annak házát.

Kiki ezt mondja az ő barátjának és kiki az ő atyjafiának: Mit felel az
Úr? és mit szólt az Úr?

És az Úrnak terhét ne emlegessétek többé, mert mindenkinek terhes lesz
az ő szava, ha elforgatjátok az élő Istennek, a Seregek Urának, a mi
Istenünknek, beszédét.

Ezt mondjad a prófétának: Mit felelt néked az Úr és mit szólt az Úr?

Hogyha az Úrnak terhét említitek, tehát ezt mondja az Úr: Mivelhogy ti e
szót mondottátok: ez az Úrnak terhe, jóllehet küldék ti hozzátok, a kik
ezt mondják: Ne mondjátok: ez az Úrnak terhe;

Ezért ímé én elfeledlek titeket, és kigyomlállak titeket, és a várost, a
melyet néktek és a ti atyáitoknak adtam, elvetem az én orczám elől.

És örökkévaló szégyent és örökkévaló gyalázatot hozok ti reátok, a mely
felejthetetlen.

24. Fejezet

Látomást mutata nékem az Úr, és ímé, két kosár füge volt letéve az
Úr temploma előtt, miután Nabukodonozor babiloniai király Jékóniást,
Joákimnak, a Júda királyának fiát és Júdának fejedelmeit és az ácsokat
és kovácsokat fogságra hurczolá Jeruzsálemből, és elvivé őket Babilonba.

Az egyik kosárban igen jó fügék valának, a milyenek az először érő
fügék; a másik kosárban pedig igen rossz fügék valának, sőt ehetetlenek
a rosszaság miatt.

És monda az Úr nékem: Mit látsz te Jeremiás? És mondék: Fügéket. A
jó fügék igen jók, de a rosszak igen rosszak, sőt rosszaságok miatt
ehetetlenek.

És szóla az Úr nékem, mondván:

Ezt mondja az Úr, Izráel Istene: Mint ezeket a jó fügéket, úgy
megkülönböztetem a Júda foglyait, a kiket e helyről a Kaldeusok földjére
vitettem, az ő javokra.

És őket szemmel tartom az ő javokra, és visszahozom e földre, és
megépítem és el nem rontom, és beplántálom és ki nem szaggatom.

És szívet adok nékik, hogy megismerjenek engemet, hogy én vagyok az
Úr, és ők + én népemmé lesznek, én pedig Istenökké leszek, mert teljes
szívökből megtérnek hozzám.

És a milyenek a rossz függék, a melyek ehetetlenek a rosszaság miatt,
azt mondja az Úr, olyanná teszem Sedékiást, a Júda királyát, és az ő
maradékát, és az ő fejedelmeit, és Jeruzsálem maradékát, a kik itt
maradnak e földön, és azokat, a kik Égyiptom földén laknak.

És kiteszem őket rettegésnek, veszedelemnek a föld minden országában;
gyalázatnak, példabeszédnek, gúnynak és szidalomnak minden helyen, a
hová kiűzöm őket.

És fegyvert, éhséget és döghalált bocsátok reájok mindaddig, a míg
elfogynak a földről, a melyet nékik adtam és az ő atyáiknak.

25. Fejezet

Az a beszéd, a mely lőn Jeremiáshoz az egész Júda népe felől, Joákim
negyedik esztendejében; a ki fia vala Jósiásnak, a Júda királyának, az
első esztendejében Nabukodonozornak a babiloni királynak;

A melyet szóla Jeremiás próféta az egész Júda népéhez és Jeruzsálem
minden lakosához, mondván:

Jósiásnak tizenharmadik esztendejétől fogva, a ki fia vala Amonnak, a
Júda királyának, e napig (vagyis huszonhárom esztendő óta) szóla az Úr
nékem, és szólottam én néktek, jó reggelt szóltam, de nem hallgattátok.

És elküldte az Úr ti hozzátok minden ő szolgáját, a prófétákat, jó
reggel elküldte, de nem hallgattátok, és fületeket sem hajtottátok a
hallásra.

Ezt mondták: Térjetek meg már mindnyájan a ti gonosz útaitokról és a ti
gonosz cselekedeteitekből, hogy lakhassatok a földön, a melyet az Úr
adott néktek és a ti atyáitoknak öröktől fogva örökké.

És ne járjatok idegen istenek után, hogy szolgáljatok nékik és imádjátok
őket, és ne ingereljetek fel engem a ti kezeitek munkájával, hogy
veszedelmet ne hozzak rátok.

De nem hallgattatok reám, azt mondja az Úr, hogy felingereljetek engem a
ti kezeitek munkájával a ti veszedelmetekre.

Azért ezt mondja a Seregeknek Ura: Mivelhogy nem hallgattatok az én
beszédemre:

Ímé, kiküldök én és felveszem északnak minden nemzetségét, azt mondja az
Úr, és Nabukodonozort, a babiloni királyt, az én szolgámat, és behozom
őket e földre és ennek lakóira és mind e körül való nemzetekre, és
elveszem őket és csudává és szörnyűséggé teszem őket és + örökkévaló
pusztasággá.

És elveszem tőlök az öröm szavát, a vígasság szavát, a vőlegény szavát
és a menyasszony szavát, a malmok zörgését és a szövétnek világosságát.

És ez egész föld pusztasággá és csudává lészen, és e nemzetek a babiloni
királynak szolgálnak hetven esztendeig.

És mikor eltelik a hetven esztendő, meglátogatom a babiloni királyon és
az ő népén az ő álnokságukat, azt mondja az Úr, és a káldeai földön, és
örökkévaló pusztasággá teszem azt.

És végbeviszem azon a földön mindazokat, a miket szóltam felőle,
mindazt, a mi megvan írva e könyvben, a melyet prófétált Jeremiás az
összes nemzetek felől.

Mert ő rajtok is uralkodnak majd sok nemzetek és nagy királyok, és
megfizetek nékik az ő cselekedeteik szerint és az ő kezeiknek munkája
szerint.

Mert ezt mondotta az Úr, Izráelnek Istene nékem: Vedd el kezemből e
harag borának poharát, és itasd meg vele mindama nemzeteket, a kikhez én
küldelek téged.

Hogy igyanak, részegüljenek meg és bolondoskodjanak a fegyver miatt, a
melyet én közéjök bocsátok.

És elvevém a pohárt az Úr kezéből, és megitatám mindama nemzeteket, a
kikhez külde engem az Úr:

Jeruzsálemet és Júda városait, az ő királyait és fejedelmeit, hogy
pusztasággá, csudává, szörnyűséggé és átokká tegyem őket, a mint e mai
napon van:

A Faraót, Égyiptom királyát, az ő szolgáit és fejedelmeit és minden ő
népét,

És minden egyveleg népet, és az Úz földének minden királyát, és a
Filiszteusok földének minden királyát, és Askalont, Gázát, Akkaront és
Azótusnak maradékait,

Edomot, Moábot és az Ammon fiait,

És Tírusnak minden királyát és Szidonnak minden királyát és a
szigeteknek minden királyát, a kik túl vannak a tengeren,

Dedánt és Témánt és Búzt és mindazokat, a kik lenyírott üstökűek,

És Arábiának minden királyát és az egyveleg nép minden királyát, a kik a
pusztában laknak,

És Zimrinek minden királyát és Elámnak minden királyát és a Médusok
minden királyát,

És északnak minden királyát, mind a közelvalókat, mind a távolvalókat,
egyiket a másikra, és a földnek minden országát, a melyek e föld színén
vannak; Sésák királya pedig ezek után iszik.

Azért ezt mondd nékik: Ezt mondja a Seregek Ura, Izráelnek Istene:
Igyatok és részegüljetek meg, okádjatok és hulljatok el, és fel ne
keljetek a fegyver előtt, a melyet én küldök közétek.

És ha majd a te kezedből nem akarják elvenni a pohárt, hogy igyanak
belőle: ezt mondd nékik: Így szól a Seregek Ura: Meg kell innotok.

Mert ímé, a város ellen, a mely az én nevemről neveztetik, az ellen
veszedelmet indítok, ti pedig egészen megmenekültök-é? Nem menekesztek,
mert én fegyvert hozok e földnek minden lakosára, azt mondja a Seregek
Ura,

Te pedig prófétáld meg nékik mind e szókat, és ezt mondd nékik: Az Úr
a magasságból harsog, és az ő szent lakhelyéből dörög, harsanva harsog
az ő házára, riogatva kiált, mint a szőlőtaposók, e föld minden lakosa
ellen.

Elhat e harsogás a földnek végére, mert pere van az Úrnak a pogányokkal,
ő minden testnek ítélő birája, a hitetleneket fegyverre veti, azt mondja
+ az Úr.

Így szól a Seregek Ura: Ímé, veszedelem indul egyik nemzettől a másik
nemzetre, és nagy szélvész támad a föld széleitől.

És azon a napon az Úrtól levágatnak a föld egyik végétől fogva a föld
másik végéig; nem sirattatnak meg, és össze sem hordatnak, és el sem
temettetnek, olyanok lesznek a földnek színén, mint a ganéj.

Jajgassatok pásztorok, és kiáltsatok, és heverjetek a porban, ti vezérei
a nyájnak, mert eljön a ti megöletéseteknek és szétszóratástoknak ideje,
és elhullotok, noha drága edények vagytok.

És nincs hová futniok a pásztoroknak, és menekülniök a nyáj vezéreinek.

Hallatszik a pásztorok kiáltozása és a nyáj vezéreinek jajgatása, mert
elpusztította az Úr az ő legeltető helyöket.

Elpusztultak a békességes legeltető helyek az Úr felgerjedt haragja
miatt.

Elhagyta azokat, mint az oroszlán az ő barlangját, mert pusztasággát
lett az ő földjök a zsarnoknak dühe miatt és az ő felgerjedt haragja
miatt.

26. Fejezet

A Jojákim uralkodásának kezdetén, a ki fia vala Jósiásnak, a Júda
királyának, e szót szólá az Úr, mondván:

Ezt mondja az Úr: Állj az Úr házának pitvarába, és mondd el Júdának
minden városából azoknak, a kik imádkozni jőnek az Úr házába, mindazokat
az igéket, a melyeket parancsoltam néked, hogy mond el nékik. Egy szót
se hagyj + el!

Hátha szót fogadnak, és mindenki megtér az ő gonosz útjától, akkor
megbánom a veszedelmet, a melyet nékik okozni gondoltam az ő
cselekedeteik gonoszsága miatt.

És mondd meg nékik: Így szól az Úr: Ha nem hallgattok reám, hogy az én
törvényeim szerint járjatok, a melyet előtökbe adtam,

Hogy hallgassatok a prófétáknak, az én szolgáimnak beszédére, a kiket én
küldék hozzátok, és pedig jó reggel küldém, de nem hallgattatok rájok:

Akkor e házat hasonlóvá teszem Silóhoz, e várost pedig a föld minden
nemzetének átkává.

Hallák pedig a papok és próféták és az egész község Jeremiást, a mint ez
igéket szólá az Úr házában.

És lőn, mikor elvégezé Jeremiás a beszédet, a melyet az Úr parancsolt
vala mind az egész néphez szólania, megragadák őt a papok és a próféták
és az egész nép, mondván: Halállal kell lakolnod!

Miért prófétáltál az Úr nevében, mondván: Olyan lesz e ház, mint Siló,
és e város elpusztul, lakatlanná lesz? És összegyűle az egész nép
Jeremiás ellen az Úrnak házában.

De meghallák ezeket a Júda fejedelmei, és felmenének a király házából az
Úrnak házába, és leülének az Úr új kapujának ajtajában.

És szólának a papok és a próféták a fejedelmeknek és az egész népnek,
mondván: Halálra méltó ez az ember, mert e város ellen prófétált, a mit
füleitekkel hallottátok.

És szóla Jeremás mindazoknak a fejedelmeknek és az egész népnek,
mondván: Az Úr küldött engem, hogy prófétáljak e ház ellen és e város
ellen mind e szókkal, a melyeket hallottatok.

Most azért jobbítsátok meg a ti útaitokat és cselekedeteiteket, és
hallgassatok az Úrnak, a ti Isteneteknek szavára, és az Úr megbánja a
veszedelmet, a melylyel fenyegetett titeket.

Én magam pedig ímé kezetekben vagyok, cselekedjetek velem, a mint jónak
és a mint helyesnek tetszik néktek.

De jól tudjátok meg, hogy ha megöltök engem, ártatlan vér száll ti
reátok és e városra és ennek lakosaira, mert bizony az Úr küldött el
engem hozzátok, hogy a ti füleitekbe mondjam e szókat.

És mondák azok a fejedelmek és az egész község a papoknak és
prófétáknak: Nem méltó ez az ember a halálra: mert az Úrnak, a mi
Istenünknek nevében szólt nékünk!

Felkelének az ország vénei közül is némely férfiak, és szólának az egész
összegyűlt népnek, mondván:

A móreseti Mikeás prófétált Ezékiásnak, a Júda királyának idejében,
és szóla az egész Júda népének, mondván: Ezt mondja a Seregeknek Ura:
A Siont megszántják, mint szántóföldet, és Jeruzsálem elpusztul, és e
háznak hegyét erdő növi be;

Megölte-é azért őt Ezékiás, Júdának királya és az egész Júda? Nem
félte-é az Urat? Nem könyörgött-é az Úrnak? És nem megbánta-é az Úr a
veszedelmet, a melylyel fenyegette őket? És mi olyan nagy veszedelmet
vonnánk a mi lelkünkre?

Volt egy másik ember is, a ki az Úr nevében prófétált, Uriás, Semájának
fia, Kirját-Jeárimból, és prófétált e város ellen és a föld ellen,
egészen a Jeremiás beszéde szerint.

És meghallá Jojákim király és minden vitéze és minden fejedelme az ő
beszédeit, és halálra kerestette őt a király; de meghallá Uriás és
megijedt, és elfutott és átment Égyiptomba.

És Jojákim király embereket küldött Égyiptomba, Elnátánt, az Akbor fiát,
és más férfiakat vele együtt Égyiptomba.

És kihozák Uriást Égyiptomból és vivék Jojákim király elé, a ki megöleté
őt fegyverrel, holttestét pedig a köznép temetőjébe vetteté.

De Ahikámnak, a Sáfán fiának keze Jeremiással lőn, hogy ne adják őt a
nép kezébe + halálra.

27. Fejezet

A Jojákim uralkodásának kezdetén, a ki fia vala Jósiásnak, a Júda
királyának, ilyen szavakat szóla az Úr Jeremiáshoz, mondván:

Így szól az Úr nékem: Csinálj magadnak köteleket, és jármot és vedd
azokat a nyakadba.

És küldd azokat Edom királyához és Moáb királyához, az Ammon fiainak
királyához, Tírus királyához és Sidon királyához a követek által, a kik
eljőnek Jeruzsálembe Sedékiáshoz, Júdának királyához,

És parancsold meg nékik, hogy mondják meg az ő uraiknak: Ezt mondja a
Seregek Ura, Izráelnek Istene, ezt mondjátok a ti uraitoknak:

Én teremtettem a földet, az embert és a barmot, a melyek e föld színén
vannak, az én nagy erőmmel és az én kinyujtott karommal, és annak adom
azt, a ki kedves az én szemeim előtt:

És most én odaadom mind e földeket Nabukodonozornak, a babiloni
királynak, az én szolgámnak kezébe; sőt a mezei állatokat is néki adom,
hogy néki szolgáljanak.

És néki és az ő fiának és unokájának szolgál minden nemzet mindaddig,
míg el nem jő az ő földének is ideje, és szolgálnak néki sok nemzetek és
nagy királyok.

Azt a nemzetet és azt az országot pedig, a mely nem szolgál néki,
Nabukodonozornak, a babiloni királynak, és a ki nem teszi nyakát a
babiloni király jármába: fegyverrel és éhséggel és döghalállal verem meg
azt a nemzetet, azt mondja az Úr, míglen kiirtom őket az ő kezével.

Ti azért ne hallgassatok a ti prófétáitokra, se jövendőmondóitokra, se
álommagyarázóitokra, se varázslóitokra, se szemfényvesztőitekre, a kik
ezt mondják néktek: Ne szolgáljatok a babiloni királynak.

Mert ők hazugságot prófétálnak néktek, hogy messze vigyelek titeket a ti
földetekből és kiűzzelek titeket, és elveszszetek!

Azt a nemzetet pedig, a mely nyakára veszi a babiloni király jármát és
szolgál néki, az ő földében hagyom, azt mondja az Úr, és míveli azt és
lakozik benne.

Sőt Sedékiásnak, a Júda királyának is mind e beszédek szerint
szólottam, mondván: Vegyétek nyakatokra a babiloni királynak jármát, és
szolgáljatok néki és az ő népének, és éltek!

Miért halsz meg te és a te néped fegyver miatt, éhség és döghalál miatt,
a mint szólott az Úr az olyan népről, a mely nem szolgál a babiloni
királynak?

Ne hallgassatok hát a próféták szavaira, a kik így szólnak néktek:
Ne szolgáljatok a babiloni királynak; mert ők hazugságot prófétálnak
néktek.

Mert nem küldöttem őket, azt mondja az Úr, hanem ők az én nevemben
hazugságot prófétálnak, hogy kiűzzelek titeket, és elvesszetek ti és a
próféták, a kik prófétálnak néktek.

A papoknak és ez egész népnek is így szóltam: Ezt mondja az Úr: Ne
hallgassatok a ti prófétáitok szavaira, a kik prófétálnak néktek,
mondván: Ímé az Úr házának edényei visszahozatnak Babilonból most
mindjárt, mert hazugságot prófétálnak ők néktek:

Ne hallgassatok rájok; szolgáljatok a babiloni királynak, és éltek;
miért legyen e város pusztasággá?

Ha ők próféták és ha nálok van az Úrnak igéje: imádkozzanak most a
Seregek Urának, hogy az edények, a melyek még az Úr házában és a Júda
királyának házában és Jeruzsálemben maradtak, ne jussanak Babilonba;

Mert ezt mondja a Seregek Ura az oszlopok felől, a tenger felől, az
állványok felől és az edények maradéka felől, a melyek még e városban
maradtak,

A melyeket el nem vitt Nabukodonozor, a babiloni király, mikor fogságba
vivé Jékóniást, Jojákimnak, a Júda királyának fiát Jeruzsálemből
Babilonba, és Júdának és Jeruzsálemnek minden fő népét;

Bizony ezt mondja a Seregek Ura, Izráelnek Istene az edények felől, a
melyek megmaradtak az Úrnak házában és a Júda királyának házában és
Jeruzsálemben:

Babilonba vitetnek, és ott lesznek mindama napig, a melyen +
meglátogatom őket, azt mondja az Úr; és felhozom azokat, és visszahozom
azokat e helyre.

28. Fejezet

És abban az esztendőben, Sedékiás, Júda királya uralkodásának kezdetén,
a negyedik esztendőben, az ötödik hónapban monda nékem Hanániás (Azúrnak
fia, a próféta, a ki Gibeonból való vala) az Úrnak házában, a papok és
az egész nép szemei előtt, mondván:

Ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene, mondván: Eltöröm a babiloni
királynak jármát.

Teljes két esztendő mulva visszahozom e helyre az Úr házának mindamaz
edényeit, a melyeket elvitt innen Nabukodonozor, a babiloni király, és
bevitt Babilonba.

És Jékóniást, Jojákimnak, a Júda királyának fiát és mindama júdabeli
foglyokat, a kik elvitettek Babilonba, visszahozom én e helyre, azt
mondja az Úr; mert eltöröm a babiloni király jármát.

Akkor monda Jeremiás próféta Hanániás prófétának a papok és az egész nép
szemei előtt, a mely ott áll vala az Úrnak házában;

Mondá pedig Jeremiás próféta: Úgy legyen, úgy cselekedjék az Úr:
teljesítse az Úr a te beszédeidet, a melyekkel prófétálád, hogy az Úr
házának edényei és a foglyok is mind visszahozatnak Babilonból e helyre,

Mindazáltal halld csak e beszédet, a melyet én szólok néked és az egész
népnek:

A próféták, a kik előttem és előtted eleitől fogva voltak, sok ország
ellen és nagy királyságok ellen, hadról, veszedelemről és döghalálról
prófétáltak.

A mely próféta a békességről prófétál, mikor beteljesedik a próféta
beszéde, akkor ismertetik meg a próféta, ha az Úr küldötte-é azt
valóban?

És vevé Hanániás próféta a jármot a Jeremiás próféta nyakáról, és
széttöré azt.

És szóla Hanániás az egész nép előtt, mondván: Ezt mondja az Úr: Így
töröm le Nabukodonozornak, a babiloni királynak jármát két esztendei idő
mulva minden nemzet nyakáról: és elméne Jeremiás próféta a maga útjára.

És szóla az Úr Jeremiásnak, miután letöré Hanániás próféta a Jeremiás
próféta nyakáról a jármot, mondván:

Menj el, és beszélj Hanániással, mondván: Ezeket mondja az Úr: A
fajármot eltörted, de csináltál helyébe vasjármokat.

Mert ezt mondja a Seregek Ura, Iráel Istene: Vasjármot vetettem mind
e nemzetek nyakára, hogy szolgáljanak Nabukodonozornak, a babiloni
királynak, és szolgálnak néki, sőt a mezei állatokat is néki adom.

És monda Jeremiás próféta Hanániás prófétának: Halld csak, Hanániás! nem
az Úr küldött téged, és te hazugsággal biztatod e népet.

Azért így szól az Úr: Ímé, én elküldelek téged a föld színéről, meghalsz
ez esztendőben: mert pártütőleg szóltál az Úr ellen.

És meghala Hanániás próféta abban az esztendőben, a hetedik hónapban.

29. Fejezet

Ezek ama levél szavai, a melyet Jeremiás próféta külde Jeruzsálemből a
fogságban való vének maradékainak, és a papoknak és a prófétáknak, és az
egész népnek, a melyet fogva vitt vala el Nabukodonozor Jeruzsálemből
Babilonba.

(Miután Jékóniás király és a királyné és az udvari szolgák, Júda
és Jeruzsálem fejedelmei és az ács és a kovácsmester kijövének
Jeruzsálemből.)

Elasának a Sáfán fiának, és Gamariának a Hilkiás fiának keze által,
a kiket Sedékiás, Júda királya küldött Nabukodonozorhoz, a babiloni
királyhoz Babilonba, mondván:

Ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene mindama foglyoknak, a kiket
Jeruzsálemből Babilonba vitettem:

Építsetek házakat és lakjatok azokban, plántáljatok kerteket és egyétek
azoknak gyümölcseit.

Vegyetek magatoknak feleségeket és szűljetek fiakat és leányokat, és a
fiaitokat is házasítsátok meg, a leányaitokat pedig adjátok férjhez,
és szűljenek fiakat és leányokat, és szaporodjatok meg ott, és meg ne
kevesedjetek.

És igyekezzetek a városnak jólétén, a melybe fogságra küldöttelek
titeket, és könyörögjetek érette az Úrnak; mert annak jóléte lesz a ti
jólétetek.

Mert ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Ne hitessenek el titeket a
ti prófétáitok, a kik közöttetek vannak, se a ti jövendőmondóitok, és ne
figyelmezzetek a ti álmaitokra, a melyeket álmodoztok.

Mert ők hamisan prófétálnak néktek az én nevemben: Nem küldöttem őket,
azt mondja az Úr.

Mert ezt mondja az Úr: Mihelyt eltelik Babilonban a hetven esztendő,
meglátogatlak titeket; s betöltöm rajtatok az én jó szómat, hogy
visszahozzalak titeket e helyre.

Mert én tudom az én gondolatimat, a melyeket én felőletek gondolok, azt
mondja az Úr; békességnek és nem háborúságnak gondolata, hogy kivánatos
véget adjak néktek.

Akkor segítségre hívtok engem, és elmentek és imádtok engem, és
mghallgatlak titeket.

És kerestek engem és megtaláltok, mert teljes szívetekből kerestek
engem.

És megtaláltok engem, azt mondja az Úr, és visszahozlak a fogságból, és
összegyűjtlek titeket minden nemzet közül és mindama helyekről, a hová
kiűztelek titeket, azt mondja az Úr, és visszahozlak e helyre, a honnan
számkivetettelek titeket.

Mert ezt mondjátok: Támasztott nékünk az Úr prófétákat Babilonban is.

Mert ezt mondja az Úr a királynak, a ki Dávid székében ül, és az egész
népnek, a mely e városban lakik, tudniillik a ti atyátok fiainak, a kik
nem mentek el veletek a fogságra:

Ezt mondja a Seregek Ura: Ímé, én reájok küldöm a fegyvert, az éhséget
és a döghalált, és olyanokká teszem őket, a milyenek a keserű fügék, a
melyek a rosszaság miatt ehetetlenek.

És üldözöm őket fegyverrel, éhséggel és döghalállal, és rettenetessé
teszem őket a föld minden országára, átokká és csudává és szörnyűséggé
és mindama nemzetnek gúnyjává, a melyek közé kivetettem őket.

Azért mert nem hallgattak az én beszédeimre, azt mondja az Úr, a
melyeket én üzentem nékik az én szolgáim, a próféták által, jó reggel
elküldvén, de nem hallgattátok, azt mondja az Úr.

Ti azért, ti foglyok, halljátok meg az Úrnak szavát mindnyájan, a kiket
Jeruzsálemből Babilonba küldtem.

Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene Akhábra a Kolája fiára, és
Sedékiásra a Mahásiás fiára, a kik hamisan prófétálnak néktek az én
nevemben: Ímé, én odaadom őket Nabukodonozornak, Babilon királyának
kezébe, és szemeitek láttára megöli őket.

És mind azokról vesznek átokformát a Júdából való foglyok, a kik
Babilonban vannak, mondván: Tegyen téged az Úr olyanná, mint Sedékiást
és mint Akhábot, a kiket tűzzel égetett meg a babiloni király.

Mert istentelenséget cselekedtek Izráelben, és paráználkodtak az ő
felebarátjaik feleségével, és az én nevemben hazugságot szóltak, a mit
nem parancsoltam nékik. Én pedig tudom azt, és bizonyság vagyok, azt
mondja az Úr!

A nehelámiti Semájának is szólj, ezt mondván:

Így szól a Seregek Ura, az Izráel Istene, mondván: Mivelhogy te levelet
küldöttél a magad nevével az egész néphez, a mely Jeruzsálemben van, és
Sofóniás paphoz, a Mahásiás fiához; és az összes papokhoz, mondván:

Az Úr tett téged pappá Jojáda pap helyébe, hogy felügyelők legyenek az
Úr házában minden bolond férfiún, és prófétálni akarón, hogy vessed ezt
a tömlöczbe és a kalodába.

Most azért, miért nem dorgáltad meg az Anatóthbeli Jeremiást, a ki
néktek prófétál?

Sőt még hozzánk küldött Babilonba, ezt mondván: Hosszú lesz az!
Építsetek házakat és lakjatok bennök, plántáljatok kerteket és éljetek
azoknak gyümölcseivel.

És elolvasá Sofóniás pap e levelet a Jeremiás próféta hallására.

És szóla az Úr Jeremiásnak, mondván:

Küldj el mind a foglyokhoz, mondván: Ezt mondja az Úr a nehelámiti
Semája felől: Mivelhogy prófétált néktek Semája, holott én nem küldtem
őt, és hazugsággal biztatott titeket;

Azért ezt mondja az Úr: Ímé, én megfenyítem a nehelámiti Semáját és az ő
magvát; nem lesz néki embere, a ki lakjék e nép között, és nem látja a
jót, melyet én az én népemmel cselekszem, azt mondja az Úr; mert az Úr
ellen való szót szólott.

30. Fejezet

Az a szó, a melyet szólott az Úr Jeremiásnak, mondván:

Ezt mondja az Úr, Izráel Istene, mondván: Mindama szókat, a melyeket
mondottam néked, írd meg magadnak könyvben;

Mert ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és visszahozom az én
népemet, az Izráelt és Júdát, azt mondja az Úr, és visszahozom őket arra
a földre, a melyet az ő atyáiknak adtam, és bírni fogják azt.

Ezek pedig azok a szók, a melyeket az Úr Izráel és Júda felől szólott.

Ezt mondta ugyanis az Úr: A félelemnek, rettentésnek szavát hallottuk,
és nincs békesség.

Kérdjétek meg csak és lássátok, ha szűl-é a férfi? Miért látom minden
férfi kezét az ágyékán, mintegy gyermekszűlőét, és miért változtak
orczáik fakósárgává?

Jaj! mert nagy az a nap annyira, hogy nincs hozzá hasonló és háborúság
ideje az Jákóbon; de megszabadul abból!

És azon a napon, azt mondja a Seregek Ura, letöröm majd az ő igáját a te
nyakadról, köteleidet leszaggatom, és nem szolgálnak többé idegeneknek.

Hanem szolgálnak az Úrnak az ő Istenöknek, és Dávidnak az ő királyoknak,
a kit feltámasztok nékik.

Te azért ne félj, oh én szolgám Jákób, azt mondja az Úr, se ne rettegj
Izráel; mert ímhol vagyok én, a ki megszabadítlak téged a messze
földről, és a te magodat az ő fogságának földéből; és visszatér Jákób és
megnyugoszik, és bátorságban lesz, és nem lesz, a ki megháborítsa.

Mert veled vagyok én, azt mondja az Úr, hogy megtartsalak téged: mert
véget vetek minden nemzetnek, a kik közé kiűztelek téged, csak néked
nem vetek véget, hanem megfenyítelek téged ítélettel, mert nem hagylak
egészen büntetés nélkül.

Mert ezt mondja az Úr: Veszedelmes a te sebed, gyógyíthatatlan a te
sérülésed.

Senki sincsen, a ki megítélje a te ügyedet, hogy bekösse sebedet,
orvosságok és balzsam nincsenek számodra.

Elfeledkezett rólad minden szeretőd, és nem keres téged: mert
megvertelek ellenséges veréssel, kegyetlen ostorozással, a te bűnödnek
sokaságáért, és hogy eláradtak a te vétkeid.

Miért kiáltozol a te sebed miatt? veszedelmes a te sérülésed? a te bűnöd
sokaságáért és vétkeidnek eláradásáért cselekedtem ezeket veled.

Azért mindazok, a kik benyelnek téged, elnyeletnek, és valamennyi
ellenséged mind fogságra jut: és a te fosztogatóidat kifosztottakká, és
minden te zsákmánylóidat zsákmánynyá teszem.

Mert orvosságot adok néked, és kigyógyítlak a te sérülésedből, azt
mondja az Úr. Mert számkivetettnek hívtak téged, Sion; nincs, a ki
tudakozódjék felőle.

Ezt mondja az Úr: Ímé, visszahozom Jákób sátorának foglyait, és
könyörülök az ő hajlékain, és a város felépíttetik az ő magas helyén, és
a palota a maga helyén marad.

És hálaadás és öröm szava jő ki belőlök, és megsokasítom őket és meg nem
kevesednek, megöregbítem őket és meg nem kisebbednek.

És az ő fiai olyanok lesznek, mint eleintén, és az ő gyülekezete erősen
megáll az én orczám előtt, de megbüntetem mindazokat, a kik nyomorgatták
őt.

És az ő fejedelme ő belőle támad, és az ő uralkodója belőle jő ki, és
magamhoz bocsátom őt, hogy közeledjék hozzám: mert kicsoda az, a ki
szívét arra hajtaná, hogy hozzám jőjjön, azt mondja az Úr.

És népemmé lesztek, én pedig a ti Istenetek leszek.

Ímé, az Úrnak szélvésze, haragja tör elő, és a rohanó szélvész a
hitetlenek fejére zúdul.

Nem szűnik meg az Úr felgerjedt haragja, míg végbe nem viszi, és míg meg
nem valósítja az ő szívének gondolatait. Az utolsó napokban értitek meg
e dolgot.

31. Fejezet

Az időben, monda az Úr, Izráel minden nemzetségének Istene leszek, és ők
az én népemmé lesznek.

Ezt mondja az Úr: Kegyelmet talált a pusztában a fegyvertől
megmenekedett nép, az Isten ő előtte menvén, hogy megnyugtassa őt, az
Izráelt.

Messzünnen is megjelent nékem az Úr, mert örökkévaló szeretettel
szerettelek téged, azért terjesztettem reád az én irgalmasságomat.

Újra felépítlek téged, és felépülsz, oh Izráel leánya. Újra felékesíted
magadat, dobokkal és vígadók seregében jösz ki.

Még szőlőket plántálsz Samariának hegyein; a kik plántálják a plántákat,
élnek is azok gyümölcsével.

Mert lészen egy nap, mikor a pásztorok kiáltnak az Efraim hegyén:
Keljetek fel, és menjünk fel Sionba az Úrhoz, a mi Istenünkhöz.

Mert ezt mondja az Úr: Énekeljetek Jákóbnak vígassággal, és ujjongjatok
a nemzetek fejének. Hirdessétek dicséretét, és mondjátok: Tartsd meg
Uram a te népedet, az Izráel maradékát.

Ímé, én elhozom őket észak földéből, és összegyűjtöm őket a földnek
széleiről, közöttök lesz vak, sánta, viselős és gyermek-szűlő is lesz
velök, mint nagy sereg jőnek ide vissza.

Siralommal jőnek és imádkozva hozom őket, vezetem őket a vizek folyásai
mellett egyenes úton, hol el nem esnek, mert atyja leszek az Izráelnek,
és az Efraim + nékem elsőszülöttem.

Halljátok meg az Úrnak szavát, ti pogányok, és hirdessétek a messzevaló
szigeteknek, és ezt mondjátok: A ki elszórta az Izráelt, az gyűjti őt
össze, és megőrzi, mint a pásztor a maga nyáját.

Mert megváltotta az Úr Jákóbot, és kimentette a nálánál erősebbnek
kezéből.

És eljőnek és énekelnek a Sion ormán, és futnak az Úrnak javaihoz, búza,
bor, olaj, juhok és barmok nyája felé, és az ő lelkök olyan lesz, mint a
megöntözött kert, és nem bánkódnak többé.

Akkor vígadoz a szűz a seregben, és az ifjak és a vének együttesen, és
az ő siralmokat örömre fordítom, és megvígasztalom és felvidámítom őket
az ő bánatukból.

És a papok lelkét megelégítem kövérséggel, és az én népem eltelik
javaimmal, azt mondja az Úr.

Ezt mondja az Úr: Szó hallatszott Rámában, sírás és keserves jajgatás;
Rákhel siratta az ő fiait, nem akart megvígasztaltatni az ő fiai felől,
mert nincsenek.

Ezt mondja az Úr: Tartsd vissza szódat a sírástól és szemeidet a
könyhullatástól, mert meglesz a te cselekedetednek jutalma, azt mondja
az Úr, hiszen az ellenség földéből térnek vissza.

Jövendődnek is jó reménysége lészen, azt mondja az Úr, mert fiaid
visszajőnek az ő határaikra.

Jól hallottam, hogy panaszolkodott Efraim: Megvertél engem és
megverettetém, mint a tanulatlan tulok; téríts meg engem és megtérek,
mert te vagy az Úr, az én Istenem.

Mert azután, hogy megtérítettél engem, megbántam bűnömet, és miután
megismertem magamat, czombomat vertem; szégyenkezem és pirulok, mert
viselem az én ijfúságomnak gyalázatát.

Avagy nem kedves fiam-é nékem Efraim? Avagy nem kényeztetett gyermek-é?
Hiszen valahányszor ellene szóltam, újra megemlékeztem ő róla, azért
az én belső részeim megindultak ő rajta, bizony könyörülök rajta, azt
mondja az Úr!

Rendelj magadnak útjelzőket, rakj útmutató oszlopokat, vigyázz az
ösvényre, az útra, a melyen mentél, jőjj vissza Izráelnek leánya, jőjj
vissza ide a te városodba!

Meddig bújdosol, oh szófogadatlan leány? Mert az Úr új rendet teremt e
földön. Asszony + környékezi a férfit.

Ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Újra e szókat mondják majd
a Júda földén és az ő városaiban, mikor visszahozom az ő foglyaikat:
Áldjon meg téged az Úr, oh igazságnak háza, oh szent hegy!

És ott lakoznak majd Júda és minden ő városa, a szántóvetők és
baromtartók együttesen.

Mert megitatom a szomjú lelket, és minden éhező lelket megelégítek.

Ezért vagyok ébren és vigyázok, és az én álmom édes nékem.

Ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és bevetem az Izráel házát és a
Júda házát embernek magvával és baromnak magvával.

És a miképen gondom volt arra, hogy kigyomláljam és elrontsam, letörjem
és pusztítsam és veszedelembe sodorjam őket, azonképen vigyázok arra,
hogy megépítsem és beplántáljam őket, azt mondja az Úr!

Ama napokban nem mondják többé: Az atyák ették meg az egrest, és a fiak
foga vásott el bele.

Sőt inkább kiki a maga gonoszságáért hal meg; minden embernek, ki
megeszi az egrest, tulajdon foga vásik el bele.

Ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr; és új szövetséget kötök az
Izráel házával és Júda házával.

Nem ama szövetség szerint, a melyet az ő atyáikkal kötöttem az napon, a
melyen kézen fogtam őket, hogy kihozzam őket Égyiptom földéből, de a kik
megrontották + az én szövetségemet noha én férjök maradtam, azt mondja
az Úr.

Hanem ezt lesz a szövetség, a melyet e napok után az Izráel házával
kötök, azt mondja az Úr: Törvényemet az ő belsejökbe helyezem, és az ő
szívökbe írom be, és Istenökké lesznek, ők pedig népemmé lesznek.

És nem tanítja többé senki az ő felebarátját, és senki az ő atyjafiát,
mondván: Ismerjétek meg az Urat, mert ők mindnyájan megismernek engem,
kicsinytől fogva nagyig, azt mondja az Úr, mert megbocsátom + az ő
bűneiket, és vétkeikről többé meg nem emlékezem.

Ezt mondja az Úr, a ki adta a napot, hogy világítson nappal, a ki
törvényt szabott a holdnak és a csillagoknak, hogy világítsanak éjjel, a
ki felháborítja a tengert és annak habjai zúgnak, Seregek Ura az ő neve:

Ha eltünnek e törvények előlem, azt mondja az Úr, az Izráelnek magva is
megszakad, hogy soha én előttem nép ne legyen.

Ezt mondja az Úr: Ha megmérhetik az egeket ott fenn, és itt alant
kifürkészhetik a föld fundamentomait: én is megútálom Izráelnek minden
magvát, mindazokért, a miket cselekedtek, azt mondja az Úr!

Ímé eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és felépíttetik a város az Úrnak
a Hanániel tornyától fogva a szeglet kapujáig.

És kijjebb megy még a mérőkötél azzal átellenben a Garéb hegyéig, és
lefordul Góhat felé.

És a holttesteknek és a hamunak egész völgye, és az egész mező a Kidron
patakáig, a lovak kapujának szegletéig kelet felé az Úr szent helye
lesz, nem rontatik el, sem el nem pusztíttatik soha örökké.

32. Fejezet

Az a szó, a melyet szóla az Úr Jeremiásnak, Sedékiásnak, a Júda
királyának tizedik esztendejében: Ez az esztendő a Nabukodonozor
tizennyolczadik esztendeje.

És akkor megszállotta vala a babiloni király serege Jeruzsálemet, és
Jeremiás próféta elzárva vala a tömlöcznek pitvarában, a mely a Júda
királyának házában vala.

Mert Sedékiás, a Júda királya záratta be őt, mondván: Miért prófétálsz
te, ezt mondván: Ezt mondta az Úr: Ímé, én e várost a babiloni király
kezébe adom és beveszi azt?

És Sedékiás, a Júda királya, meg nem menekszik a Káldeusok kezéből,
hanem a babiloni király kezébe adatik, és ennek szája szól amannak
szájával, és ennek szemei látják amannak szemeit.

És Babilonba viszi Sedékiást és ott lesz mindaddig, míg meg nem
látogatom őt, azt mondja az Úr, hogyha hadakoztok a Káldeusok ellen, nem
lesz jó dolgotok.

És monda Jeremiás: Szólott az Úr nékem, ezt mondván:

Ímé, Hanameél, Sallumnak, a te nagybátyádnak fia hozzád megy, mondván:
Vedd meg az én mezőmet, a mely Anatótban van, mert téged illet vér
szerint, hogy megvegyed.

Eljöve azért hozzám Hanameél, az én nagybátyámnak fia, az Úr beszéde
szerint a tömlöcz pitvarához, és monda nékem: Kérlek, vedd meg az én
mezőmet, a mely Anatótban, a Benjámin földén van, mert téged illet, mint
örököst, és te reád néz vér szerint is, vedd meg hát magadnak. Akkor
észrevevém, hogy az Úr szava ez.

Azért megvevém Hanameéltől, az én nagybátyámnak fiától a mezőt, a mely
Anatótban van, és kifizettem néki a pénzt, tizenhét ezüst siklust.

És beírám levélbe és megpecsétlém, és tanúkat is állíték, és megmérém a
pénzt mérlegen.

Ezután kezembe vevém a vétel felől való levelet, a mely meg vala
pecsételve a parancsolat és törvények szerint, és a közönséges levelet
is.

És a vétel felől való levelet odaadám Báruknak, a Néria fiának, a ki
Mahásiás fia vala, Hanameélnek, az én nagybátyám fiának szemei előtt, és
a tanúk szemei előtt, a kik be valának írva a vétel felől való levélbe,
mindama júdaiak szemei előtt, a kik ülnek vala a tömlöcz pitvarában.

És parancsolék Báruknak azok szemei előtt, mondván:

Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Vedd fel e leveleket, ezt a
vételi levelet, mind a bepecsételtetett, mind a közönséges levelet, és
tedd azokat cserépedénybe, hogy sok ideig elálljanak.

Mert ezt mondja a Seregek Ura, Izráel Istene: Még házakat, mezőket és
szőlőket fognak venni e földön.

És könyörgék az Úrnak, miután odaadám a vétel felől való levelet
Báruknak, a Néria fiának, mondván:

Ah, ah, Uram Isten! Ímé te teremtetted a mennyet és földet a te nagy
hatalmaddal és a te kiterjesztett karoddal, és semmi sincs lehetetlen
előtted!

A ki irgalmasságot cselekszel ezeríziglen, és a ki az atyák bűnéért az ő
fiaik keblében fizetsz meg ő utánok, te nagy Isten, te hatalmas, a kinek
neve Seregeknek Ura!

Nagy tanácsú és hatalmas cselekedetű, a kinek szemei jól látják az
emberek fiainak minden + útait, hogy kinek-kinek megfizess az ő útai
szerint, és az ő cselekedeteinek gyümölcse szerint;

A ki jeleket és csudákat tettél Égyiptom földén és mind e napiglan mind
Izráel földén, mind az embereken, és nevet szerzettél magadnak, a mint
ez mai nap is megvan.

És kihoztad a te népedet, az Izráelt Égyiptom földéből jelekkel
és csudákkal, és hatalmas kézzel, és kinyújtott karral, és nagy
rettegtetéssel.

És nékik adtad e földet, a mely felől megesküdtél az ő atyáiknak, hogy
adsz nékik tejjel és mézzel folyó földet.

És bementek és birtokolták azt, mindazáltal nem hallgattak a te szódra,
és nem jártak a te törvényeidben, a miket parancsoltál nékik, hogy
megcselekedjék, azokból semmit sem cselekedtek, azért mind e gonoszt
rájok borítottad.

Ímé, a sánczok a városhoz érnek, hogy bevegyék azt, és e város odaadatik
a Káldeusok kezébe, a kik megostromolják ezt fegyverrel, éhséggel és
döghalállal. És a mit szólottál, meglett, ímé látod is.

És mégis azt mondottad, Uram Isten, nékem: Végy magadnak mezőt pénzen,
és legyenek tanúid felőle, holott a város a Káldeusok kezébe adatik.

És szóla az Úr Jeremiásnak, mondván:

Ímé, én az Úr, Istene vagyok minden testnek, vajjon van-é valami
lehetetlen nékem?

Azért ezt mondja az Úr: Ímé, én odaadom e várost a Káldeusok kezébe, és
Nabukodonozornak, a babiloni királynak kezébe, hogy bevegye azt.

És bemennek a Káldeusok, a kik ostromolják e várost, és e várost
felgyújtják tűzzel és felégetik azt, és a házakat is, a melyeknek
tetején füstöltek a Baálnak és áldoztak idegen isteneknek, hogy engem
haragra ingereljenek.

Mert Izráel fiai és Júda fiai ifjúságoktól fogva csak azt cselekedték,
a mi gonosz az én szemeim előtt, és az Izráel fiai csak haragra
gerjesztettek engem az ő kezeik cselekedeteivel, azt mondja az Úr.

Mert csak bosszúságomra és búsulásomra volt e város, attól a naptól
fogva, a melyen építették azt, mind ez ideig, úgy hogy el kell azt
törlenem az én színem elől.

Az Izráel fiainak és a Júda fiainak minden bűnéért, a melyet
cselekedtek, hogy felháborítsanak engem, ők magok, az ő királyaik,
fejedelmeik, papjaik és prófétáik és Júda vitézei és Jeruzsálem
polgárai.

És háttal fordultak felém és nem arczczal, és tanítottam őket jó reggel,
és noha tanítottam őket, + nem voltak készek az intés befogadására.

Sőt az ő útálatosságaikat behelyezték a házba, a mely az én nevemről
neveztetik, hogy megfertőztessék azt.

És magaslatokat emeltek a Baálnak, a Ben-Hinnom völgyében, hogy
megáldozzák fiaikat és leányaikat a Moloknak, a mit nem parancsoltam
nékik, és még csak nem is gondoltam, hogy ez útálatosságot
megcselekedjék, hogy Júdát vétekre vigyék.

És most azért azt mondja az Úr, Izráel Istene e városnak, a mely felől
ti mondjátok: Odaadatik a babiloni király kezébe, fegyver, éhség és
döghalál miatt:

Ímé én összegyűjtöm őket mindama földekről, a melyekre kiűztem őket
haragomban, felgerjedésemben és nagy bosszankodásomban, és visszahozom
őket e helyre, és lakni hagyom őket bátorságban.

És népemmé lesznek nékem, én pedig nékik Istenök leszek.

És adok nékik egy szívet és egy útat, hogy mindenkor engem féljenek,
hogy jól legyen dolguk, nékik és az ő fiaiknak ő utánok.

És örökkévaló szövetséget kötök velök, hogy nem fordulok el tőlök és a
velök való jótéteménytől, és az én félelmemet adom az ő szívökbe, hogy
el ne távozzanak tőlem.

És örvendezek bennök, ha jót cselekedhetem velök és biztosan
beplántálhatom + őket e földbe, teljes szívvel és teljes lélekkel.

Mert ezt mondja az Úr: A miképen ráhoztam e népre mind e nagy
veszedelmet, azonképen hozom rájok mind azt a jót, a miket én ő felőlök
mondok.

És vesznek még mezőt e földön, a mely felől ti ezt mondjátok: Pusztaság
ez emberek nélkül, barmok nélkül, és odaadatik a Káldeusok kezébe.

Pénzen vesznek mezőket, és beírják a levélbe, és megpecsételik, és
tanukat állítanak a Benjámin földén, Jeruzsálem környékén és Júda
városaiban, a hegyi városokban és a síkföldi városokban és a dél felé
való városokban, mert visszahozom az ő foglyaikat, azt mondja az Úr.

33. Fejezet

Másodszor is szóla az Úr Jeremiásnak, mikor ő még fogva vala a tömlöcz
pitvarában, mondván:

Ezt mondja az Úr, a ki megteszi azt, az Úr, a ki megvalósítja azt, hogy
megerősítse azt, Úr az ő neve.

Kiálts hozzám és megfelelek, és nagy dolgokat mondok néked, és
megfoghatatlanokat, a melyeket nem tudsz.

Mert ezt mondja az Úr, az Izráel Istene, e városnak házai és a Júda
királyának házai felől, a melyek lerontattak kosokkal és fegyverrel.

Mikor elmentek, hogy vívjanak a Káldeusokkal, és hogy megtöltsék azokat
emberek holttesteivel, a kiket én haragomban és bosszúállásomban
megöltem, mivelhogy elrejtettem az én orczámat a várostól az ő sok
gonoszságukért:

Ímé, én hozok néki kötést és orvosságot, és meggyógyítom őket, és
megmutatom nékik a békesség és hűség kincseit.

És visszahozom Júdát és Izráelt a fogságból, és felépítem őket, mint
azelőtt.

És megtisztítom őket minden bűneiktől, a melyekkel vétkeztek ellenem,
és megbocsátom + minden bűneiket, a melyekkel vétkeztek ellenem, és a
melyekkel gonoszul cselekedtek ellenem.

És ez a város lészen nékem híremre, nevemre, örömömre, tisztességemre és
dicséretemre e földnek minden nemzetsége előtt, a kik hallják mindama
jót, a melyet én cselekszem velök, és félni és rettegni fognak mindama
jóért és mindama békességért, a melyet én szerzek nékik!

Ezt mondja az Úr: Hallatszani fog még e helyen (a mely felől ti ezt
mondjátok: Pusztaság ez, emberek nélkül és barom nélkül való), a Júda
városaiban és Jeruzsálem utczáiban, a melyek elpusztíttattak és ember
nélkül és lakó nélkül és oktalan állat nélkül vannak,

Örömnek szava és vígasság szava, vőlegény szava és menyasszony szava,
és azoknak szava, kik ezt mondják: Dícsérjétek a Seregek Urát, mert jó
az Úr, mert örökkévaló az ő kegyelme; a kik hálaáldozatot hoznak az Úr
házába, mert visszahozom e föld népét a fogságból, mint annakelőtte, azt
mondja az Úr.

Ezt mondja a Seregek Ura: E puszta helyen, a melyen nincs ember és
barom, és ennek minden városában pásztorok fognak még lakozni, a kik az
ő juhaikat terelgetik.

A hegyi városokban, a síkföldi városokban, a dél felől való városokban,
a Benjámin földén, Jeruzsálem környékén és Júda városaiban még juhnyájak
fognak átmenni a számlálónak keze alatt, azt mondja az Úr.

Ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és megbizonyítom az én jó
szómat, a melyet az Izráel házának és a Júda házának szóltam.

Azokban a napokban és abban az időben sarjasztok Dávidnak igaz
sarjadékot, és jogot és igazságot szerez e földön.

Azokban a napokban megszabadul a Júda, és bátorságban lakozik
Jeruzsálem, és így hívják majd őt: Az Úr a mi igazságunk.

Mert ezt mondja az Úr: Nem vész ki a Dávid férfi sarjadéka, a ki az
Izráel házának székébe üljön.

És a lévita papok férfi sarjadéka sem vész ki előlem, a ki égőáldozatot
áldozzon, és ételáldozatot égessen, és véres áldozatot készítsen
mindenkor.

És szóla az Úr Jeremiásnak, mondván:

Ezt mondja az Úr: Ha felbonthatjátok az én szövetségemet a nappal, és az
én szövetségemet az éjszakával, hogy se nap, se éjszaka ne legyen az ő
idejében:

Az én szolgámmal, Dáviddal való szövetségem is felbomlik, hogy ne
legyen fia, a ki uralkodjék az ő székében, és a lévita papokkal, az én
szolgáimmal.

Mint az ég serege meg nem számlálható, és a tenger fövenye meg nem
mérhető, úgy megsokasítom az én szolgámnak, Dávidnak magvát, és a
Lévitákat, a kik nékem szolgálnak.

És szóla az Úr Jeremiásnak, mondván:

Nem vetted észre, mit szóla e nép? mondván: A két nemzetséget, a melyet
az Úr kiválasztott vala, elveté, és az én népemet megútálták úgy, hogy
többé ő előttök nem nemzet az.

Ezt mondja az Úr: Ha szövetségem nem lesz a nappal és az éjszakával, és
ha nem szabtam törvényeket az égnek és a földnek,

Jákóbnak és az én szolgámnak, Dávidnak magvát is elvetem, úgy hogy az ő
magvából senkit fel ne vegyenek, a ki uralkodjék Ábrahámnak, Izsáknak és
Jákóbnak magván: mert visszahozom őket a fogságból, és megkegyelmezek
nékik.

34. Fejezet

Az a beszéd, a melyet szólott az Úr Jeremiásnak, (mikor Nabukodonozor a
babiloni király és az egész serege és a föld minden országa, a melyek
az ő hatalma alatt valának, és a népek mind vívták vala Jeruzsálemet és
minden városát) mondván:

Ezt mondja az Úr, az Izráel Istene: Menj el, és mondd meg Sedékiásnak, a
Júda királyának, és így szólj néki: Ezt mondja az Úr: Ímé, én odaadom e
várost a babiloni király kezébe, és felgyújtja ezt tűzzel.

És te el nem szaladsz az ő kezéből, hanem bizonynyal megfognak és kezébe
adnak, és a te szemeid meglátják a babiloni királynak szemeit, és az ő
szája a te száddal szól, és bemégy Babilonba.

Mindazáltal halld meg az Úrnak szavát Sedékiás, Júda királya; ezt mondja
az Úr te felőled: Nem halsz meg fegyver által.

Békességben halsz meg, és a mint füstöltek a te atyáidnak, az előbbi
királyoknak, a kik te előtted voltak, úgy füstölnek néked is, és így
siratnak téged: Jaj uram! Mert én szóltam e szót, azt mondja az Úr.

És megmondá Jeremiás próféta Sedékiásnak, a Júda királyának, mind e
szavakat Jeruzsálemben.

A babiloni király serege pedig vívja vala Jeruzsálemet és Júdának minden
városát, a melyek megmaradtak vala, tudniillik Lákist és Azekát, mert a
Júda városai közül csak ezek maradtak vala meg, mint erősített városok.

Ez a beszéd, melyet szóla az Úr Jeremiásnak, minekutána Sedékiás király
szövetséget köte az egész Jeruzsálembeli néppel, szabadságot hirdetvén
köztük.

Hogy kiki bocsássa szabadon szolgáját és kiki az ő szolgálóleányát a
héber férfit és a héber leányt, hogy senki ne szolgáltasson közöttük az
ő Júdabeli atyjafiával.

És engedelmeskedtek mindnyájan a fejedelmek és az egész nép, a kik
szövetséget kötöttek, hogy kiki szabadon bocsássa az ő szolgáját és
kiki az ő szolgálóleányát, hogy senki azokkal ne szolgáltasson többé és
engedelmeskedtek és elbocsáták azokat.

De azután elváltozának, és visszahozák a szolgákat és szolgálóleányokat,
a kiket szabadon bocsátottak vala, és őket szolgákká és
szolgálóleányokká tevék.

És lőn az Úrnak szava Jeremiáshoz az Úrtól, mondván:

Ezt mondja az Úr, Izráel Istene: Én szövetséget kötöttem a ti
atyáitokkal azon a napon, a melyen kihoztam őket Égyiptom földéről, a
szolgálatnak házából, mondván:

Mikor a hét esztendő eltelik, kiki bocsássa el az ő héber atyjafiát, a
ki néked eladatott vala és hat esztendeig szolgált téged; bocsássad őt
magadtól szabadon. De nem hallgatának a ti atyáitok engemet, és fülöket
sem hajtották erre.

És ti ma megtértetek vala, és igazat cselekedtetek vala én előttem,
kiki szabadságot hirdetvén az ő atyjafiának, és én előttem szövetséget
kötöttetek abban a házban, a mely az én nevemről neveztetett.

De elváltoztatok, és beszenynyeztétek az én nevemet, és kiki visszahozta
az ő szolgáját és kiki az ő szolgálóleányát, kiket egészen szabadon
bocsátottatok vala, és igába vetettétek őket, hogy néktek szolgáitok és
szolgáló leányaitok legyenek.

Azért ezt mondja az Úr: Ti nem hallgattatok reám, hogy kiki szabadságot
hirdessen az ő atyjafiának és kiki az ő felebarátjának. Ímé, én hirdetek
néktek szabadságot, azt mondja az Úr, a fegyverre, a döghalálra és az
éhségre, és odaadlak titeket e föld minden országainak útálatára.

És odaadom a férfiakat, a kik megszegték az én szövetségemet, a kik
nem teljesítették a szövetség pontjait, a melyet előttem kötöttek vala
tulokkal, a melyet ketté vágának és átmenének annak részei között,

Júdának fejedelmeit és Jeruzsálem fejedelmeit, az udvari szolgákat és a
papokat és a földnek minden népét, a kik átmentek a tulok részei között:

Odaadom őket az ő ellenségeik kezébe, és az ő lelköket keresők kezébe,
és az ő holttestök ez égi madaraknak és a föld vadainak lesznek
eledelévé.

Sedékiást, a Júda királyát és az ő fejedelmeit is odaadom az ő
ellenségeiknek kezébe, és az ő lelköket keresők kezébe, és a babiloni
király seregének kezébe, a mely + eltávozik tőletek.

Ímé, én parancsolok, azt mondja az Úr, és visszahozom őket e városra,
és vívják azt, és beveszik és felgyújtják tűzzel, és pusztasággá teszem
Júda városait, lakhatatlanokká.

35. Fejezet

Az a beszéd, a melyet szóla az Úr Jeremiásnak, Jojákimnak, Jósiás, Júda
királya fiának idejében, mondván:

Menj el a Rékábiták házához, és szólj velök, és vidd be őket az Úr
házába, a kamarák egyikébe, és adj nékik bort inni.

És mellém vevém Jaazániát, Jeremiásnak fiát, ki fia vala Habasániának,
és az ő rokonait és minden fiait és a Rékábiták egész háznépét.

És bevivém őket az Úr házába, a Hanán fiainak a kamarájába ki
Igdaliásnak, az Isten emberének fia vala, a mely a fejedelmek kamarája
mellett vala, Mahásiásnak, Sallum fiának kamaráján felül, a ki az
ajtónak őrizője vala.

És a Rékábiták háza népének fiai elé borral telt kancsókat és poharakat
tevék, és ezt mondám nékik: Igyatok bort!

És felelének: Nem iszunk bort, mert Jónadáb, Rékábnak fia, a mi atyánk
parancsolta nékünk, mondván: Ne igyatok ti bort soha, se a ti fiaitok.

Se házat ne építsetek, se vetést ne vessetek, se szőlőt ne ültessetek,
se ne tartsatok; hanem sátorokban lakjatok teljes életetekben, hogy sok
ideig éljetek e földnek színén, a melyben ti jövevények vagytok.

És hallgattunk Jónadábnak a Rékáb fiának, a mi atyánknak szavára
mindabban, a miket parancsolt nékünk, hogy teljes életünkben bort ne
igyunk mi, a mi feleségeink, a mi fiaink és a mi leányaink.

Se házakat ne építsünk, hogy azokban lakjunk, se szőlőnk, se mezőnk, se
vetésünk ne legyen nékünk.

Hanem lakozzunk sátorokban. Hallgattunk azért, és a szerint
cselekedtünk, a mint nékünk Jónadáb, a mi atyánk megparancsolta vala.

Mikor pedig feljöve Nabukodonozor, a babiloni király a földre, akkor ezt
mondánk: Jertek el, menjünk be Jeruzsálembe a káldeai sereg előtt és a
Siriabeli sereg előtt; és Jeruzsálemben lakoztunk.

És szóla az Úr Jeremiásnak, mondván:

Így szól a Seregek Ura, az Izráel Istene: Menj el, mondd meg a Júda
fériainak és Jeruzsálem lakosainak: Nem veszitek-é fel az intést, hogy
hallgassatok az én beszédeimre? azt mondja az Úr.

Jónadábnak, a Rékáb fiának intései teljesedtek, a melyekkel
megparancsolta az ő fiainak, hogy bort ne igyanak, és mindez ideig sem
ittak bort; mert hallgattak az ő atyjok parancsolatjára; én is szóltam
néktek; szóltam pedig jó reggel, de nem engedtetek nékem.

És elküldtem hozzátok minden én szolgámat, a prófétákat, és pedig jó
reggel küldém, mondván: Kérlek, kiki térjen meg az ő gonosz útjáról,
jobbítsátok meg cselekedeteiteket, és idegen istenek után ne járjatok,
hogy nékik szolgáljatok, és lakoztok a földön, a melyet néktek és a ti
atyáitoknak adtam, de fületeket sem hajtátok reá, és nem hallgattatok
reám.

Mivelhogy Jónadábnak, a Rékáb fiának fiai teljesítik az ő atyjoknak
parancsolatját, melyet parancsolt vala nékik, e nép pedig nem hallgata
reám;

Azért ezt mondja az Úr, a Seregek Istene, az Izráel Istene: Ímé, én
rábocsátom Júdára és Jeruzsálemnek minden lakóira mindama veszedelmet,
a melyről szóltam nékik; azért mert szóltam nékik, de nem hallották,
kiáltottam nékik, de nem feleltek.

A Rékábiták házának pedig monda Jeremiás: Ezt mondja a Seregek Ura,
az Izráel Istene: Mivelhogy hallgattatok Jónadábnak, a ti atyátoknak
parancsolatjára, és megtartottátok minden parancsolatját, és úgy
cselekedtetek, a mint meghagyta volt néktek:

Azért ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Nem fogyatkozik el
Jónadábnak, a Rékáb fiának maradéka, a ki előttem álljon mindenkor.

36. Fejezet

És Jojákimnak, a Jósiás fiának, Júda királyának negyedik esztendejében
is szóla az Úr Jeremiásnak, mondván:

Végy elő egy könyvet, és mind írd belé a szókat, a miket én szóltam
néked az Izráel és a Júda ellen és minden nemzet ellen, a naptól fogva,
a melyen szóltam néked a Jósiás ideje óta mind e napig.

Hátha meghallja a Júda háza mindazokat a veszedelmeket, a melyeket én
néki szerezni szándékozom, hogy kiki megtérjen az ő gonosz útáról, és
megbocsássam az ő bűnöket és vétköket.

És előhívá Jeremiás Bárukot, a Néria fiát, és megírá Báruk a Jeremiás
szája után a könyvbe mindama szókat, a melyeket az Úr szólott vala néki.

És parancsola Jeremiás Báruknak, mondván: Én fogoly vagyok, nem mehetek
be az Úr házába.

Azért te menj be, és a könyvből, a melyet az én számból írtál, olvasd el
az Úrnak szavait a népnek hallatára az Úrnak házában bőjti napon, és az
egész Júdának hallatára, a kik felgyülnek az ő városaikból, olvasd el
nékik.

Hátha az Úr elé száll könyörgésük, és mindenki megtér az ő gonosz
útáról, mert nagy az Úr haragja és felháborodása, a melylyel szólott az
Úr e nép ellen!

Báruk pedig, a Néria fia, mind a szerint cselekedék, a mint néki
Jeremiás próféta megparancsolta vala, elolvasván a könyvből az Úrnak
szavát, az Úrnak házában.

És Jojákimnak a Jósiás fiának, Júda királyának ötödik esztendejében, a
kilenczedik hónapban bőjtre hívták fel az Úr elé az egész Jeruzsálem
népét és az egész népet, a mely Júda városaiból jött vala fel
Jeruzsálembe.

És elolvasá Báruk a könyvből Jeremiás beszédeit az Úr házában
Gamáriának, az írástudó Sáfán fiának szobájában a felső pitvarban, az Úr
háza új kapujának nyílásában az egész nép hallatára.

És hallá Mikeás, Gamáriának, a Sáfán fiának fia az Úrnak minden beszédét
a könyvből.

És leméne a király házába az írástudó szobájába, és ímé, ott ülnek
vala mind a főemberek, Elisáma, az írástudó, és Dalajás, Semájának
fia, és Elnátán, Akbórnak fia, és Gamária, Sáfánnak fia, és Sedékiás,
Hanániásnak fia, és a többi főember is.

És elbeszélé nékik Mikeás mindazokat, a melyeket hallott vala a
könyvből, mikor olvasá Báruk a nép hallatára.

Azért elküldék mind a főemberek Jéhudit, a ki Natániának fia vala, a
ki Selémiának fia vala, a ki Kusinak fia vala, Bárukhoz, mondván: A
könyvet, a melyből olvastál a nép hallatára, vedd kezedbe, és jövel. És
kezébe vevé Báruk, a Néria fia a könyvet, és elméne hozzájok.

És mondának néki: Ülj le csak és olvasd azt a mi fülünk hallatára, és
elolvasá Báruk fülök hallatára.

És mikor meghallák mind e szókat, megrettenve tekintettek egymásra, és
mondának Báruknak: Bizony megjelentjük mind e szókat a királynak.

Bárukot pedig kérdezék, mondván: Jelentsd meg csak nékünk, mimódon írtad
mind e szókat az ő szájából?

És monda nékik Báruk: Szájával mondotta nékem mind e szókat, én pedig
beírtam e könyvbe tintával.

És mondának a főemberek Báruknak: Menj el, rejtőzzél el te és Jeremiás,
és ne tudja senki, hol vagytok.

És elmenének a királyhoz a pitvarba (és letevék a könyvet az írástudó
Elisámának szobájában) és elmondák mind e szókat a király hallatára.

És elküldé a király Jéhudit, hogy hozza el a könyvet; azért elhozá azt
az írástudó Elisámának szobájából, és elolvasá azt Jéhudi a király
hallatára és mindama főemberek hallatára, a kik a király előtt állnak
vala.

A király pedig a téli házban ül vala a kilenczedik hónapban, és a tűz ég
vala előtte.

És mikor Jéhudi három vagy négy levelet elolvasott vala, elmetélé azt az
írástudónak késével, és a tűzbe hajítá, a mely a tűzhelyen vala, mígnem
az egész könyv megége a tűzben, a mely a tűzhelyen vala.

Nem rettentek meg, sem ruhájokat nem szaggatták meg a király és
valamennyi szolgája, a kik hallják vala mind e szókat.

Sőt még Elnátán is és Delája és Gamária kérék a királyt, hogy a könyvet
ne égesse meg, de nem hallgata rájok.

Hanem meghagyá a király Jerákmeélnek, a Hammélek fiának, és Sérajának,
az Azriel fiának, és Selémiának, az Abdéel fiának, hogy fogják el
Bárukot, az írástudót, és Jeremiás prófétát, de az Úr elrejté őket.

Szóla pedig az Úr Jeremiásnak, miután a király megégette vala a könyvet
és beszédeket, a melyeket Báruk a Jeremiás szájából írt vala, mondván:

Térj vissza, végy magadnak más könyvet, és írd bele mind az elébbi
szókat, a melyek az elébbi könyvben valának, a melyet Jojákim, a Júda
királya megégetett.

És Jojákimnak, a Júda királyának mondd meg: Ezt mondja az Úr: Te égetted
meg a könyvet, mondván: Miért írtál ilyen szókat bele: Bizonyosan eljő
a babiloni király, és elveszti e földet, és kipusztít belőle embert és
állatot?

Azért ezt mondja az Úr Jojákim felől, a Júda királya felől: Nem lesz
néki, a ki a Dávid székébe üljön, és az ő holtteste elvettetik nappal a
hévre, éjszaka pedig a dérre.

És megbüntetem őt, és az ő magvát, és az ő szolgáit az ő bűneikért, és
rájok bocsátom és a Jeruzsálembeli polgárokra és Júdának férfiaira mind
azt a veszedelmet, a melyről szólottam nékik, de nem hallgattak meg.

Azért más könyvet vőn Jeremiás, és adá azt Báruknak, az írástudó Néria
fiának, és beírá abba a Jeremiásnak szájából minden szavát annak a
könyvnek, a melyet Jojákim, a Júda királya megégetett vala a tűzben. És
több dolgot is írának bele, hasonlókat az elébbiekhez.

37. Fejezet

Uralkodott pedig Sedékiás király, Jósiásnak fia, Kónia helyett, a ki
Jojákimnak fia vala, kit Nabukodonozor, a babiloni király királylyá tett
vala Júdának földében.

De nem hallgatá sem ő, sem az ő szolgái, sem a föld népe az Úrnak
szavát, a melyet szólott vala Jeremiás próféta által.

És elküldé Sedékiás király Júkált, Selémiának fiát, és Sofóniást,
Mahásiás papnak fiát Jeremiás prófétához, mondván: Kérlek, könyörögj mi
érettünk az Úrnak, a mi Istenünknek.

Jeremiás pedig be- és kimegy vala a nép között, mert még nem vetették
vala őt be a tömlöczbe.

A Faraó serege pedig kijött Égyiptomból, és a Káldeusok, a kik
megszállották Jeruzsálemet, meghallották e hírt ő felőlök, és elhagyták
Jeruzsálemet.

És szóla az Úr Jeremiás prófétának, mondván:

Ezt mondja az Úr, Izráel Istene: Ezt mondjátok a Júda királyának, a ki
elküldött titeket én hozzám, hogy megkérdezzetek engem: Ímé, a Faraó
serege, a mely kijött a ti segítségetekre, visszamegy Égyiptom földébe.

És visszatérnek a Káldeusok, és ostromolják e várost, és beveszik azt,
és megégetik tűzzel.

Ezt mondja az Úr: Ne csaljátok meg magatokat, mondván: Bizonyoson
elmennek mi rólunk a Káldeusok; mert nem mennek el.

Mert ha a Káldeusoknak egész seregét megveritek is, a kik ostromolnak
titeket, és közülök csak néhány megsebesült marad is: valamennyi felkél
az ő sátorából, és megégetik e várost tűzzel.

És mikor a Káldeusok serege elvonula Jeruzsálem alól a Faraó serege
miatt,

Jeremiás is kiindula Jeruzsálemből, menvén a Benjámin földére, hogy
osztályrészt kapjon onnan a nép között.

Mikor pedig ő a Benjámin kapujához ére és ott vala egy őr, a kinek neve
Jériás vala, Selémiásnak fia, a ki Hanániásnak fia vala, megfogá az
Jeremiás prófétát, és monda: Te a Káldeusokhoz szököl!

És monda Jeremiás: Hazugság! Nem szököm a Káldeusokhoz; de nem hallgata
rá. És Jériás megfogá Jeremiást, és vivé őt a fejedelmekhez.

És a fejedelmek megharaguvának Jeremiásra, és megvereték őt, és veték a
fogházba az írástudó Jónatán házába: mert azt rendelték vala fogháznak.

Mikor Jeremiás a tömlöczbe és a börtönbe juta, és sok napig vala ott
Jeremiás;

Akkor elkülde Sedékiás király és előhozatá őt, és megkérdezé a király a
maga házánál titkon, és monda: Van-é kijelentésed az Úrtól? Akkor monda
Jeremiás: Van! És azt is mondá: A babiloni király kezébe adatol.

Azután monda Jeremiás Sedékiás királynak: Mit vétettem ellened és a te
szolgáid ellen és e nép ellen, hogy a fogházba vetettetek engem?

És hol vannak a ti prófétáitok, a kik prófétáltak néktek, mondván: Nem
jő el a babiloni király ti ellenetek és e föld ellen?

Most halld csak, uram király, és hallgasd meg az én könyörgésemet, és ne
küldj engem vissza az írástudó Jónatán házába, hogy ott ne haljak meg.

Parancsolta azért Sedékiás király, hogy vessék Jeremiást a tömlöcz
pitvarába, és adjanak néki naponként egy-egy darab kenyeret a sütők
utczájából, a míg minden kenyér elfogy a városból. És ott marada
Jeremiás a tömlöcz pitvarában.

38. Fejezet

De meghallá Safátiás Mattánnak fia, és Gedáliás Passúrnak fia, és Jukál
a Selémiás fia, és Passúr a Melékiás fia a szókat, a melyeket szólott
vala Jeremiás az egész népnek, mondván:

Ezt mondja az Úr: A ki megmarad e városban, meghal fegyver miatt, éhség
miatt és döghalál miatt, a ki pedig kimegy a Káldeusokhoz, él, és az ő
élete nyereség lesz néki és él.

Ezt mondja az Úr: Bizonynyal a babiloni király seregének kezébe adatik e
város, és beveszi azt.

És mondának a fejedelmek a királynak: Kérünk, ölettesd meg ezt az
embert, mert megerőtleníti a vitézek kezeit, a kik megmaradtak a
városban, és az egész nép kezeit, hogy efféle szókat szól nékik, mert ez
az ember nem a nép megmaradására igyekszik, hanem veszedelmére.

És monda Sedékiás király: Ám a ti kezetekben van, mert a király semmit
sem tehet ellenetekre.

Azért elvivék Jeremiást, hogy bevessék Melkiásnak, a Hammélek fiának
vermébe, a mely a tömlöcz pitvarában vala; és lebocsáták Jeremiást
köteleken; a veremben pedig nem víz vala, hanem sár, és beesék Jeremiás
a sárba.

És meghallotta Ebed-Melek, a szerecsen, a ki udvari szolga vala (ő pedig
a király házában vala), hogy Jeremiást a verembe vetették, a király
pedig a Benjámin-kapuban ül vala.

Kiméne azért Ebed-Melek a király házából, és szóla a királynak, mondván:

Uram, király! gonoszul cselekedtek azok az emberek mindazzal, a mit
Jeremiás prófétával cselekedtek, a kik őt a verembe vetették; mert
meghal ott éhen, mert nem lesz ezután semmi kenyér e városban.

Parancsola azért a király Ebed-Meleknek, a szerecsennek, mondván:
Végy magadhoz innét harmincz embert, és vedd fel Jeremiás prófétát a
veremből, mielőtt meghalna.

Vőn azért Ebed-Melek magához harmincz embert, és beméne a király házába,
a kincstartó ház alá, és hoza onnét régi ruhadarabokat és elszakadozott
posztókat, és alábocsátá azokat Jeremiásnak köteleken a verembe.

És monda Ebed-Melek, a szerecsen, Jeremiásnak: Tedd a régi és
elszakadozott ruhadarabokat hónod alá, a kötelek alá és úgy cselekedék
Jeremiás.

Kivonták azért Jeremiást köteleken és kihozák őt a veremből, és lakék
Jeremiás a tömlöcz pitvarában.

Elkülde pedig Sedékiás király, és magához hozatá Jeremiás prófétát
a harmadik ajtóig, mely vala az Úrnak házában, és monda a király
Jeremiásnak: Téged valamiről kérdelek, semmi tagadást benne ne tégy!

Monda pedig Jeremiás Sedékiásnak: Ha megjelentem néked, avagy nem
bizonyosan megölsz-é engem? és ha tanácsot adok, nem hallgatsz rám.

És megesküvék Sedékiás király Jeremiásnak titkon, mondván: Él az Úr, a
ki teremtette nékünk e lelket, hogy nem öllek meg és nem adlak azoknak
az embereknek kezébe, a kik keresik a te lelkedet!

Akkor monda Jeremiás Sedékiásnak: Ezt mondja az Úr, a Seregek Istene,
az Izráel Istene: Ha kimégy a babiloni király fejedelmeihez, él a te
lelked, és e város nem égettetik meg tűzzel, hanem élsz te és a te házad
népe.

Ha pedig nem mégy ki a babiloni király fejedelmeihez, akkor e város
a Káldeusok kezébe adatik, felégetik ezt tűzzel, te sem szaladsz el
kezökből.

Monda Sedékiás király Jeremiásnak: Félek én a Júdabeliektől, a kik
átszöktek a Káldeusokhoz, hátha azok kezébe adnak engem, és csúfoskodnak
rajtam!

És monda Jeremiás: Nem adnak; kérlek, halld meg az Úrnak szavát, a
melyet én mondok néked, és jó dolgod lesz, és él a te lelked.

Ha pedig te kimenni nem akarsz: ez a szó, a melyet megjelentett nékem az
Úr:

Ímé, minden asszony, a ki megmaradt vala a Júda királyának házában,
kivitetik a babiloni király fejedelmeihez; és ezt mondják azok, hogy
megcsaltak téged és erőt vettek rajtad a te jóakaró embereid, a te
lábaid most beragadtak a sárba, ők pedig visszafordultak.

Azért minden feleségedet és gyermekedet kiviszik a Káldeusoknak, te sem
menekedel meg kezökből, hanem megfogatol a babiloni király kezével, és e
várost felégeti tűzzel.

Monda pedig Sedékiás Jeremiásnak: Senki se tudjon e szókról, és nem
halsz meg!

Ha meghallják a fejedelmek, hogy beszéltem veled, és eljőnek hozzád és
ezt mondják néked: Mondd meg csak nékünk, mit beszéltél a királynak,
ne tagadj el abból tőlünk és nem ölünk meg téged, és mit monda néked a
király?

Ezt mondd nékik: Alázatosan könyörgék a királynak, hogy ne vitessen
vissza Jónatán házába, hogy meg ne haljak ott.

És a fejedelmek mind elmenének Jeremiáshoz és megkérdék őt, és egészen
úgy felele nékik, a mint a király parancsolta vala: és hallgatással
elmenének tőle, mert nem hallották vala a beszédet.

És ott marada Jeremás a tömlöcz pitvarában mind a napig, a melyen
bevevék Jeruzsálemet, és ott vala, mikor bevevék Jeruzsálemet.

39. Fejezet

Sedékiásnak, a Júda királyának kilenczedik esztendejében, a tizedik
hónapban eljöve Nabukodonozor, a babiloni király és egész serege
Jeruzsálem ellen, és megszállák azt.

Sedékiás tizenegyedik esztendejében, a negyedik hónapban, a hónap
kilenczedikén ledűle a város kőfala.

És bemenének a babiloni király fejedelmei mind és leülének a
középső kapuban: Nergál-Sarézer, Samegár-Nebó, Sársekim, Rabsáris,
Nergál-Sarézer, Rabmág és mind a többi fejedelmei a babiloni királynak.

És mikor meglátta vala őket Sedékiás, a Júda királya és mind a vitézlő
férfiak, elfutamodának és kimenének éjjel a városból a király kertjén át
az ajtón, a két kőfal között, és kimenének a pusztába vivő úton.

És űzék őket a káldeai seregek, és elfogák Sedékiást Jerikhó
pusztájában, és elhozák őt és elvivék Nabukodonozornak, a babiloni
királynak Riblába, Hamát földére, és ítéletet monda rája.

És megölé a babiloni király Sedékiásnak fiait szeme láttára Riblában, és
Júdának minden nemeseit is megölé a babiloni király.

A Sedékiás szemeit pedig kitolatá, és vasba vereté őt, hogy elvigye őt
Babilonba.

A király házát pedig és a nép házait felgyújták a Káldeusok tűzzel, és
Jeruzsálem kőfalait leronták.

A nép többi részét pedig, a mely a városban maradt vala: és a
szökevényeket, a kik hozzá szöktek vala, a nép többi részét, a még
megmaradottakat elvivé Nabuzáradán, a poroszlók feje, Babilonba.

A nép szegényeit pedig, a kiknek semmijök sem vala, ott hagyá
Nabuzáradán, a poroszlók feje, Júda földében, és ada nékik szőlőket és
szántóföldeket azon a napon.

Jeremiás felől pedig parancsot ada Nabukodonozor, a babiloni király
Nabuzáradánnak, a poroszlók fejének, mondván:

Vedd őt magadhoz, és viselj gondot reá, és semmi bajt ne okozz néki,
hanem azt cselekedd vele, a mit ő akar.

És elkülde Nabuzáradán, a poroszlók feje, és Nebusázban, Rabsáris és
Nergál-Sarézer, Rabmág és a babiloni királynak több főembere.

Elküldének, mondom, és elhozák Jeremiást a tömlöcz pitvarából, és
rábízák őt Gedáliásra, Ahikámnak, a Sáfán fiának fiára, hogy haza vigye
őt, és lakozzék a nép között.

Az Úr pedig szóla Jeremiáshoz, mikor ő még a tömlöcz pitvarában fogva
vala, mondván:

Menj el, és szólj Ebed-Melekkel, a szerecsennel, mondván: Ezt mondja a
Seregek Ura, Izráel Istene: Ímé, én beteljesítem e város kárára és nem
javára mondott beszédeimet, és azon a napon szemeid előtt lesznek azok.

És azon a napon megszabadítlak téged, azt mondja az Úr, és nem adatol
amaz emberek kezébe, a kiktől félsz.

Hanem bizonyára megszabadítlak téged, nem esel el fegyver miatt, és a
lelked zsákmányul lesz néked, mert reménységed volt bennem, azt mondja
az Úr.

40. Fejezet

Az a szózat, a melyet az Úr szóla Jeremiásnak, miután Nabuzáradán,
a poroszlók feje elbocsátá őt Rámából. Mikor elvitte vala őt, ő is
lánczokkal vala megkötözve a jeruzsálemi és júdai mindenféle foglyok
között, a kik Babilonba vitetnek vala.

És a poroszlók feje elvivé Jeremiást, és monda néki: Az Úr, a te Istened
rendelte ezt a büntetést e hely ellen.

És ráhozta és megcselekedte az Úr, a mint megmondotta vala. Mert
vétkeztetek az Úr ellen, és nem hallgattatok az ő szavára, azért
teljesedett be ti rajtatok e dolog.

Mostan azért ímé, én téged ma megszabadítalak a láncztól, a mely a
te kezeiden van; ha tetszik néked Babilonba jőnöd, jőjj velem, nékem
pedig gondom lesz reád, ha pedig nem tetszik néked, hogy eljőjj velem
Babilonba, maradj itt. Ímé, az egész föld előtted van, a hova jobbnak és
helyesebbnek látszik menned, menj oda.

(De ő még nem tér vala vissza.) Vagy menj vissza Gedáliáshoz, Ahikámnak,
Sáfán fiának fiához, a kit a babiloni király tiszttartóvá tett Júda
városaiban, és lakjál vele a nép között, vagy akárhová tetszik menned,
oda menj. És ada a poroszlók feje néki étket és ajándékot, és elbocsátá
őt.

És elméne Jeremiás Gedáliáshoz, Ahikámnak fiához Mispába, és ott lakék
vele a nép között, a kik megmaradtak a földön.

És mikor meghallotta a seregek minden vezetője, a kik a mezőn valának,
ők magok és az ő embereik, hogy a babiloni király Gedáliást, Ahikámnak
fiát tette tiszttartóvá az országban, és hogy reá bízta a férfiakat és
az asszonyokat, a kisdedeket és a föld szegényeit azok közül, a kik
Babilonba el nem vitettek vala;

Elmenének Gedáliáshoz Mispába, tudniillik Ismáel, Natániának fia, és
Jóhanán és Jónatán, Káreának fiai, és Serája, Tankumetnek fia, és a
netofáti Efainak fiai, és Jazánia, Maakátnak fia, ők és az ő embereik.

És Gedáliás, Ahikámnak, Sáfán fiának fia megesküvék nékik és az ő
embereiknek, mondván: Ne féljetek a Káldeusoknak szolgálni, hanem
lakozzatok e földön és szolgáljatok a babiloni királynak, és jó dolgotok
lesz.

És én ímé Mispában lakom, hogy szolgálatukra álljak a Káldeusoknak, a
kik eljőnek hozzánk, ti pedig szedjetek össze bort és gyümölcsöt, és
olajt is szerezzetek edényeitekbe, és lakjatok a ti városaitokban, a
melyeket elfoglaltatok.

És mindazok a Júdabeliek is, a kik a Moábitáknál, az Ammon fiainál, az
Edomitáknál, és a kik akármely tartományban valának, meghallák, hogy a
babiloni király Júdából maradékot hagyott, és hogy Gedáliást, Ahikámnak,
Sáfán fiának fiát tette előttök tiszttartóvá.

Azért haza jövének mindnyájan a Júdabeliek mindenünnen, a hova
elfutottak vala, és eljövének a Júda földébe Gedáliáshoz Mispába, és
bort és igen sok gyümölcsöt szerzének össze.

És Jóhanán, Káreának fia, és a seregek minden vezetője, a kik a mezőn
valának, szintén elmenének Gedáliáshoz Mispába.

És mondának néki: Nem tudod-é, hogy Baálisz, az Ammoniták királya
elküldötte Ismáelt, Natániának fiát, hogy téged megöljön? De nem hive
azoknak Gedáliás, Ahikámnak fia.

Jóhanán pedig, Káreának fia, titkolózva monda Gedáliásnak Mispában,
mondván: Elmegyek és megölöm Ismáelt, Natániának fiát úgy, hogy senki
se tudja. Miért oltaná el a te életedet? Hiszen a Júdabeliek, a kik te
hozzád gyülekeztek vala, mind eloszlanak, és Júdának maradéka is elvész.

És monda Gedáliás, Ahikámnak fia Jóhanánnak, a Kárea fiának: Ne
cselekedd e dolgot, mert te hazugságot szólasz Ismáel felől!

41. Fejezet

És a hetedik hónapban csakugyan eljöve Ismáel, Natániának, Elisáma
fiának fia, a ki királyi nemből és a király főemberei közül való vala,
és tíz férfiú vele Gedáliáshoz, Ahikámnak fiához Mispába, és együtt
étkezének Mispában.

És felkele Ismáel, Natániának fia és a tíz férfiú, a kik vele valának,
és megölék Gedáliást, Ahikámnak, a Sáfán fiának fiát szablyával, és
megölé ő azt, a kit a babiloni király tiszttartóvá tett vala a földön!

És mindazokat a Júdabelieket is, a kik Gedáliással valának Mispában, és
a Káldeusokat is, a kik ott találtatának, tudniillik a vitézlő embereket
megölé Ismáel.

Másnap pedig a Gedáliás megölése után, még mikor senki sem tudta azt:

Férfiak jövének Sikemből, Silóból és Samariából: nyolczvan férfiú
levágott szakállal, megszaggatott ruhában és bevagdalt testtel, kezökben
ételáldozat és tömjén, hogy áldozzanak az Úr házában.

És kiméne eléjök Ismáel, Natániának fia Mispából, menés közben is
sírván. És mikor eléjök ért vala, monda néki: Jertek el Gedáliáshoz,
Ahikámnak fiához.

És mikor bementek vala a városba, megölé őket Ismáel, Natániának fia, és
hányá őket az árokba, ő és a férfiak, a kik vele valának.

De tíz ember találtaték ő közöttük, a kik ezt mondák Ismáelnek: Ne ölj
meg minket, mert kincsünk van nékünk a mezőn búza és árpa, olaj és méz
és megtartóztatá magát, és nem ölé meg őket az ő atyjokfiaival.

Az árok pedig, a melybe behányá Ismáel mindamaz emberek holttestét, a
kiket megöle Gedáliással együtt, az, a melyet Asa király csinált vala
Baása ellen, az Izráel királya ellen. Ismáel, Natániának fia megtölté
azt a megölettekkel.

És fogságra vivé el Ismáel a nép egész maradékát, a mely Mispában vala,
a király leányait és az egész népet, a mely Mispában hagyatott vala,
kiket Nabuzáradán, a poroszlók feje Gedáliásra, Ahikámnak fiára bízott
vala; foglyul ejté azért őket Ismáel, Natániának fia, és elindula, hogy
az Ammon fiaihoz menjen.

És meghallá Jóhanán, Káreának fia és a seregek minden vezetője, a ki ő
vele vala, azt az egész gonoszságot, a melyet Ismáel, Natániának fia
cselekedett vala.

És magokhoz vevék mind az embereket, és elmenének, hogy megvívjanak
Ismáellel, Natániának fiával, és elérték őt a nagy víznél, a mely
Gibeonnál vala.

És mikor meglátta vala az egész nép, a mely Ismáellel vala, Jóhanánt,
Káreának fiát és a seregnek minden vezetőjét, a kik vele valának,
megörüle.

És visszatére az egész nép, a melyet Ismáel elvitt vala Mispából, és
visszatére és elméne Jóhanánhoz, Káreának fiához.

Ismáel pedig, Natániának fia nyolczadmagával szalada el Jóhanán elől, és
az Ammon fiaihoz méne.

És magához vevén Jóhanán, Káreának fia, és a seregnek minden vezetője,
a kik ő vele valának, a nép minden maradékát, a melyet visszahoztak
vala Ismáeltől, Natániának fiától Mispából, miután ez megölé Gedáliást,
Ahikámnak fiát, az erős férfiakat, vitézeket és asszonynépeket és
gyermekeket és udvari szolgákat, a kiket visszahozott vala Gibeonból:

Elindulának és megállapodának Gérut Kimhámnál, a mely közel vala
Betlehemhez, hogy elmenjenek és bemenjenek Égyiptomba,

A Káldeusok miatt, mert félnek vala tőlök, mert Ismáel, Natániának
fia megölte vala Gedáliást, Ahikámnak fiát, a kit a babiloni király
tiszttartóvá tett vala a földön.

42. Fejezet

Eljöve pedig a csapatoknak minden tisztje, és Jóhanán, Káreának fia, és
Jazánia, Ozániának fia, és az egész nép kicsinytől fogva nagyig,

És mondának Jeremiás prófétának: Hallgasd meg alázatos kérésünket, és
könyörögj érettünk az Úrnak, a te Istenednek mind e maradékért; mert
kevesen maradtunk meg a sokaságból, mint a te szemeid jól látnak minket;

És jelentse meg nékünk az Úr, a te Istened az útat, a melyen járjunk, és
a dolgot, a mit cselekedjünk.

És monda nékik Jeremiás próféta: Meghallottam. Ímé, én könyörgök az
Úrnak, a ti Isteneteknek a ti beszédeitek szerint, és mindazt, a mit
felel az Úr néktek, megjelentem néktek, el nem titkolok semmit tőletek.

Ők pedig mondának Jeremiásnak: Az Úr legyen ellenünk tökéletes és igaz
tanúbizonyság, ha nem mind ama beszéd szerint cselekszünk, a melylyel
elküld téged mi hozzánk az Úr, a te Istened.

Ha jó, ha rossz, hallgatni fogunk az Úrnak, a mi Istenünknek szavára,
a melyért mi téged ő hozzá küldünk; hogy jó dolgunk legyen, mert mi
hallgatunk az Úrnak, a mi Istenünknek szavára.

Lőn pedig tíz nap múlva, hogy szóla az Úr Jeremiásnak.

És odahívá Jóhanánt, Káreának fiát, és a seregeknek minden tisztjét, a
kik vele valának, és az egész népet kicsinytől fogva nagyig.

És monda nékik: Ezt mondja az Úr, Izráelnek Istene, a kihez küldöttetek
engem, hogy megjelentsem előtte a ti könyörgésteket:

Ha állandóan megmaradtok e földön, felépítlek titeket és el nem rontlak,
és elplántállak titeket és ki nem gyomlállak: mert megbántam a gonoszt,
a mit cselekedtem veletek.

Ne féljetek a babiloni királytól, a kitől most féltek, ne féljetek
tőle, azt mondja az Úr; mert veletek vagyok, hogy megtartsalak és
megszabadítsalak titeket az ő kezéből.

És irgalmasságot cselekszem veletek, hogy irgalmas legyen hozzátok, és
lakni hagyjon titeket a ti földeteken.

De ha ti ezt mondjátok: Nem lakunk e földön, nem hallgatván az Úrnak, a
ti Isteneteknek szavára,

Mondván: Nem! hanem Égyiptom földére megyünk be, a hol nem látunk
harczot és nem hallunk trombitaszót, és kenyeret nem éhezünk, és ott
lakozunk:

Most azért halljátok meg az Úrnak szavát, Júdának maradékai! Ezt mondja
a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ha ti csak orczáitokat fordítjátok is
úgy, hogy bemenjetek Égyiptomba, és bementek, hogy ott tartózkodjatok:

Akkor a fegyver, a melytől ti féltek, legott utólér benneteket
Égyiptom földén, és az éhség is, a mitől rettegtek, körülvesz titeket
Égyiptomban, és ott haltok meg.

Mert az lesz, hogy mindazok a férfiak, a kik úgy fordítják orczájokat,
hogy bemenjenek Égyiptomba, hogy ott tartózkodjanak, meghalnak fegyver,
éhség és döghalál miatt, és egy sem marad meg közülök, és nem szabadul
meg a veszedelemtől, a melyet én bocsátok reájok.

Mert ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Miképen kiömlik az
én haragom és búsulásom Jeruzsálem lakosaira, azonképen kiöntöm az én
haragomat ti reátok, ha bementek Égyiptomba; és lesztek ott átok, csuda,
szidalom, gyalázat, és többé nem látjátok e helyet!

Az Úr szólott hozzátok, oh Júdának maradékai! Ne menjetek Égyiptomba;
jól tudjátok meg, hogy bizonyságot tettem ma ellenetek.

Mert magatokat csaljátok meg a ti szívetekben: mert ti küldöttetek
engem az Úrhoz, a ti Istenetekhez, mondván: Könyörögj az Úrnak, a mi
Istenünknek, és a mint + szól az Úr, a mi Istenünk, úgy jelentsd meg
nékünk, és akképen cselekszünk.

Mikor pedig ma megjelentem néktek, nem hallgattok az Úrnak, a ti
Isteneteknek szavára és egyáltalán azokra, a melyekért engem ti hozzátok
küldött.

Most azért tudjátok meg jól, hogy fegyverrel, éhséggel és döghalállal
haltok meg a helyen, a hová kivánkoztok menni, hogy ott tartózkodjatok.

43. Fejezet

És a mint Jeremiás teljesen elmondta az egész népnek az Úr, az ő Istenök
minden rendelését, melyekért az Úr, az ő Istenök küldötte vala ő
hozzájok, mindazokat a rendeléseket, mondom,

Akkor monda Azariás, Hosájának fia, Jóhanán, Káreának fia, és valamennyi
kevély férfiak, mondván Jeremiásnak: Hazugságot szólsz te, nem küldött
téged az Úr, a mi Istenünk, hogy ezt mondjad: Ne menjetek be Égyiptomba,
hogy ott tartózkodjatok.

Hanem Báruk, Nériának fia izgat téged mi ellenünk, hogy minket a
Káldeusok kezébe adjon, hogy megöljenek minket, és vitessenek Babilonba.

És nem hallgata Jóhanán, Káreának fia, sem a seregnek valamennyi
tisztje, sem az egész nép az Úr szavára, hogy a Júda földén maradjanak.

Hanem elvivé Jóhanán, Káreának fia, és a seregnek minden tisztje Júdának
egész maradékát, a kik visszajöttek vala mindama nemzetek közül, a hová
kiűzettek vala, hogy lakozzanak Júdának földében.

A férfiakat és az asszonyokat, a gyermekeket és a király leányait és
minden lelket, a melyet Nabuzáradán, a poroszlók feje hagyott vala
Gedáliással, Ahikámnak, Sáfán fiának fiával, és Jeremiás prófétát és
Bárukot, Nériának fiát.

És elmenének Égyiptomnak földébe, mert nem hallgattak az Úr szavára, és
bemenének Táfnesig.

És szóla az Úr Jeremiásnak Táfnesben, mondván:

Végy a kezedbe nagy köveket, és rejtsd el azokat a sárba, a
téglaégetőkemenczébe, a mely a Faraó házának ajtajában van Táfnesben, a
Júdabeli emberek szeme láttára.

És ezt mondd nékik: Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ímé,
én elküldök és felhozom + Nabukodonozort, a babiloni királyt, az én
szolgámat, és az ő székét e kövekre teszem, melyeket elrejtettem, és
azokra vonja fel az ő sátorát.

És betör, és megveri Égyiptom földét, a ki halálra való, halálra, és a
ki rabságra, rabságra, és a ki fegyverre, fegyverre jut.

És tüzet gyújtok Égyiptom isteneinek házaiban, és felégeti azokat, és
foglyokká teszi őket, és magára ölti Égyiptom földét, miképen a pásztor
magára ölti ruháját, és kimegy onnan békességgel.

És Bethsemesnek, a mely Égyiptom földében van, faragott képeit lerontja:
és Égyiptom isteneinek házait tűzzel felégeti.

44. Fejezet

Az a szó, a mely lőn Jeremiáshoz, minden Júdabeliek felől, a kik laknak
vala Égyiptom földében, a kik laknak vala Migdolban, Táfnesben, Nófban
és Pátrosz földében, mondván:

Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ti láttátok mindazt a
veszedelmet, melyet ráhoztam volt Jeruzsálemre és Júdának minden
városaira, és ímé, azok most pusztává lettek, és senki sem lakozik
bennök.

Az ő gonoszságokért, a melyet cselekedtek, hogy felingereljenek engem,
elmenvén, hogy áldozatot vigyenek és szolgáljanak az idegen isteneknek,
a kiket ők nem ismernek vala, sem ti, sem a ti atyáitok.

És elküldöttem hozzátok minden szolgámat, a prófétákat, és pedig jó
reggel küldém el, mondván: Kérlek, ne cselekedjétek ez útálatos dolgot,
a mit gyűlölök.

De nem hallgattak, és a fülöket sem hajtották arra, hogy megtérjenek az
ő gonoszságokból, és idegen isteneknek ne áldozzanak.

Azért kiömlött az én bosszúm és az én haragom, és felgerjedt Júda
városaiban és Jeruzsálem utczáin, és pusztasággá és sivataggá lőnek mind
e napig.

Most azért ezt mondja az Úr, a Seregek Istene, az Izráel Istene: Miért
szereztek nagy veszedelmet a ti lelketek ellen, hogy kipusztítsatok
közületek férfit és asszonyt, gyermeket és csecsemőt Júda kebeléből,
hogy magatoknak még csak maradékot se hagyjatok;

Ingerelvén engem a ti kezeitek alkotásaival, áldozván az idegen
isteneknek Égyiptom földén, a melyre ti tartózkodni jöttetek be, hogy
veszedelmet szerezzetek megatoknak, és hogy átokban és gyalázatban
legyetek e földnek minden nemzeténél?

Vajjon elfelejtkeztetek-é a ti atyáitok gonoszságairól és a Júda
királyainak gonoszságairól és az ő feleségeiknek gonoszságairól és a
ti gonoszságaitokról, a ti feleségeiteknek gonoszságairól, a melyeket
Júdának földén cselekedtetek és Jeruzsálemnek utczáin?

Nem alázták meg magokat mind e mai napig se, és nem féltek, sem az
én törvényem szerint nem jártak, sem az én parancsolataim szerint, a
melyeket előtökbe és a ti atyáitok elébe adtam.

Azért ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ímé, én ellenetek
fordítom orczámat veszedelemre, és hogy az egész Júdát kipusztítsam.

És felveszem Júdának maradékát, a kik magok elé tűzték, hogy bemennek
Égyiptom földére, hogy ott lakozzanak, és mindnyájan megemésztetnek
Égyiptom földén, elesnek fegyver miatt, megemésztetnek éhség miatt,
kicsinytől fogva nagyig: fegyver és éhség miatt halnak meg, és + átokká,
csudává, szidalommá és gyalázattá lesznek.

És megfenyítem azokat, a kik Égyiptom földében lakoznak, miképen
megfenyítettem a Jeruzsálembelieket fegyverrel, éhséggel és döghalállal.

És a Júda maradékai közül, a kik ide jöttek, hogy Égyiptom földében
tartózkodjanak, senki sem menekül és szabadul meg, hogy visszatérjen
Júdának földébe, a hova lelkök hajtja őket, hogy oda visszatérjenek és
ott lakozzanak; mert nem térnek vissza, hanem csak a kik menekülnek.

És felelének Jeremiásnak mindama férfiak, a kik tudják vala, hogy az ő
feleségeik az idegen isteneknek áldozának, és mindazok az asszonyok,
a kik ott állnak vala nagy tömegben, és az egész nép, a mely Égyiptom
földén, Pátroszban lakozik vala, mondván:

Abban a dologban, a mi végett szóltál nékünk az Úr nevében, nem
hallgatunk reád;

Hanem csak azt cselekeszszük, a mit mi a mi szánkkal fogadtunk, hogy
füstölő áldozatot viszünk az ég királynéjának, és néki italáldozattal
áldozunk, miképen cselekedtünk mi és a mi atyáink és a mi királyaink és
a mi fejedelmeink Júda városaiban + és Jeruzsálemnek utczáin, mert akkor
beteltünk kenyérrel, és jó dolgunk volt, és semmi rosszat nem láttunk.

De a mióta nem áldozunk többé az ég királynéjának füstöléssel, és nem
viszünk néki italáldozatot: mindenben szűkölködünk, és fegyver és éhség
miatt emésztetünk.

És hogyha mi az ég királynéjának füstölve áldozunk és néki italáldozatot
viszünk: vajjon a mi férjeink híre nélkül csinálunk-é néki béleseket,
hogy őt tiszteljük, és néki itali áldozatot vigyünk?

Szóla azért Jeremiás az egész népnek, a férfiaknak és az asszonyoknak és
az egész népnek, a kik e szót felelték néki, mondván:

Avagy a jó illatról, a melyet Júda városaiban és Jeruzsálem utczáin
füstöltetek ti és a ti atyáitok, a ti királyaitok és a ti fejedelmeitek
és a föld népe: nem arról emlékezett-é meg az Úr, és nem az jutott-é
néki eszébe?

És nem szenvedhette tovább az Úr a ti cselekedeteitek gonoszságát, az
útálatosságok miatt, a melyeket cselekedtetek, és pusztasággá lett a
ti földetek és csudává és átokká, annyira, hogy senki sem lakja mind e
napig,

A miatt, hogy füstölve áldoztatok, és vétkeztetek az Úr ellen, és nem
hallgattatok az Úr szavára, és az ő törvénye és az ő parancsolatai és az
ő tanúbizonyságai szerint nem jártatok, azért következett ti reátok ez a
veszedelem mind e napig.

Monda továbbá Jeremiás az egész népnek és az összes asszonyoknak:
Halljátok meg az Úr szavát mind, ti Júdabeliek, kik Égyiptom földén
vagytok.

Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene, mondván: Ti és a ti
feleségeitek szóltatok a ti szájatokkal, és végbevittétek a ti
kezeitekkel, mondván: Bizonyára teljesítjük a mi fogadásainkat, a
melyeket fogadtunk az ég királynéjának, hogy füstölve áldozzunk,
és néki italáldozatot vigyünk. Megerősítvén megerősítettétek a ti
fogadásaitokat, és megcselekedvén megcselekedtétek a ti fogadásaitokat.

Azért halljátok meg az Úr szavát mind, ti Júdabeliek, akik Égyiptom
földében lakoztok: Ímé, én az én nagy nevemre megesküdtem, azt mondja
az Úr, hogy egyetlen Júdabeli férfiú szája sem fogja az én nevemet
kiejteni, mondván: Él az Úr Isten, egész Égyiptom földén!

Ímé, én vigyázok reájok az ő kárukra és nem javukra, és megemésztetik
Júdának minden férfia, a kik Égyiptom földén vannak, fegyver miatt,
éhség miatt, mígnem mind elfogynak.

De a kik fegyvertől megszabadulnak, visszatérnek Égyiptom földéről
Júdának földére, szám szerint kevesen, és mind megtudják Júdának
maradékai, a kik bementek Égyiptom földébe, hogy ott tartózkodjanak:
melyik szó teljesedik be, az enyém-é vagy az övék?

És ez lesz néktek a jel, azt mondja az Úr, hogy én meglátogatlak titeket
ezen a helyen, hogy megtudjátok, hogy bizonyára megállanak az én
beszédeim a reátok következendő veszedelem felől.

Ezt mondja az Úr: Ímé, én odaadom Faraó Ofrát, Égyiptom királyát az ő
ellenségeinek kezébe és az ő lelkét keresők kezébe, miképen odaadtam
Sedékiást, a Júda királyát Nabukodonozornak, a babiloni királynak, az ő
ellenségének és az ő lelkét keresőnek kezébe.

45. Fejezet

Az a szó, a melyet Jeremiás próféta szóla Báruknak, Néria fiának, mikor
ő könyvbe írá e szókat Jeremiás szájából, Jójákimnak, Jósiás, Júdabeli
király fiának negyedik esztendejében, mondván:

Ezt mondja az Úr, Izráel Istene, te néked, Báruk:

Ezt mondottad: Jaj mostan nékem, mert az Úr az én bánatomra fájdalmat
adott, elfáradtam az én fohászkodásomban, és nyugodalmat nem találtam.

Ezt mondd néki: Ezt mondja az Úr: Ímé, a kiket én felépítettem,
elrontom, és a kiket én beplántáltam, kiszaggatom, és pedig az egész
földön.

És te kivánsz-é magadnak nagyokat? Ne kivánj; mert ímé én veszedelmet
bocsátok minden testre, ezt mondja az Úr, és a te lelkedet zsákmányul
adom néked, minden helyen, a hová elmégy.

46. Fejezet

Ez a szó, a melyet az Úr szólott Jeremiás prófétának a pogányok felől;

Égyiptom felől, a Nékó Faraónak, Égyiptom királyának serege felől, a
mely az Eufrátes folyó mellett, Kárkémisben vala, a melyet megvere
Nabukodonozor, a babiloni király, Jójákimnak, Jósiás fiának, Júda
királyának negyedik esztendejében:

Készítsetek vértet és paizst, és induljatok a harczra.

Nyergeljétek a lovakat, és üljetek fel ti lovasok, és legyetek
sisakokban. Tisztítsátok a kopjákat, öltsétek fel a pánczélokat.

Mit látok? Ők megriadva hátrálni kezdenek, vitézeik leveretnek és
futásnak erednek, és vissza sem tekintenek! Mindenfelől félelem, azt
mondja az Úr.

Nem futhat el a gyors, és az erős sem menekülhet el; észak felé, az
Eufrátes folyó mellett legyőzetnek és elhullanak.

Kicsoda ez, a ki növekedik, mint a folyóvíz, és olyan, mint a
megháborodott vizű folyamok?

Égyiptom növekedik úgy, mint a folyóvíz és mint a megháborodott vizű
folyamok, mert ezt mondja: Felmegyek, ellepem a földet, elvesztem a
várost és a benne lakókat.

Jőjjetek fel lovak, és zörögjetek szekerek, jőjjenek ki a vitézek, a
szerecsenek és a Libiabeliek, a kik paizst viselnek, és a Lidiabeliek, a
kik kézívet viselnek!

Az a nap pedig az Úrnak, a Seregek Urának büntető napja, hogy bosszút
álljon ellenségein. És a fegyver felemészt és jól lakik és megrészegül
az ő vérökkel, mert áldozatja lesz az Úrnak, a Seregek Urának észak
földén, az Eufrátes folyó mellett.

Menj föl Gileádba, és végy balzsamot te szűz, Égyiptomnak leánya: hiába
sokasítod az orvosságokat, nincs gyógyír számodra!

Hallották a pogányok a te gyalázatodat, és a te kiáltásoddal betelt a
föld, mert vitéz vitézbe ütközött, és mind a ketten együtt estek el.

A szó, a melyet az Úr Jeremiás prófétához szólott, Nabukodonozornak, a
babiloni királynak eljövetele felől az Égyiptom földének megverésére:

Hirdessétek Égyiptomban és híreszteljétek Migdólban, híreszteljétek
Nófban és Táfnesben, és ezt mondjátok: Állj elő, és készítsd fel
magadat, mert fegyver emészti meg a te kerületeidet.

Miért verettek le a te erőseid? Nem állhattak meg, mert az Úr
rettentette el őket.

Megsokasította a tántorgót, egyik a másikra hullott, és ezt mondották:
Kelj fel, és menjünk vissza a mi népünkhöz és a mi szülőföldünkre az
erőszakoskodó fegyver elől.

Ezt kiáltják akkor: A Faraó, Égyiptom királya, a háborúságnak királya,
elhaladta a rendelt időt.

Élek én, azt mondja a király, a kinek a neve Seregek Ura, hogy mint a
Táborhegy áll a hegyek között, és mint a Kármel a tenger között, úgy jő
el.

Készíts magadnak elköltözésre való edényeket, Égyiptom leányának lakosa,
mert Nóf elpusztul és megég, lakatlanná lesz.

Szép üszőtinó Égyiptom, de pusztulás tör reá észak felől.

Még zsoldosai is olyanok ő közöttök, mint a hízlalt borjúk, de ők is
meghátrálnak, egyetemlegesen elfutnak, meg nem állanak, mert romlásuk
napja jön reájok, az ő megfenyíttetésök ideje.

Az ő szava mint a csúszómászó kígyóé, mert nagy sereggel indulnak, és
szekerczékkel jőnek ellene, mint a favágók.

Kivágják az ő erdejét, azt mondja az Úr, mert beláthatatlanok, mert
többen lesznek mint a sáskák, és megszámlálhatatlanok.

Megszégyenül Égyiptom leánya, északi nép kezébe jut.

Ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ímé, én megfenyítem
Nó-Ammont és a Faraót és Égyiptomot és az ő isteneit és királyait, mind
a Faraót, mind azokat, a kik bíznak benne.

Odaadom őket az ő lelkök keresőinek kezébe, és Nabukodonozornak, a
babiloni királynak kezébe, és az ő szolgáinak kezébe; de azután úgy
lakoznak abban, mint azelőtt, azt mondja az Úr.

És te ne félj, oh én szolgám Jákób, és ne rettegj Izráel, mert ímé,
én megszabadítlak téged messziről, és a te magodat is az ő fogságuk
földéről, és visszatér Jákób és megnyugszik és békességben lesz, és nem
lesz, a ki megijeszsze.

Ne félj te, oh én szolgám Jákób, azt mondja az Úr, mert én veled vagyok,
mert véget vetek minden nemzetnek, a kik közé kivetettelek téged,
néked pedig nem vetek véget, hanem megverlek téged ítélettel, mert nem
hagyhatlak teljesen büntetés nélkül.

47. Fejezet

Az a szó, a melyet az Úr szóla Jeremiás prófétának a Filiszteusok felől,
mielőtt megverte a Faraó Gázát.

Ezt mondja az Úr: Ímé, víz indul meg északról, és olyan lesz, mint a
kiáradott folyó, és elárasztja a földet és annak mindenét, a várost és
annak lakosait, és kiáltanak az emberek, és a föld minden lakosa ordít.

Ménei patáinak csattogó hangjától, szekereinek zörgésétől, kerekeinek
zúgásától nem gondolnak az atyák a fiakra erejök ellankadáa miatt.

És a nap miatt, mely eljött, hogy elpusztítsa egész Filiszteát, kivágja
Tírust és Szidont és segítségének minden megmaradt töredékét, mert az Úr
elrontja Filiszteát, a Káftor szigetének maradékát.

Kopaszság lepte meg Gázát, Askalon elnémult, maradéka az ő völgyüknek:
meddig vagdalod magadat?

Oh szablyája az Úrnak, meddig nem nyugszol meg? Rejtsd el magadat a te
hüvelyedbe, nyugodjál meg és hallgass!

Miképen nyughatik meg, holott az Úr parancsolt néki? Askalonra és a
tenger partjára oda rendelte őt.

48. Fejezet

Moáb felől ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Jaj Nébónak,
mert elpusztíttatott; megszégyenült, bevétetett Kirjátaim, Misgáb
megszégyenült és elrémült.

Nincs már dicsősége Moábnak Hesbonban, gonoszt gondoltak ő ellene,
mondván: Jertek el és veszessük el őt, ne legyen nemzetség! Madmen te is
elnémulsz, fegyver jár nyomodban!

Nagy kiáltás hallatszik Horonáimból: pusztulás és nagy romlás!

Elnyomorodott Moáb, kicsinyei sikoltva kiáltanak.

Mert a Luhit hágóján siralmat siralom ér, mert Horonáim lejtőin az
ellenség hallatja vészkiáltását.

Fussatok, mentsétek meg lelketeket, és legyetek mint a hangafa a
pusztában!

Mivelhogy a te bizodalmad marháidban és kincseidben volt, te is
bevétetel, és Kámós fogságra megy papjaival, fejedelmeivel együtt.

És rátör a pusztító minden városra, egy város sem menekedik meg, és
elvész a völgy, és feldúlatik a síkság, a mint megmondta az Úr.

Adjatok szárnyat Moábnak, hogy repülvén elrepülhessen, mert az ő városai
elpusztulnak, és senki sem lakik azokban.

Átkozott, a ki az Úrnak dolgát csalárdul cselekszi, és átkozott, a ki
fegyverét kiméli a vértől!

Nyugodtan élt Moáb gyermekségétől fogva, és pihent az ő seprejében, és
edényből-edénybe nem öntötték és fogságra sem ment, azért maradt meg az
íze rajta, és nem változott el az ő szaga.

De ímé eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és rablókat bocsátok reá,
a kik megrabolják őt, és megüresítsék edényeit, palaczkjait pedig
összetörjék.

És megszégyenül Moáb Kámós miatt, a mint megszégyenült Izráel háza
Béthel + miatt, a melyben bizodalma volt.

Mimódon mondjátok: Hősök vagyunk és vitéz férfiak a harczra?

Elpusztul Moáb, városai fellobbannak, válogatott ifjai pedig
mészárszékre jutnak, azt mondja a király, a kinek neve Seregek Ura!

Közel van Moáb veszedelme, ihol jő és igen siet az ő veszedelme!

Bánkódjatok miatta mindnyájan, a kik körülte vagytok, és mindnyájan, a
kik ismeritek az ő nevét; mondjátok: Hogy eltört az erős vessző, a dicső
pálcza!

Szállj le a dicsőségből és ülj szomjan Dibonnak megmaradt leánya, mert a
Moáb pusztítója feljött ellened, elrontja a te erősségeidet.

Állj meg az úton, és nézz ide-oda Aroér lakosa, kérdezd meg a futót és a
menekülőt, és ezt mondd: Mi történt?

Megszégyenült Moáb, mert megtört. Ordítsatok és kiáltsatok! Hirdessétek
Arnonban, hogy elpusztíttatott Moáb!

Mert rájött az ítélet a sík földre; Hólonra, Jására és Mefátra.

És Dibonra, Nébóra és Beth-Diblátaimra.

És Kirjáthaimra, Beth-Gámulra és Beth-Meonra.

És Kirjátra, Boczrára és Moáb földének minden messze és közel való
városaira.

Letöretett a Moáb szarva, és karja levágatott, azt mondja az Úr.

Részegítsétek le őt, mert hősködött az Úr ellen, és heverjen Moáb az ő
okádásában, és legyen csúfság ő is.

Vajjon nem csúfod volt-é néked az Izráel? Avagy a lopók között
találtatott, hogy mikor szólottál felőle, kevélyen hánytad magadat?

Hagyjátok el a városokat, és lakhatok a kősziklákban, Moáb lakosai, és
legyetek mint a galamb, a mely az odu száján belől rak fészket.

Hallottuk a Moáb kevélységét: igen kevély; az ő felfuvalkodását és
kevélységét, kérkedését, és az ő szívének elbizakodottságát.

Én ismerem, azt mondja az Úr, az ő szertelenkedését, és az ő fecsegése
nem igaz, és nem igaz a cselekedete sem.

Azért jajgatok Moábon, és az egész Moábért kiáltok, a Kir-Heres
férfiaiért nyög az én lelkem.

Jobban siratlak téged, mint siratták Jaézert, a ki Sibmának szőlője!
A te hajtásaid túlhatoltak a tengeren, a Jaézer tengeréig értek; a te
nyári gyümölcseidre és a te szüretedre pusztító rontott.

És eltünik az öröm és vígasság Kármelből és a Moáb földéről, és a
kádakból kifogyasztom a bort, nem sajtolnak örömzajjal; az éneklő nem
énekel.

Hesbon kiáltása miatt Elealéig és Jáhásig felhat az ő szavok: Soártól
fogva Horonáimig és Eglath-Selisájjáig, mert a Nimrim vize is elapad.

És kifogyasztom Moábból, azt mondja az Úr, a ki a magaslaton áldozik és
füstöt gerjeszt az ő isteneinek.

Ezért zokog a szívem Moábért, mint a síp, és zokog szívem a Kir-Héres
férfiaiért, mint a síp, mivelhogy a kincsek elvesztek, a miket gyűjtött.

Mert minden fő kopasz, és minden szakál elnyiratott, minden kézen
metélések, és minden derékon gyászruha.

Moábnak minden házpadján és utczáján mindenütt siralom, mert összetörtem
Moábot, mint az edényt, mely semmirekellő, azt mondja az Úr.

Jajgatnak, ezt mondván: Hogy összezúzatott! Hogy fordult háttal Moáb
megszégyenülve! És csúffá lett Moáb, és rettentésére mindazoknak, a kik
körülte vannak.

Mert ezt mondja az Úr: Ímé, mint a saskeselyű repül reá, és kiterjeszti
Moábra szárnyait.

Bevétettek a városok, és az erősségek elfoglaltattak, és a Moáb
vitézeinek szíve olyan volt e napon, mint a vajudó asszonynak szíve.

És Moáb elpusztul, úgy hogy nem lesz nép többé, mert az Úr ellen
felemelkedett.

Félelem, verem és tőr jő te ellened, Moáb lakosa, azt mondja az Úr.

A ki elfut a félelem elől, a verembe esik, és a ki kijő a veremből,
a tőrben fogatik meg, mert rábocsátom Moábra az ő megfenyítésének
esztendejét, azt mondja az Úr.

A Hesbon árnyékában állanak meg a hatalom elől futók; de tűz jő ki
Hesbonból és láng Szihonnak közepéből, és elemészti Moábnak üstökét és a
háborgó fiaknak koponyáját.

Jaj néked Moáb! Elveszett Kámósnak népe, mert fiaid fogságra vitettek,
és leányaid is fogságra.

De visszahozom Moábot a fogságból sok idő mulva, azt mondja az Úr. Eddig
van Moáb ítélete.

49. Fejezet

Az Ammon fiai felől ezt mondja az Úr: Nincsenek-é Izráelnek fiai?
Nincsen-é örököse néki? Miért birtokolja Milkom Gádot, és az ő népe
miért lakik annak városaiban?

Azért ímé eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és harczi riadót hallatok
Rabbában az Ammon fiaival, és romhalommá lesz, és leányai tűzzel
égettetnek meg, és Izráel birtokolja azokat, a kik most őt birtokolják,
azt mondja az Úr.

Ordíts Hesbon, mert elpusztíttatott Hái! Kiáltsatok Rabbáh leányai,
öltözzetek gyászba, sírjatok és futkossatok a szorosokon, mert Milkom a
fogságba megy, papjai és fejedelmei is vele együtt.

Mit dicsekedel völgyeddel, völgyed bőségével, engedetlen leány, a ki az
ő kincseiben bízik és ezt mondja: Kicsoda támad ellenem?

Ímé én félelmet bocsátok reád, azt mondja az Úr, a Seregek Ura, minden
szomszédod felől, és szétrebbentek egymástól, és nem lesz, a ki
összegyűjtse az elszéledteket.

De azután visszahozom majd a fogságból az Ammon fiait, azt mondja az Úr.

Ezt mondja a Seregek Ura Edom felől. Nincs bölcsesség többé Témánban?
elveszett-é a tanács az értelmesektől? hiába valóvá lett-é az ő
bölcsességök?

Fussatok, forduljatok, rejtőzzetek el mélyen Dédán lakosai, mert Ézsau
veszedelmét hozom ő reá az ő megfenyíttetésének idején.

Ha szőlőszedők törnek reád, nem hagynak gerezdeket, ha éjjeli tolvajok:
pusztítanak, a míg nékik tetszik.

Bizony én mezítelenné teszem Ézsaut, titkait kijelentem, és el nem
rejtőzhetik, magva elpusztul, és atyjafiai és szomszédai sem lesznek.

Hagyd el a te árváidat, én eltartom özvegyeidet is; bennem vessék
reménységüket.

Mert azt mondja az Úr: Ímé, a kiknek nem kell vala meginniok a pohárt,
ugyancsak megiszszák; te pedig teljesen büntetlenül maradnál-é? Nem
maradsz büntetlenül, mert bizonyára megiszod.

Mert én magamra esküdtem meg, azt mondja az Úr, hogy útálattá és
gyalázattá, pusztasággá és + átokká lesz Boczra, és minden városa
örökkévaló pusztasággá lesz.

Hírt hallottam az Úrtól, és követ küldetett a nemzetekhez, a ki ezt
mondja: Gyűljetek össze, induljatok ellene, és keljetek fel a harczra,

Mert ímé, kicsinynyé teszlek téged a nemzetek között, és az emberek
között útálatossá.

A te könnyelműséged csalt meg téged és a te szíved kevélysége, a ki a
sziklák hasadékaiban lakol, és elfoglaltad a halmok tetejét. Ha olyan
magas helyen rakod is fészkedet, mint a saskeselyű, onnét is lerántalak
téged, azt mondja az Úr.

És pusztasággá lesz Edom. a ki csak átmegy rajta elálmélkodik, és
sziszeget egész veresége felett.

A mint Sodomának és Gomorának és az ő szomszédainak elsüllyedésekor
volt, azt mondja az Úr, ott sem lakik több ember, és benne emberek fia
nem tartózkodik.

Ímé, mint oroszlán jön fel a Jordán erdőségéből az örökzöld legelőre,
de hamarsággal kiűzöm őt onnan, és a kiválasztottat teszem azon
fejedelemmé, mert kicsoda hozzám hasonló, és ki szab nékem törvényt, és
kicsoda az a pásztor, a ki megállhat ellenem?

Halljátok meg azért az Úr tervét, a melyet tervezett Edom felől, és
az ő gondolatait, a melyeket gondolt Témán polgárai felől. Bizony
elhurczolják őket, a juhnyáj kicsinyeit, bizony szörnyűködik rajtok a
saját legelőjök.

Az ő romlásuk zajától megrendült a föld, az ő kiáltásuk szava
elhallatszik a veres tengerig.

Ímé, feljő mint saskeselyű, és repül és szárnyait szétterjeszti Boczrán:
és Edom vitézeinek szíve olyan lesz az napon, mint a vajudó asszony
szíve.

Damaskus felől: Megszégyenült Emát és Arphád, mert gonosz hírt
hallottak, és remegnek, mint a háborgó tenger, a mely nem nyughatik.

Megrendült Damaskus, futáshoz készül és reszketés fogja el, szorongás és
fájdalmak szállják meg őt, mint a szűlő asszonyt.

Miért is nem marad ki a dicsőséges város, az én örömömnek városa?

De elhullanak az ő ifjai is az ő utczájokon, és minden harczoló ember
levágatik azon a napon, azt mondja a Seregek Ura.

És tüzet gyújtok Damaskus kőfalán, és megemészi a Ben-Hadád palotáit.

Kédárnak és Házornak országai felől, a melyeket megvert Nabukodonozor, a
babiloni király, ezt mondja az Úr: Keljetek fel, menjetek fel Kédárra,
és pusztítsátok keletnek fiait.

Sátoraikat és nyájokat elveszik, és kárpitjaikat és minden edényöket és
tevéiket elviszik, és ezt kiáltják feléjök: Rettegés köröskörül!

Fussatok el, igen siessetek, rejtőzzetek el mélyen, Házornak lakói, azt
mondja az Úr, mert tervet tervezett ellenetek Nabukodonozor, a babiloni
király, és ellenetek gondolatot gondolt.

Keljetek fel, menjetek a békességes nemzet közé, azok közé, a kik
bátorságban lakoznak, azt mondja az Úr, sem kapujok, sem zárjok nincsen,
egyedül laknak!

Tevéik prédává lesznek, és az ő sok barmaik zsákmánynyá, és elszórom
őket, e nyirott üstökűeket minden szél felé, és minden oldal felől
veszedelmet hozok reájok, azt mondja az Úr.

És Házor sakálok lakhelyévé lesz, örökkévaló pusztasággá, senki nem
lakik ott, és embernek fia nem tartózkodik azon.

Az Úr szava, a melyet szóla Jeremiás prófétának Elám felől, Sedékiásnak,
a Júda királyának országlása kezdetén, mondván:

Ezt mondja a Seregek Ura: Ímé, én eltöröm az Elám kézívét, erejének
zsengéjét.

És négy szelet hozok Elám ellen, az égnek négy határáról, és elszórom
őket mindenik szél felé, és nem lesz nemzet, a kihez nem futnak az Elám
szökevényei.

És megrettentem Elámot az ő ellenségei előtt és az ő lelköknek keresői
előtt, és veszedelmet hozok reájok, az én felgerjedt haragomat, azt
mondja az Úr, és utánok bocsátom a fegyvert mindaddig, míg meg nem
emésztem őket.

És az én székemet Elámba helyezem, és kivesztem onnét a királyt és a
fejedelmeket, azt mondja az Úr:

De végzetre visszahozom Elámot a fogságból, azt mondja az Úr.

50. Fejezet

Az a szó, a melyet szóla az Úr Babilon felől és a Káldeusok földje
felől, Jeremiás próféta által.

Hirdessétek a nemzetek között és hallassátok, emeljétek fel a zászlót:
hallassátok és el ne titkoljátok; ezt mondjátok: Bevétetett Babilon,
megszégyenült Bél, letöretett Merodák, megszégyenültek az ő faragott
képei, letörettek az ő bálványai.

Mert északról nép jön fel ellene, pusztává teszi ez az ő földét, és nem
lesz, a ki lakozzék benne; embertől fogva a baromig elfutnak, elmennek.

Azokban a napokban, és abban az időben, azt mondja az Úr, eljőnek az
Izráel fiai, ők és a Júda fiai együtt, sírva jönnek és mennek és keresik
az Urat, az ő Istenöket.

A Sion felől kérdezősködnek, arrafelé fordítják orczájokat. Eljőnek és
oda adják magokat az Úrnak örök szövetségre, a mely feledhetetlen.

Elveszett juhnyáj volt az én népem, pásztorai félrevezették őket, a
hegyekben bujdostatták őket, hegyről halomra jártak, elfelejtkeztek az ő
tanyájukról.

A ki csak reájok talált, emésztette őket, és az ő elnyomóik ezt mondták:
Nem vétkeztünk, mert vétettek az Úr ellen, pedig igazság otthona,
atyáiknak reménysége volt az Úr.

Fussatok ki Babilonból és jőjjetek ki Káldea földéből, és olyanok
legyetek, mint a kecskebakok a nyáj előtt;

Mert ímé, én nagy nemzetek gyülekezetét támasztom és hozom fel Babilonra
északnak földéről, és sorakoznak ellene, legott bevétetik. Nyilai
olyanok, mint a legyőzhetetlen vitézé, a ki nem tér vissza sikertelenül.

És Káldea prédává lesz, a kik prédára vetik őt, mind betelnek vele, azt
mondja az Úr.

Csak örüljetek, csak tomboljatok örökségem elpusztítói: csak
ugrándozzatok, mint a nyomtató tinó, és nyerítsetek, mint a ménlovak.

Megszégyenül a ti anyátok, a ti szűlőtök igen csúffá lesz: Ímé, a
nemzetek seprejévé, pusztává, szárazfölddé, sivataggá lesz.

Az Úr haragja miatt nem lakoznak rajta, hanem egészen pusztasággá lesz,
a ki csak átmegy Babilonon, álmélkodik és sziszeget egész veresége
felett.

Sorakozzatok köröskörül Babilon ellen, mind ti ijjászok, lőjjetek reá,
ne kiméljétek a nyilat; mert az Úr ellen vétkezett!

Kiáltsatok reá köröskörül, kezét adta, lehullottak az ő szegletkövei,
leromlottak az ő kőfalai: bizony az Úr büntetése ez; büntessétek meg őt,
és a mint cselekedett, úgy cselekedjetek vele.

Vágjátok ki Babilonból a magvetőt és a ki sarlót fog aratás idején; a
gyilkos fegyver elől kiki az ő népéhez szalad, kiki az ő földe felé fut.

Elszéledt juhnyáj az Izráel, oroszlánok kergették szét; először benyelte
őt Assiria királya, végre pedig ez a Nabukodonozor, + a babiloni király
megtörte az ő csontjait.

Azért ezt mondja a Seregek Ura, az Izráel Istene: Ímé, én megfenyítem a
babiloni királyt és az ő földét, miként megfenyítém az assiriai királyt.

És visszaviszem az Izráelt az ő lakhelyére, és Básánban legel és a
Kármelen, és az Efraim hegyén és Gileádban megelégszik az ő lelke.

Azokban a napokban és abban az időben, azt mondja az Úr, kerestetik
az Izráel bűne, de nem lesz; a Júda vétkei, de nem találtatnak: mert
kegyelmes leszek azokhoz, a kiket meghagyok.

A kétszer pártütők földére mej fel, és a meglátogattatás lakóit
irtsd ki, öljed és irtsad őket, azt mondja az Úr, és mind a szerint
cselekedjél, a mint parancsoltam néked.

Harczi zaj a földön és nagy romlás.

Hogy elmúlott és összetört az egész föld pőrölye! milyen útálatossá lett
Babilon a nemzetek között.

Tőrbe ejtettelek téged, és meg is fogattál Babilon, de nem tudtad, utól
érettél és megragadtattál, mert pörlekedtél az Úrral.

Felnyitotta az Úr az ő tárházát, és előhozta az ő haragjának szereit:
mert e cselekedet az Úré, a Seregek Uráé Káldea földén.

Törjetek reá a szélekről, nyissátok fel az ő magtárait, tapodjátok őt,
mint a kévét, és irtsátok ki, hogy ne legyen maradéka.

Döfjétek le minden tulkát, le velök a vágóhídra! Oh jaj nékik; mert
eljött az ő napjok, az ő megfenyíttetésök ideje!

A futók és a Babilon földéből menekülők zaja megjelentik majd a
Sionon az Úrnak a mi Istenünknek bosszúállását, az ő templomáért való
bosszúállását.

Gyűjtsetek össze Babilon ellen igen sokat, mindenkit a ki kézívet
feszít, köröskörül járjatok ellene tábort, hogy senki el ne
szaladhasson: fizessetek meg néki az ő cselekedete szerint, a mint ő
cselekedett, úgy cselekedjetek vele; mert az Úr ellen kevélykedett, az
Izráelnek Szentje ellen!

Azért elhullanak az ő ifjai az ő utczáiban, és minden vitéze elvész azon
a napon, azt mondja az Úr.

Ímé, én ellened vagyok, te kevély, azt mondja az Úr, a Seregek Ura, mert
eljött a te napod, a te megfenyítésed napja.

És megbotlik a kevély és elesik, és senki nem lesz, a ki felköltse őt,
és tüzet gyújtok az ő városaiban, hogy megemészsze azokat, a kik körülte
vannak.

Ezt mondja a Seregek Ura: Megnyomoríttattak az Izráel fiai és Júda fiai
együtt és mindnyájan, a kik fogságra vitték őket, beléjök ragadnak, nem
akarják őket elbocsátani.

De az ő megváltójok erős, Seregek Ura az ő neve, bizonynyal felveszi az
ő peröket, hogy megnyugtassa e földet, és Babilon lakóit megrettentse.

Fegyver lesz a Káldeusokon, azt mondja az Úr, és Babilon lakóin és az ő
fejedelmein és az ő bölcsein.

Fegyver lesz az ő varázslóin, és megbolondulnak; fegyver lesz az ő
vitézein, és elijednek.

Fegyver lesz az ő lovain és szekerein és az egész egyveleg népen, a mely
ő benne van, és hasonlók lesznek az asszonyokhoz. Fegyver lesz az ő
kincsein, és elprédáltatnak.

Szárazság lesz az ő vizein, és kiszáradnak, mert bálványok földe az, és
faragott képekkel dicsekednek.

Azért sakálok lakoznak ott baglyokkal, és struczmadárnak fiai lakoznak
benne, és soha többé nem lakják azt, és nem lesznek lakosai nemzedékről
nemzedékre.

A mint felforgatta Isten Sodomát és Gomorát és az ő szomszéd városait,
azt mondja az Úr, ép úgy nem lakik ott egy ember sem, és embernek fia
sem lakja azt.

Ímé, nép jött északról, és nagy nemzet és sok király támad fel a föld
határaiból.

Ívet és paizst ragadnak, kegyetlenek azok, és semmi irgalmasság nem lesz
bennök, szavok mint a tenger zúgása, és lovakon jőnek, mind viadalra
készek te ellened, te Babilon leánya!

Hallja a babiloni király az ő híröket, és kezei elesnek, szorongás fogja
el őt, fájdalom, mint a gyermekszűlőt.

Ímé, mint a Jordán erdőségéből való oroszlán, úgy jön fel az örökzöld
ligetre, de hamar kiűzöm őt arról, és a ki arra választatott, azt teszem
azon fejedelemmé, mert kicsoda hasonlatos hozzám? és ki szab nékem
törvényt, és ki az a pásztor, a ki ellenem álljon?

Azért halljátok meg az Úr tervét, a melyet Babilon ellen tervezett, és
az ő gondolatait, a melyeket Káldea ellen gondolt. Bizony elhajtják
őket, a nyáj kicsinyeit, és álmélkodik felettök a legelő.

Babilon bevételének zajától megindul a föld, és kiáltása hallatszik a
nemzetek között!

51. Fejezet

Ezt mondja az Úr: Ímé, én pusztító szelet támasztok Babilon ellen és
azok ellen, a kik az én ellenségem szívében lakoznak.

És szórókat küldök Babilon ellen, és felszórják őt, és földét
kiüresítik, mert mindenfelől ellene lesznek a veszedelem napján.

A kézívesre kézíves vonja fel íjját, és arra, a ki pánczéljába öltözik.
Ne kedvezzetek ifjainak, öldössétek le egész seregét:

És essenek el megöletve a Káldeusok földén, és átverve az ő utczáin.

Mert nem hagyatott el Izráel és Júda az ő Istenétől, a Seregek Urától,
noha az ő földök rakva vétekkel az Izráelnek Szentje ellen.

Fussatok ki Babilonból, és kiki mentse meg az ő lelkét, ne veszszetek el
az ő gonoszságáért, mert az Úr bosszúállásának ideje ez, megfizet néki
érdem szerint.

Arany pohár volt Babilon az Úr kezében, a mely megrészegíté ez egész
földet; nemzetek ittak az ő borából, azért bolondultak meg a nemzetek.

Hamar elesett Babilon és összeomlott, jajgassatok felette, kössétek be
balzsammal + az ő sebét, hátha meggyógyul!

Gyógyítottuk Babilont, de nem gyógyult meg. Hagyjátok el őt, és menjünk
kiki a maga földére, mert az égig hatott az ő ítélete, és felemelkedett
a felhőkig.

Kihozta az Úr a mi igazságainkat, jertek és beszéljük meg Sionban az
Úrnak, a mi Istenünknek dolgát.

Élesítsétek a nyilakat, töltsétek meg a tegzeket; felindította az Úr
a Médiabeli királyok lelkét, mert Babilon ellen van az ő gondolatja,
hogy elveszesse azt, mert az Úr bosszúállása ez, az ő templomáért való
bosszúállása.

Babilonnak kőfalain tűzzétek ki a zászlót, erősítsétek meg az őrséget,
szerezzetek vigyázókat, rendeljétek el a leseket: mert az Úr meggondolta
és meg is cselekszi azokat, a miket szólott Babilon lakói ellen.

Oh te, a ki lakozol a nagy vizek mellett, a kinek kincsed temérdek,
eljött a te véged és a te rablásod határa!

Megesküdt a Seregek Ura az ő lelkére, mondván: Bizony betöltelek téged
emberekkel, mint sáskákkal, és diadalmas éneket énekelnek felőled.

Az, a ki teremtette a földet az ő erejével, a ki megalapította a világot
az ő bölcsességével, és kiterjesztette az egeket az ő értelmével.

Egy szavával vizek zúgását szerez az égben, és felhőket visz fel a
föld határairól, villámokat készít az esőhöz, és kihozza a szelet az ő
tárházaiból.

Minden ember bolonddá lett tudomány nélkül, minden ötvös megszégyenül a
maga bálványa miatt, mert hazugság az ő öntése és nincs benne lélek.

Hiábavalóságok ezek, nevetségre való művek, az ő megfenyíttetésök idején
elvesznek.

Nem ilyen a Jákób osztályrésze mert mindennek teremtője és az ő
örökségének pálczája, Seregek Ura az ő neve!

Pőrölyöm vagy te nékem, hadi fegyverem, és nemzeteket zúztam össze
veled, és országokat vesztettem el veled.

És általad zúztam össze a lovakat és lovagjaikat, és általad zúztam
össze a szekeret és a benne ülőt.

És összezúztam általad férfit és asszonyt, és összezúztam általad a
vénet és a gyermeket, és összezúztam általad az ifjat és a szűzet,

És összezúztam általad a pásztort és nyáját, és összezúztam általad a
szántóvetőt és az ő igamarháját, és összezúztam általad a hadnagyokat és
a főembereket.

És megfizetek Babilonnak és Káldea minden lakosának mindazokért az ő
gonoszságaikért, a melyeket Sionban cselekedtek a ti szemeitek láttára,
azt mondja az Úr.

Ímé, én ellened fordulok, te romlásnak hegye, azt mondja az Úr, a ki az
egész földet megrontottad, és kinyújtom reád kezemet, és levetlek téged
a kőszikláról, és kiégett hegygyé teszlek téged.

És belőled nem visznek követ a szegletre és a fundamentomra, mert
örökkévaló pusztaság leszel, azt mondja az Úr.

Tűzzétek ki a zászlót az országban, fújjátok meg a trombitát a nemzetek
között, avassátok fel ellene a nemzeteket, gyűjtsétek össze ellene az
Ararátnak, Menninek és Askenáznak országait, válaszszatok ő ellene
hadvezért, hozzátok ki a lovakat mint rettenetes sáskasereget.

Avassátok fel ellene a nemzeteket Médiának királyait, az ő hadnagyait és
minden főemberét, és az ő birodalmának egész földét.

És megrendül a föld és rázkódik, mert az Úrnak gondolatai beteljesednek
Babilon ellen, hogy Babilon földét pusztasággá, lakatlanná tegye.

Babilon vitézei felhagytak a viadallal, erősségeikben ülnek, elfogyott
a vitézségök, asszonyokká lettek, felgyújtották lakhelyeit, zárait
letörték.

Futár futár elé fut, és hírmondó a hírmondó elé, hogy megjelentse a
babiloni királynak, hogy bevétetett az ő városa mindenfelülről.

És a révhelyek elfoglaltattak, és az álló tavak tűzzel kiszáríttattak,
és a vitézek elrettentek.

Mert ezt mondja a seregek Ura, az Izráel Istene: Babilon leánya olyan,
mint a szérű, itt van az ő tapostatásának ideje, egy kis híja még, és
eljő az ő aratásának ideje.

Benyelt engem, megemésztett engem Nabukodonozor, a babiloni király, üres
edénynyé tett engem, benyelt engem mint a sárkány, betöltötte a hasát az
én csemegéimmel, és kivetett engemet.

Az én rajtam esett erőszak és az én testem Babilonra térjen, azt mondja
a Sionnak lakója, és az én vérem Káldeának lakosaira, azt mondja
Jeruzsálem!

Azért ezt mondja az Úr: Ímé, én megítélem a te ügyedet, és bosszút állok
éretted, és kiszáraztom az ő tengerét, és kiapasztom az ő forrását.

És Babilon kőrakássá lesz, sárkányok lakhelyévé, csudává, csúfsággá és
lakatlanná lesz.

Együtt ordítanak, mint az oroszlánok, harsognak, mint az
oroszlánkölykök.

Az ő kedvöknek idején készítek nékik lakomát, és megrészegítem őket,
hogy vígadjanak, és örökkévaló álmot aludjanak, és fel ne serkenjenek,
azt mondja az Úr.

Előhozom őket, mint a bárányokat a megmetszésre, mint a kosokat a
bakokkal egyetemben.

Mint bevétetett Sésák, és elfoglaltatott az egész földnek dicséreti!
Milyen útálattá lett Babilon a nemzetek között!

Feljött Babilonra a tenger, habjainak özönével elboríttatott.

Városai pusztává, sivataggá és kopár földdé lesznek, a melyen senki sem
lakik, sem embernek fia át nem megy rajta.

Megfenyítem Bélt is Babilonban, és kivonom szájából, a mit benyelt, és
többé nem futnak hozzá a nemzetek, Babilonnak kőfala is ledől.

Jőjjetek ki belőle, oh én népem, és kiki szabadítsa meg lelkét az Úr
haragjának tüzétől.

És el ne olvadjon a ti szívetek és ne féljetek a hírtől, a mely
hallatszik e földön, mikor egyik esztendőben hír jő, és a másik
esztendőben is a hír, hogy erőszakosság van a földön, uralkodó tör
uralkodóra!

Azért ímé, eljőnek a napok, és meglátogatom Babilon faragott képeit, és
egész földe megszégyenül, és minden ő megöltjei elhullanak ő közötte.

És örvendeznek Babilon felett az ég és a föld és minden benne valók,
mert észak felől eljőnek reá a pusztítók, azt mondja az Úr.

Babilon is elesik, Izráel megölöttjei, a mint Babilonban is elhullottak
az egész föld megölöttjei.

Menjetek el, a kik megszabadultatok a fegyvertől, meg ne álljatok;
emlékezzetek meg a távolból az Úrról, és jusson eszetekbe Jeruzsálem.

Megszégyenültünk, mert hallottuk a gyalázkodást, orczáinkat szégyen
borította, mert idegenek jöttek az Úr házának szentségébe.

Azért ímé, eljőnek a napok, azt mondja az Úr, és meglátogatom az ő
faragott képeit, és egész földén sebesültek nyögnek.

Ha az égbe hág is fel Babilon, és ha megerősíti is az ő erős magaslatát,
pusztítók törnek reá tőlem, azt mondja az Úr.

Kiáltás hallatszik Babilonból, és a Káldeusok földéből nagy romlás.

Mert elpusztítja az Úr Babilont, és kiveszíti belőle a nagy zajt, és
zúgnak az ő habjai, mint a nagy vizek, hallatszik az ő szavok harsogása.

Mert pusztító tör reá, Babilonra, és elfogatnak vitézei, eltörik az ő
kézívök, mert a megfizetésnek Istene, az Úr, bizonynyal megfizet.

És megrészegítem az ő fejedelmeit, bölcseit, hadnagyait, tiszttartóit
és vitézeit, és örök álmot alusznak, és nem serkennek fel, azt mondja a
király, a kinek neve a Seregek Ura!

Ezt mondja a Seregek Ura: Babilon széles kőfala földig lerontatik, és
az ő büszke kapuit tűz égeti meg, és a népek hiába munkálkodnak, és a
nemzetek a tűznek, és kifáradnak.

Ez a szó, a melylyel Jeremiás próféta utasította Seráját, Néria fiát,
a ki a Mahásiás fia volt, mikor ő Babilonba méne Sedékiással, a
Júda királyával, királyságának negyedik esztendejében; Serája pedig
szállásmester vala.

És megírá Jeremiás egy könyvben mindazt a veszedelmet, a mely Babilont
fogja érni, mindezeket a beszédeket, a melyek megirattak Babilon felől.

És monda Jeremiás Serájának: Mikor Babilonba jutsz, és látod és
elolvasod mind e szókat,

Ezt mondjad: Uram, te szólottál e hely ellen, hogy elveszítsed ezt
annyira, hogy lakó ne legyen benne embertől baromig, hanem örökkévaló
pusztaság legyen.

És mikor e könyv olvasását elvégzed, köss reá követ, és hajítsd be az
Eufrátes közepébe.

És ezt mondd: Így merül el Babilon, és meg nem menekedik a
veszedelemtől, a melyet én hozok reá, akármint fáradjanak. Eddig vannak
a Jeremiás beszédei.

52. Fejezet

Huszonegy esztendős volt Sedékiás, mikor uralkodni kezde, és tizenegy
esztendeig uralkodék Jeruzsálemben, és az ő anyjának neve Hammutál vala,
a Libnából való Jeremiás leánya.

És gonoszt cselekedék az Úr szemei előtt, mint Jojákim cselekedett vala.

Mert az Úr haragjáért vala ez Jeruzsálemen és Júdán, míglen elveté őket
színe elől. Sedékiás ugyanis engedetlen lőn a babiloni királynak.

És az ő uralkodásának kilenczedik esztendejében, a tizedik hónapban,
a hónapnak tizedikén eljöve Nabukodonozor, a babiloni király, ő maga
és egész serege Jeruzsálemre, és tábort járának ellene, és mindenfelől
sánczot vetének fel ellene.

És megszállva lőn a város Sedékiásnak tizenegyedik esztendejéig.

A negyedik hónapban, a hónapnak kilenczedikén nagy éhség támada a
városban, annyira, hogy a föld népének kenyere sem vala.

És bevéteték a város, és a harczosok mind elfutának, és éjszaka
kimenének a városból a kapu felé, a két kőfal között, a melyek a király
kertjénél valának (a Káldeusok pedig a város mellett valának köröskörül)
és menének az úton, a mely sík földre viszen.

A Káldeusok serege pedig űzé a királyt, és utólérék Sedékiást a jerikói
síkon, mert egész serege elfuta mellőle.

Megfogák azért a királyt, és vivék őt a babiloni királyhoz Riblába, a
Hamát földére, a ki törvényt monda reá.

És leöleté a babiloni király a Sedékiás fiait szemei láttára, és Júda
minden fejedelmét is leöleté Riblában.

Sedékiás királynak pedig szemeit tolatá ki, és lánczra vereté és viteté
őt a babiloni király Babilonba, és tömlöczbe veté őt halála napjáig.

Az ötödik hónapban pedig, a hónapnak tizedikén (ez az esztendő pedig a
tizenkilenczedik esztendeje vala Nabukodonozornak, a babiloni királynak)
Nabuzáradán, a vitézek feje, a ki áll vala a babiloni király előtt,
eljöve Jeruzsálembe.

És felégeté az Úr házát és a király házát, és Jeruzsálemnek minden
házait és minden nagy házat felégete tűzzel.

És Jeruzsálem egész kőfalát köröskörül lerontá a Káldeusok mindenféle
serege, a kik a vitézek fejével valának.

A községnek szegényeiből pedig és a többi nép közül, a kik a városban
megmaradtak vala, és a szökevények közül, a kik elszöktek vala a
babiloni királyhoz, és a sokaságnak maradékából foglyokat vive
Nabuzáradán, a vitézek feje.

De a föld szegényei közül ott hagyá Nabuzáradán, a vitézek feje, a
szőlőműveseket és szántóvetőket.

A rézoszlopokat pedig, a melyek az Úr házában valának és a talpakat és
a réztengert, a mely az Úr házában vala, összetörék a Káldeusok, és
azoknak minden rezét elvivék Babilonba.

A fazekakat is és a lapátokat, és késeket és a medenczéket, a
tömjénezőket és a rézedényeket, a melyekkel szolgálnak vala, mind
elvivék.

És a csészéket, a serpenyőket, a medenczéket és a fazekakat, a
gyertyatartókat, a tömjénezőket és a serlegeket, a mi arany, aranyban, a
mi ezüst, ezüstben mind elvivé a vitézek feje.

Két oszlop, egy réztenger és tizenkét rézökör vala, a melyek a talpak
alatt valának, a melyeket Salamon király csináltatott vala az Úr házába.
Mindezeknek az edényeknek reze megmérhetetlen vala.

És az oszlopok küzül az egyik oszlopnak tizennyolcz sing vala a
magassága, és tizenkét sing zsinór éri vala át köröskörül, vastagsága
pedig négy ujjnyi, és belől üres vala.

Rézgömb vala rajta, és az egyik gömb magassága öt singnyi vala, és a
hálók és gránátalmák a gömbön köröskörül mind rézből valának, és ilyen a
második oszlop, és ilyenek a gránátalmák is.

A gránátalma pedig kilenczvenhat vala kifelé, összesen száz gránátalma
vala a hálón felül köröskörül.

Elvivé a vitézek feje Seráját is, a főpapot, és Sofóniást a második
papot, és az ajtónak három őrizőjét.

És a városból elvive egy főembert, a ki felügyelőjök vala a
harczosoknak, és hetet ama férfiak közül, a kik állanak vala a király
előtt, a kik a városban találtatának, és a seregek főíródeákját, a ki a
föld népét besorozta vala, és hatvan férfiút a föld népe közül, a kik a
városban találtatának.

És felvevé ezeket Nabuzáradán, a vitézek feje, és elvivé őket a babiloni
királyhoz Riblába.

És levágatá őket a babiloni király és megöleté őket Riblában, a Hamát
földén, és fogságra viteték Júda az ő földéről.

Ennyi az a nép, a melyet fogságra vitete Nabukodonozor a hetedik
esztendőben, háromezer és huszonhárom Júdabeli.

A Nabukodonozor tizennyolczadik esztendejében Jeruzsálemből nyolczszáz
és harminczkét lélek.

Nabukodonozor huszonharmadik esztendejében fogságba vitete Nabuzáradán,
a vitézek feje hétszáznegyvenöt Júdabelit. Összesen négyezer és hatszáz
lélek.

Lőn pedig Jojákin júdabeli király fogságának harminczhetedik
esztendejében, a tizenkettedik hónapban, a hónak huszonötödikén,
felemelé Evil-Merodák, a babiloni király az ő uralkodásának első
esztendejében Jojákinnak, a Júda királyának fejét, és kivevé őt a
tömlöczből.

És szépen szóla vele, és királyi székét ama királyoknak széke fölé
emelte, a kik vele valának Babilonban.

És felcserélé tömlöczbeli ruháit, és mindenkor vele eszik vala ételt,
életének minden napjában.

És költségére állandó költség adatik vala néki a babiloni királytól
minden napra, a halála napjáig, életének minden napjában.

JEREMIÁS SIRALMAI

1. Fejezet

Jaj! de árván ül a nagy népű város! Olyanná lőn, mint az özvegyasszony!
Nagy volt a nemzetek között, a tartományok közt fejedelemasszony:
robotossá lőn!

Sírván sír éjjelente, s könny borítja az orczáját! Senki sincs, ki
vígasztalná, azok közül, kik szerették; mind megcsalták barátai,
ellenségeivé lőnek.

Számkivetésbe méne Júda a nyomorúság és a szolgálat sokasága miatt!
Ott ül ő a pogányok közt; nem talál nyugodalmat; valamennyi üldözője
utólérte a szorultságában.

Sionnak útai gyászolnak; nincsen, a ki ünnepnapra járjon; kapuja mind
elpusztult; papjai sóhajtoznak, szűzei nyögnek, csak keserűsége van
néki.

Elnyomói főkké lettek; ellenségei boldogok! Bizony az Úr verte meg őt az
ő sok bűne miatt; gyermekei rabságra mentek az elnyomó előtt.

És elhagyta Sion leányát minden ő ékessége; fejedelmei olyanok lettek,
mint a szarvasok, a melyek nem találnak eledelt, és erőtelenül futnak az
üldöző előtt.

Emlékezik Jeruzsálem az ő nyomorúságának és eltiportatásának napjain
minden ő gyönyörűségéről, a melyek voltak eleitől fogva; mert az ő népe
ellenség kezébe esett és nem volt segítsége. Látták őt az ellenségek;
nevettek megsemmisülésén.

Vétkezvén vétkezett Jeruzsálem, azért lett csúfsággá, minden tisztelője
megvetette, mert látták az ő mezítelenségét, ő maga pedig sóhajtoz és
elfordul.

Szennye a ruhája szélén; nem gondolt a jövőjére; csudálatosan
alásülyedt, nincs vígasztalója. Lásd meg Uram, az én nyomorúságomat,
mert ellenség vett erőt rajtam!

Szorongató nyújtja kezét minden kincse után, sőt látta, hogy pogányok
mentek be az ő szent helyébe, a kikről azt parancsoltad, hogy be ne
menjenek a a te községedbe.

Egész népe sóhajtoz, futkosnak a kenyér után, odaadják drágaságaikat
az ételért, hogy megéledjenek. Lásd meg Uram és tekintsd meg, mily
útálatossá lettem!

Mindnyájatokat kérlek, ti járókelők: tekintsétek meg és lássátok meg, ha
van-é oly bánat, mint az én bánatom, a mely engem ért, a melylyel engem
sujtott az Úr az ő búsult haragjának napján!

A magasságból tüzet bocsátott csontjaimba, és az hatalmaskodik bennök;
hálót vetett lábaimnak; hátra vetett, pusztává tett engem; egész napon
beteg vagyok.

Saját kezével rótta össze az én vétkeim igáját; ráfonódtak nyakamra;
megrendítette erőmet; oda adott engem az Úr azok kezébe, a kik előtt meg
nem állhatok.

Rakásra hányta az Úr minden vitézemet én bennem; gyűlést hívott össze
ellenem, hogy összetörje ifjaimat; sajtóba taposta az Úr Júda szűz
leányát.

Ezekért sírok én; szememből, szememből víz folyik alá, mert messze
távozott tőlem a vígasztaló, a ki megélesszen engem; fiaim elvesztek,
mert győzött az ellenség.

Terjesztgeti kezeit Sion: nincs vígasztalója; szorongatókat rendelt az
Úr Jákób ellen köröskörül; Jeruzsálem csúfsággá lett közöttök.

Igaz ő, az Úr, mert az ő szava ellen rugódoztam! Halljátok meg kérlek,
mind ti népek, és lássátok meg az én bánatomat: szűzeim és ifjaim
fogságba menének!

Kiáltottam azoknak, a kik szerettek engem de ők megcsaltak engem;
papjaim és véneim a városban multak ki, a mikor étel után futkostak,
hogy megéledjenek.

Lásd meg Uram, hogy szorongattatom, belső részeim megháborodtak;
elfordult bennem az én szívem, mert bizony pártot ütöttem; künn fegyver
pusztít, benn minden olyan, mint a halál!

Hallották, hogy sóhajtozom és nincs vígasztalóm; minden ellenségem
hallotta veszedelmemet; örültek, hogy te ezt cselekedted. Hozd el a
napot, a melyet hirdettél, hogy olyanok legyenek, mint én!

Jusson elődbe minden gonoszságuk, és úgy bánj velök, a miképen én velem
bántál az én minden bűnömért; mert sok az én sóhajtozásom, és beteg a
szívem.

2. Fejezet

Jaj; de sűrű felhőt borított haragjában az Úr Sionnak leányára! az
égből a földre veté Izráel ékességét, és nem emlékezett meg lábainak
zsámolyáról az ő haragja napján.

Elnyelte az Úr, nem kimélte Jákóbnak minden hajlékát, letörte haragjában
Júda leányának erősségeit, a földre terítette; megfertőzteté az országot
és fejedelmeit.

Felgerjedt haragjában letördelé Izráelnek minden szarvát; hátravoná
jobbkezét az ellenség elől, Jákób ellen pedig mint lángoló tűz emésztett
köröskörül.

Feszítette kézívét, mint valami ellenség, kinyújtá jobbkezét, mint
támadó, és megölt mindent, a mi a szemnek kivánatos; Sion leányának
sátorában, mint a tüzet önté ki búsulását.

Olyan volt az Úr, mint valami ellenség; elnyelte Izráelt, elnyelte
minden palotáját, elrontá erősségeit, és megsokasította Júda leányának a
búját, baját.

És eltapodta sátorát, mint valami kertet, lerombolta gyülekezése helyét;
elfeledtete az Úr a Sionon ünnepet és szombatot, és megútált haragja
hevében királyt és papot.

Megvetette az Úr az ő oltárát, megútálta szent helyét; ellenség kezébe
adá palotáinak kőfalait; zajt ütöttek az Úr házában, mint ünnepnapon.

Gondolá az Úr, hogy lerontja Sion leányának kőfalát; kiterjeszté a
mérőkötelet, nem vonta vissza kezét a pusztítástól, és siralomra jutott
a bástya és a kőfal, együtt búslakodnak!

Kapui besülyedtek a földbe, elveszté és összetöré annak zárait; királya
és fejedelmei a pogányok közt vannak. Nincsen törvény, sőt prófétái sem
nyernek kijelentést az Úrtól.

A földön ülnek, elnémultak Sion leányának vénei, port szórtak a fejökre;
zsákba öltöztek, földre csüggesztették fejöket Jeruzsálemnek szűzei.

Elsenyvedtek szemeim a könyhullatástól, belső részeim háborognak, májam
a földre omlik az én népem leányának romlása miatt, mikor elalélt a kis
gyermek és a csecsszopó a város utczáin.

Azt mondták anyjoknak: Hol a kenyér, meg a bor? mikor elaléltak, mint a
sebesültek a város utczáin, mikor kilehelték lelköket anyjoknak kebelén.

Mivel bizonyítsak melletted, mihez hasonlítsalak, Jeruzsálem leánya,
mivel mérjelek össze téged, hogy megvígasztaljalak, Sionnak szűz
leánya?! Bizony nagy a te romlásod, mint a tenger: kicsoda gyógyít meg
téged?!

A te prófétáid hazugságot és bolondságot hirdettek néked, és nem fedték
fel a te álnokságodat, hogy elfordították volna fogságodat; hanem láttak
tenéked hazug és megtévelyítő prófétálásokat.

Összecsapják feletted kezöket minden járó-kelők; süvöltenek és csóválják
fejöket Jeruzsálem leánya felett: Ez-é az a város, a melyről azt
mondták: tökéletes szépség, az egész földnek öröme?

Feltátották ellened szájokat minden ellenségeid; süvöltenek és
csikorgatják fogukat, mondván: Nyeljük el őt! Bizony ez a nap az, a
melyet vártunk; megértük, látjuk!

Megcselekedte az Úr, a miket gondolt; beváltotta szavát, a melyet szólt
eleitől fogva; rombolt és nem kimélt, és megvidámította rajtad az
ellenséget, felemelte szarvát a te szorongatóidnak.

Kiáltott az ő szívök az Úrhoz: Oh Sion leányának kőfala! Folyjon alá
könnyed mint a patak, éjjel és nappal; ne szakadjon félbe, síró szemed
meg se pihenjen.

Kelj fel, riadj éjjel, az őrjárások kezdetén; öntsd ki, mint a vizet
a te szívedet az Úr szine előtt; emeld fel hozzá kezeidet a te
kisdedeidnek életéért, a kik elaléltak az éhség miatt minden utczának
szegletén.

Lásd meg Uram és tekintsd meg, kivel cselekedtél így! Avagy megegyék-é
az asszonyok az ő méhöknek gyümölcsét, dédelgetett kisdedeiket; avagy
megölessék-é az Úrnak szent helyén pap és próféta?

Az utczákon a földön fekszik gyermek és vén; szűzeim és ifjaim fegyver
miatt hullottak el; öldököltél haragod napján, mészároltál, nem
kiméltél.

Egybehívtad mint valami ünnepnapra az én rettegtetőimet mindenfelől, és
nem volt az Úr haragjának napján, a ki elmenekült és megszabadult volna.
A kiket dédelgettem és felneveltem, ellenségem emésztette meg őket!

3. Fejezet

Én vagyok az az ember, a ki nyomorúságot látott az ő haragjának vesszeje
miatt.

Engem vezérlett és járatott sötétségben és nem világosságban.

Bizony ellenem fordult, ellenem fordítja kezét minden nap.

Megfonnyasztotta testemet és bőrömet, összeroncsolta csontjaimat.

Erősséget épített ellenem és körülvett méreggel és fáradsággal.

Sötét helyekre ültetett engem, mint az örökre meghaltakat.

Körülkerített, hogy ki ne mehessek, nehézzé tette lánczomat.

Sőt ha kiáltok és segítségül hívom is, nem hallja meg imádságomat.

Elkerítette az én útaimat terméskővel, ösvényeimet elforgatta.

Ólálkodó medve ő nékem és lesben álló oroszlán.

Útaimat elterelte, és darabokra vagdalt és elpusztított engem!

Kifeszítette kézívét, és a nyíl elé czélul állított engem!

Veséimbe bocsátotta tegzének fiait.

Egész népemnek csúfjává lettem, és gúnydalukká napestig.

Eltöltött enggem keserűséggel, megrészegített engem ürömmel.

És kova-kővel tördelte ki fogaimat; porba tiprott engem.

És kizártad lelkem a békességből; elfeledkeztem a jóról.

És mondám: Elveszett az én erőm és az én reménységem az Úrban.

Emlékezzél meg az én nyomorúságomról és eltapodtatásomról, az ürömről és
a méregről!

Vissza-visszaemlékezik, és megalázódik bennem az én lelkem.

Ezt veszem szívemre, azért bízom.

Az Úr kegyelmessége az, hogy még nincsen végünk; mivel nem fogyatkozik
el az ő irgalmassága!

Minden reggel meg-megújul; nagy a te hűséged!

Az Úr az én örökségem mondja az én lelkem, azért benne bízom.

Jó az Úr azoknak, a kik várják őt; a léleknek, a mely keresi őt.

Jó várni és megadással lenni az Úr szabadításáig.

Jó a férfiúnak, ha igát visel ifjúságában.

Egyedül ül és hallgat, mert felvette magára.

Porba teszi száját, mondván: Talán van még reménység?

Orczáját tartja az őt verőnek, megelégszik gyalázattal.

Mert nem zár ki örökre az Úr.

Sőt, ha megszomorít, meg is vígasztal az ő kegyelmességének gazdagsága
szerint.

Mert nem szíve szerint veri és szomorítja meg az embernek fiát.

Hogy lábai alá tiporja valaki a föld minden foglyát;

Hogy elfordíttassék az ember ítélete a Magasságosnak színe előtt;

Hogy elnyomassék az ember az ő peres dolgában: ezt az Úr nem nézi el.

Kicsoda az, a ki szól és meglesz, ha nem parancsolja az Úr?

A Magasságosnak szájából nem jő ki a gonosz és a jó.

Mit zúgolódik az élő ember? Ki-ki a maga bűneiért bűnhődik.

Tudakozzuk a mi útainkat és vizsgáljuk meg, és térjünk az Úrhoz.

Emeljük fel szíveinket kezeinkkel egyetemben Istenhez az égben.

Mi voltunk gonoszok és pártütők, azért nem bocsátottál meg.

Felöltötted a haragot és üldöztél minket, öldököltél, nem kiméltél.

Felöltötted a felhőt, hogy hozzád ne jusson az imádság.

Sepredékké és útálattá tettél minket a népek között.

Feltátotta száját ellenünk minden ellenségünk.

Rettegés és tőr van mi rajtunk, pusztulás és romlás.

Víz-patakok folynak alá az én szememből népem leányának romlása miatt.

Szemem csörgedez és nem szünik meg, nincs pihenése,

Míg ránk nem tekint és meg nem lát az Úr az égből.

Szemem bánatba ejté lelkemet városomnak minden leányáért.

Vadászva vadásztak reám, mint valami madárra, ellenségeim ok nélkül.

Veremben fojtották meg életemet, és követ hánytak rám.

Felüláradtak a vizek az én fejem felett; mondám: Kivágattam!

Segítségül hívtam a te nevedet, oh Uram, a legalsó veremből.

Hallottad az én szómat; ne rejtsd el füledet sóhajtásom és kiáltásom
elől.

Közelegj hozzám, mikor segítségül hívlak téged; mondd: Ne félj!

Pereld meg Uram lelkemnek perét; váltsd meg életemet.

Láttad, oh Uram, az én bántalmaztatásomat; ítéld meg ügyemet.

Láttad minden bosszúállásukat, minden ellenem való gondolatjokat.

Hallottad Uram az ő szidalmazásukat, minden ellenem való gondolatjokat;

Az ellenem támadóknak ajkait, és ellenem való mindennapi szándékukat.

Tekintsd meg leülésöket és felkelésöket; én vagyok az ő gúnydaluk.

Fizess meg nékik, Uram, az ő kezeiknek munkája szerint.

Adj nékik szívbeli konokságot; átkodul reájok.

Üldözd haragodban, és veszesd el őket az Úr ege alól!

4. Fejezet

Jaj! de meghomályosodott az arany, elváltozott a szép színarany,
kiszórattak a szent hely kövei minden utcza szegletére.

Sionnak drága fiait, a kik becsesebbek valának mint a színarany,
cserépedénynek tekintették, a fazekas munkájának.

Még a sárkányok is oda nyujtják emlőiket, szoptatják fiaikat; az én
népem leánya pedig kegyetlen, mint a struczmadarak a pusztában.

A csecsemő nyelve az ínyéhez tapadt a szomjúság miatt; a kisdedek
kenyeret kértek, és nem volt, a ki nyujtott volna nékik.

Kik pompás ételeket evének, elpusztulának az utczákon; a kik bíborban
neveltetének, a szemétdombot ölelgetik.

Bizony nagyobb az én népem leányának bűnhődése Sodoma bűnhődésénél, a
mely elsülyedt egy pillanat alatt, noha kézzel sem ütöttek felé.

Az ő názireusai tisztábbak valának a hónál, fehérebbek a tejnél, testök
pirosabb vala, mint a korál, termetök mint a zafir.

De most feketébb az ő ábrázatjok a koromnál, nem ismerik meg őket az
utczákon; bőrük csonjaikhoz ragadt, elszáradt, mint a fa.

Jobban jártak, a kik fegyverrel ölettek meg, mint a kik éhen vesztek
el; mert azok átveretve multak ki, ezek pedig a mező termésének hiánya
miatt.

Irgalmas anyák kezei megfőzték gyermekeiket, hogy azok eledeleik
legyenek az én népem leányának romlásakor.

Megteljesíté az Úr az ő búsulását, kiöntötte az ő felgerjedt haragját,
és tüzet gyújtott a Sionban, és megemésztette annak fundamentomait.

Nem hitték a föld királyai, sem a föld kerekségének lakosai, hogy
szorongató és ellenség vonuljon be Jeruzsálemnek kapuin.

Az ő prófétáinak bűne, az ő papjainak vétke miatt van ez, a kik az
igazaknak vérét ontották abban.

Tántorogtak, mint vakok az utczákon, vérrel bemocskolva, annyira, hogy
ruháikat sem érinthették.

Távozzatok! tisztátalan! kiáltották azoknak; távozzatok, távozzatok,
ne illessetek! Bizony elfutottak, bujdostak is; a pogányok közt ezt
mondták: Nem lakhatnak itt sokáig!

Az Úr haragja oszlatta el őket; többé nem tekint reájok, mivelhogy a
papok orczáját nem tisztelték, a véneken nem könyörültek.

Még mikor meg voltunk, elepedve néztek szemeink a hiábavaló segedelem
után; esengve várakoztunk olyan népre, a mely nem szabadított meg.

Vadásztak lépéseinkre, úgy hogy nem járhattunk a mi utczáinkon;
elközelgetett a mi végünk, beteltek a mi napjaink, bizony eljött a mi
végünk!

Gyorsabbak valának a mi üldözőink az égnek saskeselyűinél; a hegyeken
kergettek minket, a pusztában ólálkodtak utánunk.

Orrunk lehellete, az Úr felkentje megfogattaték az ő vermeikben, a kiről
azt mondottuk: az ő árnyékában élünk a pogányok között.

Örülj és vígadozz, Edom leánya, a ki Uz földjén lakozol, mert még te rád
is rád kerül a pohár, megrészegedel és meztelenkedel.

Eltörültetik a te álnokságod, oh Sion leánya, nem fog téged száműzni
többé meglátogatja a te álnokságodat, Edom leánya fölfedi a te bűneidet.

5. Fejezet

Emlékezzél meg Uram, mi esett meg rajtunk; tekintsd meg és lásd meg
gyalázatunkat!

A mi örökségünk idegenekre szállt; házaink a jövevényekéi.

Apátlan árvák lettünk; anyáink, mint az özvegyek.

Vizünket pénzért iszszuk, tűzifánkat áron kapjuk.

Nyakunknál fogva hajtatunk; elfáradtunk, nincsen nyugtunk.

Égyiptomnak adtunk kezet, az assziroknak, hogy jóllakjunk kenyérrel.

Apáink vétkeztek; nincsenek; mi hordozzuk vétkeiket.

Szolgák uralkodnak rajtunk; nincs a ki megszabadítson kezökből.

Életünk veszélyeztetésével szerezzük kenyerünket a pusztában levő
fegyver miatt.

Bőrünk, mint a kemencze, megfeketedett az éhség lázától.

Az asszonyokat meggyalázták Sionban, a szűzeket Júda városaiban.

A fejedelmeket kezökkel akasztották fel; a vének orczáit nem becsülik.

Az ifjak a kézi malmot hordozzák, és a gyermekek fahordásban botlanak
el.

A vének eltüntek a kapuból, megszüntek az ifjak énekelni.

Oda van a mi szívünk öröme, gyászra fordult a mi körtánczunk.

Elestt a mi fejünknek koronája, jaj most nékünk mert vétkeztünk!

Ezért lett beteg a mi szívünk, ezekért homályosodtak meg a mi szemeink;

A Sion hegyéért, hogy elpusztult; rókák futkosnak azon!

Te Uram örökké megmaradsz; a te királyi széked nemzedékről nemzedékre!

Miért feledkezel el örökre mi rólunk? miért hagysz el minket hosszú
időre?

Téríts vissza Uram magadhoz és visszatérünk; újítsd meg a mi napjainkat,
mint régen.

Mert bizony-bizony megvetettél minket; megharagudtál ránk felettéb!

EZÉKIEL PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

És lőn a harminczadik esztendőben, a negyedik hónapban, a hónap
ötödikén, mikor én a foglyok közt a Kébár folyó mellett voltam:
megnyilatkozának az egek, és láték esteni látásokat.

A hónap ötödikén (ez az ötödik esztendeje Jojákin király fogságba
vitelének).

Valójában lőn az Úrnak beszéde Ezékiel paphoz, a Búzi fiához a Káldeusok
földén, a Kébár folyó mellett, és lőn ott rajta az Úrnak keze.

És látám, és ímé forgószél jött északról, nagy felhő egymást érő
villámlással, a mely körül fényesség vala, közepéből pedig mintha izzó
ércz látszott volna ki, tudniillik a villámlás közepéből.

És belőle négy lelkes állat formája tetszék ki, és ez vala ábrázatjok:
emberi formájok vala,

És mindeniknek négy orczája vala, és négy szárnya mindenikőjöknek;

És lábaik egyenes lábak, és lábaik talpa mint a borjú lábának talpa, és
szikráznak vala, mint a simított ércz színe.

Továbbá emberi kezek valának szárnyaik alatt négy oldalukon. Mind a
négyőjöknek orczái és szárnyai.

Szárnyaik egymás mellé lévén szerkesztve, nem fordultak meg jártukban,
mindenik az ő orczája irányában megy vala.

És orczájok formája vala emberi orcza, továbbá oroszlán-orcza mind a
négynek jobbfelől, és bikaorcza mind a négynek balfelől, és sasorcza
mind a négynek hátul;

És ezek az ő orczáik. És szárnyaik felül kiterjesztve valának,
mindeniknél két szárny összeér vala, kettő pedig fedezé testöket.

És mindenik az ő orczája irányában megy vala, a hová a lélek vala
menendő, oda mennek vala, meg nem fordulván jártukban.

És a lelkes állatok közt látszék, mint egy égő üszög, a mely lángolt,
mint a fáklyák, ide s tova futkározva a lelkes állatok közt; és a tűznek
fényessége vala, és a tűzből villámlás jöve ki.

És a lelkes állatok ide s tova mozognak vala, mint a villámlás
czikázása.

És mikor ránéztem a lelkes állatokra, ímé egy-egy kerék vala a földön az
állatok mellett mind az ő négy orczájok felől.

A kerekek mintha tarsiskőből készültek volna, és mind a négyüknek
ugyanazon egy formája vala, és úgy látszának egybeszerkesztve, mintha
egyik kerék a másik kerék közepében volna;

Jártukban négy oldaluk felé mentek vala; meg nem fordulnak vala
jártukban;

És talpaik magasak valának és félelmesek, és e talpak rakva valának
szemekkel köröskörül mind a négynél.

És mikor járnak vala a lelkes állatok, járnak vala a kerekek is
mellettök, és mikor fölemelkednek vala az állatok a földről,
fölemelkednek vala a kerekek is.

A hová a lélek vala menendő, mennek vala, a hová tudniillik a lélek
vala menendő, és a kerekek fölemelkednek vala mellettök, mert a lelkes
állatok lelke vala a kerekekben.

Ha azok mentek, ezek is mennek vala, és ha azok álltak, ezek is állnak
vala, és ha fölemelkedtek a földről, fölemelkednek vala a kerekek is
mellettök, mert a lelkes állatok lelke vala a kerekekben.

És vala mintegy mennyezet az állatok feje fölött, olyan mint a
csodálatos kristály, kiterjesztve felül fejök felett.

És a mennyezet alatt szárnyaik egyenesen valának, egyik a másikkal
összeérvén; mindegyiknek kettő vala, a melyek befedik vala innen, és
mindegyiknek kettő vala, a melyek befedik vala amonnan az ő testöket.

És hallám szárnyaik zúgását, mint sok vizeknek zúgását, úgy mint a
Mindenhatónak hangját, mikor járnak vala, zúgás hangját, mint valami
tábornak zúgását; mikor állának, leeresztik vala szárnyaikat.

És lőn kiáltás a mennyezeten felül, a mely vala fejök felett, és ők
megállván, leeresztik vala szárnyaikat.

És a mennyezeten felül, a mely fejök felett vala, látszék mint valami
zafirkő, királyi széknek formája, és a királyi széknek formáján látszék
mint egy ember formája azon felül;

És látám izzó érczként ragyogni, a melyet, mintha tűz vett volna körül
derekának alakjától fogva és fölfelé és derekának alakjától fogva és
lefelé látám, mintha tűz volna. És fényesség vala körülötte,

Mint a milyen a szivárvány, mely a felhőben szokott lenni esős időben,
olyan vala a fényesség köröskörül. Ilyen vala az Úr dicsőségének
formája, és látám, és orczámra esém, és hallám egy szólónak szavát.

2. Fejezet

És monda nékem: Embernek fia! állj lábaidra, és szólok veled.

És lélek jöve én belém, a mint szóla, és állata engem lábaimra, és
hallám azt, a ki szól vala nékem.

És mondá nékem: Embernek fia! küldelek én téged Izráel fiaihoz, a pártos
nemzetségekhez, a kik pártot ütöttek ellenem; ők és atyáik vétkeztek
ellenem mind e mai napig.

A kemény orczájú fiakhoz és makacs szívűekhez küldelek téged, és ezt
mondjad nékik: Így szól az Úr Isten!

Ők pedig vagy hallják, vagy nem hallják, mivelhogy pártos ház, hadd
tudják meg, hogy próféta volt köztük.

Te pedig, embernek fia, ne félj tőlök, és az ő beszédöktől se félj; ha
bogácsok és tövisek vannak is veled, és ha skorpiókkal lakol is együtt;
beszédöktől ne félj, orczájoktól ne rettegj, mert ők pártos ház.

És szóljad az én beszédimet nékik, vagy hallják, vagy nem, mert pártos
ház.

Te pedig, embernek fia, halld meg a mit én néked szólok. Ne légy pártos
mint ez a pártos ház, nyisd föl szádat, és egyed, a mit én adok néked.

És látám, és ímé egy kéz nyúlt felém, és ímé benne egy könyv türete
vala.

És kiterjeszté azt előttem, és ímé be vala írva elől és hátul, és írva
valának reá gyászénekek és nyögések és jajszók.

3. Fejezet

És mondá nékem: Embernek fia! a mi előtted van, edd meg; edd meg ezt a
türetet, és menj, szólj az Izráel házának.

Felnyitám azért számat, és megéteté velem azt a türetet.

És mondá nékem: Embernek fia! hasadat tartsd jól és belső részeidet
töltsd meg ezzel a türettel, a melyet adok néked. És megevém azt, és lőn
az én számban, mint az édes méz.

És mondá nékem: Embernek fia! eredj, menj el az Izráel házához, és szólj
az én szavaimmal nékik.

Mert nem valami homályos ajkú és nehéz nyelvű néphez küldetel te, hanem
az Izráel házához.

Nem sok népekhez, a kik homályos ajkúak és nehéz nyelvűek, kiknek nem
érthetnéd beszédöket; bizony, ha ő hozzájok küldöttelek volna, ők
hallgatnának reád.

De az Izráel háza nem akar téged hallgatni, mert nem akarnak engem
hallgatni, mert az egész Izráel háza kemény homlokú és megátalkodott
szívű.

Ímé keménynyé tettem orczádat, a milyen az ő orczájok, és keménynyé
homlokodat, a milyen az ő homlokuk.

Olyanná, mint a gyémánt, a mely keményebb a tűzkőnél, tettem a te
homlokodat; ne félj tőlök, és meg ne rettenj tekintetöktől, mert pártos
ház.

És mondá nékem: Embernek fia! minden beszédimet, a melyeket szólok
néked, vedd szívedbe, és füleiddel halld meg.

És eredj, menj el a foglyokhoz, a te néped fiaihoz, és szólj és mondjad
nékik: Így szól az Úr Isten, vagy hallják vagy nem.

És fölemele engem a lélek, és hallék mögöttem nagy dörgés szavát: Áldott
az Úrnak dicsősége az ő helyéről.

És amaz állatok szárnyainak zúgását, a melyek egymást érik vala, és
mellettök a kerekek csikorgását, és nagy dörgés szavát.

És a lélek fölemele és elragada engem, és elmenék, elkeseredvén
haragjában az én lelkem, az Úrnak keze pedig rajtam erős vala.

És eljuték Tél-Ábibba a foglyokhoz, a kik lakoznak vala a Kébár folyó
mellett, és leülék, ők is ott ülvén; és ott ülék hét nap némán ő
közöttük.

És lőn hét nap mulva az Úr szava hozzám, mondván:

Embernek fia! őrállóul adtalak én téged Izráel házának, hogy ha szót
hallasz számból, intsd meg őket az én nevemben.

Ha ezt mondom a hitetlennek: Halálnak halálával halsz meg, és te őt meg
nem inted és nem szólasz, hogy visszatérítsd a hitetlent az ő gonosz
útjáról, hogy éljen: az a gonosztevő az ő vétke miatt hal meg, de vérét
a te kezedből kívánom meg.

De ha te megintetted a hitetlent, és ő meg nem tért hitetlenségéből
és gonosz útjáról: ő az ő vétke miatt meghal, de te megmentetted a te
lelkedet.

És ha elfordul az igaz az ő igazságától, és cselekszik álnokságot, és
én vetek eléje botránkozást: ő meg fog halni; ha meg nem intetted őt,
vétke miatt hal meg és elfelejtetnek igazságai, a melyeket cselekedett;
de vérét a te kezedből kívánom meg.

Ha pedig te megintetted azt az igazat, hogy az igaz ne vétkezzék, és
ő nem vétkezik többé: élvén él, mert engedett az intésnek, és te a te
lelkedet megmentetted.

És lőn ott az Úrnak keze rajtam, és monda nékem: Kelj fel, menj ki a
völgybe, és ott szólok veled.

Fölkelék azért és kimenék a völgybe és ímé ott áll vala az Úrnak
dicsősége, hasonlatos ahhoz a dicsőséghez, a melyet a Kébár folyó
mellett láttam, és orczámra esém.

És jöve belém a lélek, és állata engem lábaimra, és szóla hozzám és
monda nékem: Menj be és zárd be magadat a te házadban.

És te, oh embernek fia, ímé köteleket vetnek reád és azokkal megkötöznek
téged, és ki nem mehetsz közikbe;

Nyelvedet pedig én ragasztom ínyedhez, és néma leszel, hogy ne légy
közöttök feddőző férfiú, mert ők pártos ház.

Mikor pedig szólok veled, megnyitom a te szádat, és mondjad nékik: Így
szól az Úr Isten; a ki hallja hallja, a ki nem akarja, nem hallja, mert
ők pártos ház.

4. Fejezet

És te, embernek fia, végy magadnak egy téglát, tedd azt elődbe, és véss
reá egy várost, Jeruzsálemet,

És indíts ellene ostromot, és építs ellene tornyot, tölts ellene
sánczot, és indíts ellene táborokat, és állass ellene faltörő kosokat
köröskörül.

És végy magadnak egy vasserpenyőt, és állasd fel azt vasfal gyanánt te
közted és a város között, és irányozd tekintetedet erősen reá, és legyen
ostrom alatt, és te ostromold. Jel ez az Izráel házának.

Te pedig feküdj baloldaladra és vesd az Izráel háza vétkét arra; a napok
száma szerint, a mennyin azon fekszel, viseljed vétköket.

Én pedig meghatároztam néked az ő vétkök éveit napok száma szerint,
háromszázkilenczven napban; eddig viseljed az Izráel házának vétkét.

És ha ezeket kitöltötted, feküdj a jobboldaladra másodszor, és viseld
a Júda házának vétkét negyven napig; egy-egy napot egy-egy esztendőül
számítottam néked.

És Jeruzsálem ostromára irányozd erősen tekintetedet, és karod feltűrve
legyen, és prófétálj ő ellene.

S ímé köteleket vetettem reád, hogy meg ne fordulhass egyik oldaladról a
másikra. míg betöltöd ostromodnak napjait.

És végy magadnak búzát és árpát és babot és lencsét és kölest
és tönkölyt, és tedd ezeket egy edénybe, és ezekből csinálj
magadnak kenyeret; a napok száma szerint, a míg oldaladon fekszel,
háromszázkilenczven napon egyed azt.

A te ételed pedig, a melylyel élsz, legyen súly szerint húsz siklus egy
napra; időről-időre egyed azt.

És vizet mérték szerint igyál, a hinnek hatodrészét igyad időről-időre.

És ételedet árpa-lepény formájában egyed, és emberi ganéj tőzegénél
süssed azt szemök láttára.

És mondá az Úr: Így eszik az Izráel fiai tisztátalan kenyeröket a
pogányok közt, a kik közé őket kiűzöm.

És mondék: Ah, ah, Uram Isten! ímé az én lelkem soha meg nem
fertéztetett, és dögöt és vadtól szaggatottat nem ettem ifjúságomtól
fogva ez ideig, és számon be nem ment tisztátalan hús.

És mondá nékem: Nézd, marhaganéjt engedek néked emberi tőzeg helyett,
hogy annál süsd meg a te kenyeredet.

És mondá nékem: Embernek fia! ímé én eltöröm a kenyérnek botját
Jeruzsálemben, és eszik kenyeröket mértékkel és rettegéssel, és vizöket
mértékkel és ájulással iszszák.

Azért, hogy kenyér és víz nélkül szűkölködjenek, és elborzadjanak
mindnyájan, és megrothadjanak az ő + vétkökben.

5. Fejezet

És te, embernek fia, végy magadnak éles kardot, borbélyok beretvájául
vedd azt magadnak, és vond el azt a te fejeden és szakálladon, és végy
magadnak mérő serpenyőket, és oszd el szőrüket.

Harmadrészét tűzben égesd meg a város közepette, midőn betelnek a
megszállásnak napjai; azután vedd a harmadrészét, vagdald apróra a
karddal a város körül, és harmadrészét szórd oda a szélnek, és én kardot
vonszok utánok.

És végy ki innét szám szerint keveset, és kösd be azokat ruhád
csücskébe;

És ezekből ismét végy ki, és vesd azokat a tűz közepébe és égesd meg a
tűzben; ebből megyen tűz Izráel egész házára.

Így szól az Úr Isten: Ez Jeruzsálem, a pogányok közibe helyheztettem őt,
és körülte a tartományokat.

De pártos volt törvényeim iránt, gonoszabbul, mint a pogányok, és
rendeléseim iránt inkább, mint a tartományok, a melyek körülte vannak,
mert törvényeimet megútálták, és rendeléseimben nem jártak.

Azért így szól az Úr Isten: A miért ti pártosabbak valátok, mint a
pogányok, a kik körültetek vannak, rendeléseimben nem jártatok és
törvényeimet nem cselekedtétek, sőt csak a pogányok törvényei szerint
is, a kik körültetek vannak, nem cselekedtetek:

Ezokért így szól az Úr Isten: Ímé én is ellened leszek, és teszek
közötted ítéletet a pogányok szeme láttára;

És cselekszem rajtad azt, mit soha nem cselekedtem és minéműt nem
cselekszem többé, - minden te útálatosságidért.

Azért az apák egyék meg fiaikat te közötted, és a fiak egyék meg
apáikat, és cselekszem rajtad ítéletet, és szétszórom minden maradékodat
a szél minden irányában.

Ezért, élek én! szól az Úr Isten, bizonyára, mivelhogy szenthelyemet
megfertéztetted minden undokságaiddal és minden útálatosságaiddal, azért
én is elfordítom rólad irgalom nélkül szememet, s én sem könyörülök
rajtad.

Harmadrészed döghalállal hal meg és éhség miatt pusztul el közötted,
és harmadrészed fegyver miatt hull el körülötted, és harmadrészedet
szétszórom a szél minden irányában, és kardot vonszok utánok.

És teljessé lesz haragom s nyugtatom rajtok búsulásomat s vígasztalást
veszek; és megértik, hogy én, az Úr szóltam buzgó szerelmemben, mikor
betöltöm búsulásomat rajtok.

És teszlek pusztasággá és gyalázattá a pogányok között, a kik körülted
vannak, minden melletted elmenő szeme láttára.

És leszel gyalázat és csúfság, példa és eliszonyodás a pogányoknak,
a kik körülted vannak, mikor ítéletet tartok fölötted haraggal és
búsulással és búsult feddésekkel, én, az Úr mondottam;

Mikor bocsátom az éhség gonosz nyilait rájok, hogy pusztítsanak, a
melyeket a ti pusztítástokra fogok bocsátani; és éhséget halmozok
fölétek, és eltöröm köztetek a kenyér botját.

És bocsátok reátok éhséget és gonosz vadállatokat, hogy gyermektelenné
tegyenek, és döghalál és vérontás megy át rajtad, és fegyvert hozok
reád, én, az Úr mondottam.

6. Fejezet

És lőn az Úrnak szava én hozzám, mondván:

Embernek fia, vesd tekintetedet Izráel hegyeire, és prófétálj ellenök:

És mondjad: Izráel hegyei, halljátok meg az Úr Isten beszédét!
Ezt mondja az Úr Isten a hegyeknek és a halmoknak, a mélységeknek
és a völgyeknek: Ímé én fegyvert hozok reátok, és elvesztem a ti
magaslataitokat.

És elpusztulnak oltáraitok, és összetörnek naposzlopaitok, és elhullatom
sebesültjeiteket bálványaitok előtt.

És vetem az Izráel fiainak holttesteit bálványaik elé, és szétszórom
csontjaitokat oltáraitok körül.

Minden lakóhelyeteken a városok elpusztuljanak, és a magaslatok
elveszszenek, hogy elpusztuljanak és rommá legyenek oltáraitok, és
törjenek össze és legyenek semmivé bálványaitok, és kivágattassanak
naposzlopaitok, és eltöröltessenek csinálmányaitok.

És elhulljon a sebesült közöttetek, hogy megtudjátok, hogy én vagyok az
Úr.

De maradékot hagyok hogy legyenek közületek, a kik megmenekedtek a
fegyvertől a pogányok közt, mikor szétszórattok a tartományokban.

Akkor megemlékeznek én rólam menekültjeitek a pogányok közt, kik
közé fogságba vitetének, mert megtörtem parázna szívöket, mely
tőlem elszakadt, és bálványaikkal paráználkodó szemeiket, és
megundorodnak önmagok előtt a gonoszságokért, melyeket cselekedtek
minden útálatosságuk szerint;

És megismerik, hogy én vagyok az Úr: nem hiába mondottam, hogy
megcselekszem velök e gonoszt.

Így szólt az Úr Isten: Csapj tenyeredbe, toppants lábaddal és mondd: Jaj
az Izráel háza minden gonosz útálatosságáért, mert fegyver, éhség és
döghalál miatt hullanak el;

A ki messze van, döghalál miatt hal meg, a ki közel van, fegyver miatt
esik el, és a ki megmaradt biztonságban, éhség miatt hal meg; és
teljessé teszem búsulásomat rajtok.

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mikor sebesültjeik ott lesznek
bálványaik között az ő oltáraik körül, minden magas + halmon, minden
hegyeknek tetein, minden zöld fa alatt és minden lombos terpentinfa
alatt, a hol csak kedves illatot adának minden bálványaiknak.

Kinyújtom azért kezemet reájok, és teszem a földet kietlen pusztasággá,
a pusztától fogva Dibláig minden lakóhelyökön, hadd tudják meg, hogy én
vagyok az Úr!

7. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

És te, embernek fia, így szól az Úr Isten Izráel földjének: Vége! eljött
a vég a föld négy szárnyára!

Immár itt a vég rajtad; s bocsátom haragomat reád, és megítéllek útaid
szerint, és vetem reád minden útálatosságodat.

És nem kedvez az én szemem néked, sem meg nem szánlak; hanem a te
útaidat vetem reád, és útálatosságaid közötted lesznek és megtudjátok,
hogy én vagyok az Úr.

Így szól az Úr Isten: Ímé veszedelem, egyetlen veszedelem; ímé eljött.

Vég jött, eljött a vég, fölserkent ellened, ímé eljött!

Eljött a végzet reád, földnek lakosa! eljött az idő, közel a nap,
rémülés és nem víg éneklés a hegyeken.

Most rövid időn kiöntöm búsulásomat reád, és teljessé teszem
haragomat rajtad, és megítéllek útaid szerint, és rád vetem minden
útálatosságodat.

És nem kedvez az én szemem, sem meg nem szánlak; útaid szerint fizetek
tenéked, és a te útálatosságaid közötted lesznek; és megtudjátok, hogy
én vagyok az Úr, a ki ver.

Ímé a nap, ímé eljött, kisarjadt a végzet, kivirágzott a vessző,
kivirult a kevélység.

Az erőszakosság a gonoszság veszszejévé nőtt fel, nincs semmi meg
belőlök, sem sokaságukból, sem tömegökből, s nincs egy jaj is miattok!

Eljött az idő, elközelgett a nap; a vevő ne örüljön, az eladó ne
szomorkodjék, mert harag jön minden sokaságára.

Mert az eladó eladott jószágához nem térhet vissza többé, még ha élve az
élők közt maradna is, mert a jövendelés az ő egész sokasága ellen vissza
nem tér, és vétke miatt senki sem lehet hosszú életű.

Kürtöljetek a kürttel és készítsetek el mindent; ám nincsen, a ki
harczra menjen, mert haragom minden ő sokasága ellen.

A fegyver kivül, a döghalál és éhség belül; a ki a mezőn van, fegyver
miatt hal meg, és a ki a városban, azt éhség és döghalál emészti meg.

És menekülnek menekültjeik, és lesznek a hegyeken, mint a völgyek
galambjai: mindnyájan nyögvén, kiki vétke miatt.

Minden kéz elerőtlenül, és minden térd elolvad, mint a víz.

Felövezkednek zsákkal, és befedi őket rettegés, és minden orczán
szégyen, és mindnyájok fején kopaszság.

Ezüstjöket az utczákra vetik, és aranyuk szenny lesz előttök; ezüstjök
s aranyuk meg nem szabadíthatja őket az Úr búsulásának napján; lelköket
azzal jól nem lakatják, s hasokat meg nem tölthetik; mert csábítójok
volt az a vétekre.

És a belőle készült drága ékességeket kevélykedésre használják, és
útálatosságuk képeit, undokságaikat abból csinálták, azért tettem
előttök azt szenynyé

És adom azt az idegenek kezébe zsákmányul, és a föld hitetleninek
prédául, hadd fertéztessék meg.

És elfordítom tőlük arczomat, hadd fertéztessék meg szent helyemet; s
betörjenek belé a rontók és megfertéztessék.

Készítsd a lánczot; mert a föld tele van véres ítélettel, + és a város
tele van erőszakossággal.

És elhozom a pogányok leggonoszabbjait, hadd foglalják el házaikat; s
véget vetek a hatalmasok kevélységének, s fertézett lesz templomuk.

Rettegés jött el, s keresnek békét és nincs.

Egy romlás a másikra jő, és egy hír után más támad, s kérnek látást a
prófétától, ám törvény nem lesz a papnál, sem tanács a véneknél.

A király szomorkodik, a fejedelem irtózatba öltözik; s a föld népének
kezei megdermednek. Útjok szerint cselekszem velök, ítéletök szerint
ítélem meg őket, hadd tudják meg, hogy én vagyok az Úr.

8. Fejezet

És lőn a hatodik esztendőben, a hatodik hónapban, a hónap ötödik napján:
én ülök vala házamban, és Júda vénei ülnek vala előttem és esék reám ott
az Úr Istennek keze.

És látám, és ímé vala mintegy tűznek formája, derekának alakjától fogva
lefelé tűz vala, és derekától fogva fölfelé vala mint a fényesség, mint
az izzó ércz.

És kinyújta egy kézformát, és megragada engem fejem üstökénél fogva, és
fölemelve vitt engem a lélek a föld és az ég között, és bevive engem
Jeruzsálembe isteni látásokban a belső kapu bejáratához, a mely északra
néz, a hol vala helye a bosszúság bálványának, a mely bosszúságra +
ingerel vala;

És ímé ott vala Izráel Istenének dicsősége, a látás szerint, a melyet
láttam a völgyben.

És monda nékem: Embernek fia! emeld föl csak szemeidet észak felé.
Fölemelém azért szemeimet észak felé: és ímé északra az oltár kapujától
áll vala a bosszúság ama bálványa a bejáratnál.

És mondá nékem: Embernek fia! látod-e mit cselekesznek? A nagy
útálatosságokat, melyeket Izráel háza itt cselekszik, hogy eltávozzam az
én szenthelyemtől. De még egyéb nagy útálatosságokat is fogsz látni.

És vive engem a pitvar bejáratához, és látám, és ímé egy lyuk vala a
falban.

És mondá nékem: Embernek fia! ronts csak át a falon! és átronték a falon
és ímé egy ajtó vala ott.

És mondá nékem: Menj be és lásd meg a gonosz útálatosságokat, a melyeket
ezek ott cselekesznek.

Bemenék azért és látám, és ímé az útálatos csúszó-mászó állatoknak és
barmoknak mindenféle képei és Izráel házának minden bálványai vannak
bevésve a falon köröskörül.

És hetven férfiú Izráel házának vénei közül (ezek közepette Jaazanjáhu,
a Sáfán fia) áll vala előttök, mindenik a maga tömjénezőjével kezében, s
a füstölőszer felhőjének illata száll vala fel.

És mondá nékem: Láttad-é, embernek fia, Izráel házának vénei mit
cselekesznek a sötétben, kiki az ő képes házában? mert azt mondják: Nem
lát minket az Úr, elhagyta az Úr ezt a földet.

És mondá nékem: Még egyéb nagy útálatosságokat is fogsz látni, miket
ezek cselekesznek.

És vive engem az Úr háza kapujának bejáratához, a mely északra van, és
ímé ott asszonyok ülnek vala, siratván a Tammúzt.

És mondá nékem: Láttad-é, embernek fia? még egyéb, ezeknél nagyobb
útálatosságokat is fogsz látni.

És bevive engem az Úr házának belső pitvarába, és ímé az Úr templomának
bejáratánál, a tornácz és az oltár között vala mintegy huszonöt férfiú,
kik hátokkal az Úr templomára és orczájokkal keletre fordultak, s ezek
kelet felé leborulva imádták a napot.

És mondá nékem: Láttad-é, embernek fia? avagy kevés-é Júda házának ily
útálatosságokat cselekedni, a milyeneket itt cselekedtek? hogy még a
földet is betöltik erőszakossággal, és engem megint haragra ingerelnek,
ímé, hogy tartják a venyigét orrukhoz!

Én is búsulásom szerint cselekszem, nem fog kedvezni szemem, sem meg nem
szánom őket; s ha kiáltanak füleimbe nagy felszóval, nem hallgatom meg +
őket.

9. Fejezet

És kiáltá füleimbe nagy felszóval, mondván: Hozzátok el a városra a
meglátogatásokat, kinek-kinek a kezében legyen vesztő eszköze.

És ímé hat férfi jő vala a felső kapu útjáról, a mely északra néz vala,
mindeniknek kezében zúzó eszköze, egy férfi pedig köztük gyolcsba vala
öltözve, és íróeszköz vala derekán. És bemenének és állának az érczoltár
mellé.

És Izráel Istenének dicsősége elvonula a Kérubról, a mely fölött vala, a
ház küszöbéhez, és kiálta a gyolcsba öltözött férfiúnak, a kinek derekán
+ íróeszköz vala.

És monda az Úr néki: Menj át a város közepén, Jeruzsálem közepén, és
jegyezz egy jegyet a férfiak homlokára, a kik sóhajtanak és nyögnek
mindazokért az útálatosságokért, a melyeket cselekedtek annak közepében.

És amazoknak mondá az én hallásomra: Menjetek át a városon ő utána, és
vágjátok; ne kedvezzen a ti szemetek, és ne szánakozzatok:

Vénet, ifjat, szűzet, gyermeket és asszonyokat öljetek meg mind egy
lábig, de azokhoz a férfiakhoz, a kiken a jegy van, ne közelítsetek, és
az én templomomon kezdjétek el. Elkezdék azért a vén férfiakon, + a kik
a ház előtt valának.

És mondá nékik: Fertőztessétek meg a házat, és töltsétek meg a
pitvarokat megölettekkel. Menjetek ki. És kimenének és öldöklének a
városban.

És lőn, hogy levágák őket, és én megmaradtam és esém az én orczámra és
kiálték és mondék: Ah, ah, Uram Isten, avagy ki akarod-é írtani Izráel
egész maradékát, mikor kiöntöd búsulásodat Jeruzsálemre?

És mondá nékem: Izráel és Júda házának vétke felette nagy, mivelhogy
tele a föld + vérontással, és a város tele van igazságtalansággal, mert
azt mondották: Elhagyta az Úr ezt a földet, és az Úr nem lát.

Azért én is (nem kedvez szemem, sem meg nem szánom őket) útjokat
fejökhöz verem!

És ímé a gyolcsba öltözött férfi, kinek íróeszköz vala a derekán,
választ hozott, mondván: Úgy cselekedtem, a mint parancsolád.

10. Fejezet

És látám, és ímé a mennyezeten, a mely a Kérubok feje fölött vala,
látszék felettök, mint valami zafirkő, olyan, mint egy királyi széknek
formája.

És szóla a gyolcsba öltözött férfiúnak, és mondá: Menj be a forgókerekek
közé a Kérubok alá, és töltsd meg tenyereidet égő üszöggel onnét a
Kérubok közül, és szórd a városra. És beméne szemem láttára.

A Kérubok pedig állanak a háztól jobbra, mikor a férfi beméne, és a
felhő betölté a belső pitvart.

És eltávozék az Úr dicsősége a Kérubról, a ház küszöbére, és megtelék a
ház a felhővel, és a pitvar betelék az Úr dicsőségének fényességével.

És a Kérubok szárnyainak csattogása meghallaték a külső pitvarig, mint
az erős Isten hangja, mikor beszél.

És lőn, mikor parancsolt ama gyolcsba öltözött férfinak, mondván: Végy
tüzet a forgókerekek közül, a Kérubok közül, az beméne, és álla a kerék
mellé.

És kinyújtá egy Kérub a kezét a Kérubok közül a tűzhöz, mely vala a
Kérubok között, és vőn és tevé a gyolcsba öltözöttnek markába, ki elvevé
és kiméne.

És látszék a Kérubokon emberi kéznek formája a szárnyaik alatt.

És látám, és ímé, négy kerék vala a Kérubok mellett, egyik kerék vala az
egyik Kérub mellett és a másik kerék a másik Kérub mellett, és olyanok
valának a kerekek, mintha tarsiskőből volnának.

És mintha volna mind a négyöknek ugyanazon egy formája, mintha egyik
kerék a másik kerék közepében volna.

Jártokban mind a négy oldaluk felé mennek vala, meg nem fordulnak vala
jártokban, hanem arra, a merre a fő fordult, mennek vala utána, meg nem
fordulnak vala mentökben.

És egész testök és hátok és kezeik és szárnyaik és a kerekek rakva
valának szemekkel köröskörül mind a négy kerekükön.

Hallám, hogy a kerekeket forgókerekeknek nevezték fülem hallatára.

És négy orczája vala mindeniknek, az első orcza vala Kérub-orcza, és
a második orcza ember-orcza, a harmadik oroszlán-orcza és a negyedik
sas-orcza.

És fölemelkedének a Kérubok. Ez ama lelkes állat, a melyet láttam a
Kébár folyó mellett.

És mikor járnak vala a Kérubok, járnak vala a kerekek is mellettök,
mikor pedig felemelék a Kérubok szárnyaikat, hogy fölemelkedjenek a
földről, nem fordulának el a kerekek sem az ő oldaluktól.

Ha azok állanak vala, ezek is állának, és ha azok felemelkednek vala,
fölemelkedének ezek is velök, mert a lelkes állat lelke vala bennök.

És elvonula az Úrnak dicsősége a ház küszöbétől, és álla a Kérubok fölé.

És fölemelék a Kérubok szárnyaikat, és fölemelkedének a földről szemem
láttára kimentökben és a kerekek is mellettök; és megállának az Úr háza
keleti kapujának bejáratánál, és Izráel Istenének dicsősége vala felül ő
rajtok.

Ez ama lelkes állat, a melyet láttam az Izráel Istene alatt a Kébár
folyó mellett, és megismerém, hogy Kérubok valának.

Négy orczája vala mindeniknek és négy szárnya mindeniknek és emberi
kezek formája vala szárnyaik alatt.

És orczáik formája: ugyanazok az orczák valának, a melyeket a Kébár
folyó mellett láttam, tudniillik formájokat és őket magokat. Mindenik a
maga orczája felé megy vala.

11. Fejezet

És fölemelt engem a lélek, és bevive az Úr házának keleti kapujához, a
mely néz keletnek, és ímé, a kapu bejáratánál huszonöt férfi vala, kik
között látám Jaazanját, Azzur fiát, és Pelatjáhut, Benájáhu fiát, a nép
fejedelmeit.

És mondá nékem: Embernek fia! ezek a férfiak, a kik gonoszt eszelnek ki
és rossz tanácsot adnak ebben a városban,

Mondván: Nem egyhamar fogunk házakat építeni; ez a város a fazék, mi
pedig a hús.

Azért prófétálj ellenök; prófétálj, embernek fia!

És esék reám az Úr lelke, és mondá nékem: Mondjad, így szól az Úr: Így
szólottatok, Izráel háza! és a mi lelketekben készül, én tudom.

Sokakat öltetek meg ebben a városban, és utczáit megtöltöttétek
megölettekkel.

Ezért, így szól az Úr Isten: Megöletteitek, kiket a város közepére
vetettetek, ezek a hús, a város pedig a fazék, és titeket kivisznek
belőle.

Fegyvertől féltetek, fegyvert hozok reátok azt mondja az Úr Isten.

És kiviszlek titeket belőle, és adlak titeket idegenek kezébe, és tartok
ítéletet fölöttetek.

Fegyver miatt hulljatok el, Izráel határán ítéllek meg titeket, és
megtudjátok, hogy én vagyok az Úr.

E város ne legyen fazekatok, hogy ti benne hús legyetek, Izráel határán
ítéllek el titeket.

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mert az én végzéseimben nem
jártatok, és rendeléseimet nem cselekedtétek, hanem a pogányok módja
szerint cselekedtetek, a kik körültetek vannak.

És lőn, mikor prófétáltam, Pelatjáhu, Benájáhu fia meghala, én pedig
orczámra esém és kiálték nagy felszóval, és mondék: Ah, ah, Uram Isten,
te véget vetsz Izráel maradékának!

És lőn az Úrnak szava én hozzám, mondván:

Embernek fia! a te atyádfiai, atyádfiai, a te rokonaid és Izráel egész
háza együtt azok, a kikről Jeruzsálem lakói ezt mondják: távozzatok el
az Úrtól, nékünk adatott ez a föld örökségül.

Ezokáért mondjad: így szól az Úr Isten: Mivelhogy távol vetettem őket
a pogányok közé, és szétszórtam őket a tartományokba, tehát én leszek
nékik templomul rövid időre a tartományokban, a melyekbe mentek.

Ennekokáért mondjad: Így szól az Úr Isten: Egybegyűjtelek titeket a
népek közül és együvé hozlak titeket a tartományokból, a melyekben
szétszórattatok, és adom néktek Izráel földjét.

És bemennek oda és eltávolítják minden ő fertelmességeit és minden
útálatosságait ő belőle.

És adok nékik egy szívet, és új lelket + adok belétek, és eltávolítom a
kőszívet az ő testökböl, és adok nékik hússzívet;

Hogy az én végzéseimben járjanak és rendeléseimet megőrizzék és
cselekedjék azokat, és legyenek nékem népem és én leszek nékik istenök.

De a kiknek szívök az ő fertelmességeik és útálatosságaik szíve szerint
jár, azoknak útját fejökhöz verem, mondja az Úr Isten.

És fölemelék a Kérubok szárnyaikat s a kerekek mellettök, és Izráel
Istenének dicsősége rajtok felül vala.

És felszálla az Úrnak dicsősége a város közepéből, és álla a hegyre,
mely a várostól keletre van.

A lélek pedig felvőn engem, és vive Káldeába a foglyokhoz látásban az
Isten lelke által, és felszálla előlem a látás, a melyet láttam.

És elbeszélém a foglyoknak az Úrnak minden beszédét, a melyet nékem
megjelentetett.

12. Fejezet

És lőn az Úrnak szava énhozzám, mondván:

Embernek fia! pártos ház közepette lakol, kiknek szemeik vannak a
látásra, de nem látnak, füleik vannak a hallásra, de nem hallanak, mert
ők pártos ház.

És te, embernek fia, készíts magadnak vándorútra való eszközöket, és
vándorolj ki nappal szemeik előtt, és vándorolj ki helyedről más helyre
szemök láttára; talán meglátják! mert ők pártos ház.

És vidd ki eszközeidet, úgy, mint vándorútra való eszközöket, nappal
szemök láttára, te pedig menj ki estve szemök láttára, úgy a hogy a
vándorok szoktak.

Szemök láttára lyukaszd át a falat, és azon át vidd ki.

Szemök láttára emeld válladra, a sötétben vidd ki, orczádat fedd be,
hogy lásd a földet, mert csodajelül rendeltelek az Izráel házának.

Úgy cselekedtem azért, a mint parancsolva vala nékem; eszközeimet
kihordám nappal, mint vándorútra való eszközöket, és este átlyukasztám a
falat kezemmel; a sötétben kivivém, vállamra emelém szemök láttára.

És lőn az Úr beszéde én hozzám reggel, mondván:

Embernek fia! Nem mondta-é néked Izráel háza, ez a pártos ház: mit
cselekszel?

Mondjad nékik: Így szól az Úr Isten: a fejedelemnek szól ez a próféczia,
ki Jeruzsálemben van, és Izráel egész házának, a mely ott lakozik.

Mondjad: Én csodajeletek vagyok; a mint én cselekedtem, úgy történik
velök: fogságba, rabságra mennek.

És a fejedelem, ki közöttök van, vállát megrakván a sötétben, kimegyen;
a falat átlyukasztják, hogy így vigyék ki őt, orczáit befedi, hogy ne
lássa szemeivel épen ő a földet.

És kiterjesztem hálómat ellene, és megfogatik varsámban, és elviszem őt
Bábelbe a Káldeusok földére, de azt nem fogja látni és ott fog meghalni.

És mindeneket, kik körülte vannak az ő segítségére, és minden seregeit
szélnek szórom mindenfelé, és kardot vonok utánok.

És megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor eloszlatom őket a pogányok
közé, és szétszórom őket a tartományokba.

De meghagyok közülök kevés férfiakat a fegyvertől, éhségtől s
döghaláltól, hogy elbeszéljék minden útálatosságukat a pogányok közt, a
kik közé mennek, s hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! kenyeredet rettegéssel egyed, és vizedet reszketéssel és
félelemmel igyad.

És szólj a föld népének: Ezt mondja az Úr Isten Jeruzsálem lakóiról,
Izráel földjéről: kenyeröket félelemmel eszik és vizöket ájulással
iszszák, hogy pusztaságra vetkőzzék földje bőségéből minden lakói
álnoksága miatt.

És a lakott városok elpusztulnak s a föld pusztaság lesz és megtudjátok,
hogy én vagyok az Úr.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! micsoda közmondástok van néktek Izráel földjén? hogy azt
mondják: a napok csak haladnak, ám semmivé lesz minden látás.

Ezokért mondd nékik: Ezt mondja az Úr Isten: Megszüntetem e közmondást
és nem mondogatják azt többé Izráelben, sőt inkább mondd nékik:
elközelgettek a napok, és minden látás teljesül.

Mert nem lesz többé semmi hiábavaló látás és hizelgő jövendölgetés
Izráel házának közepette.

Mert én szólok, az Úr; s a mely szót szólok, meglészen, nem halad
tovább. Mert a ti napjaitokban, pártos ház, szólok egy szót és
megcselekszem, ezt mondja az Úr Isten!

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! ímé, Izráel háza ezt mondja: A látás, melyet ez lát, sok
napra való, és messze időkre prófétál ő.

Ezokért mondjad nékik: Így szól az Úr Isten: Nem halad tovább semmi én
beszédem; a mit szólok, az a szó meglészen, ezt mondja az Úr Isten.

13. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! prófétálj Izráel prófétái ellen, a kik prófétálnak, és
mondjad azoknak, a kik önnön szívökből próféták: Halljátok meg az Úr
beszédét!

Így szól az Úr Isten: Jaj a bolond prófétáknak, a kik az önnön lelkök
után mennek, mert semmit + sem láttak.

Mint rókák a romok közt, olyanokká lettek prófétáid, oh Izráel!

Nem hágtatok fel a törésekhez, nem falaztatok falat Izráel háza körül,
hogy megállhassatok a harczban az Úrnak napján.

Hívságot láttak s hazug jövendölgetést, kik ezt mondják: Monda az Úr!
holott az Úr nem bocsátotta őket, és még várják, hogy betelik beszédök.

Avagy nem hiábavaló látást láttatok-é, és nem hazug jövendölgetést
szóltatok-é? midőn ezt mondjátok vala: Monda az Úr! holott én nem
szólottam!

Ennekokáért így szól az Úr Isten: Mivelhogy hívságot szólottatok és
hazugságot láttatok, azért ímé én ellenetek leszek, ezt mondja az Úr
Isten.

És lészen kezem a próféták ellen, kik hívságot látnak és hazugságot
jövendölgetnek; az én népem gyülekezetében nem lesznek, Izráel
házának könyvébe nem irattatnak, és Izráel földjére be nem mennek, és
megtudjátok, hogy én vagyok az Úr Isten.

Azért, mert eláltatták az én népemet, mondván: béke! holott nincsen
béke; és ha a nép falat épít, ímé ők bemázolják azt mázzal.

Mondjad a mázzal mázolóknak, hogy leomlik: ömlő záporeső lészen, és ti
jégeső kövei hulljatok, szélvihar hasítsd!

És ímé leomlik a fal. Avagy nem mondják-é majd néktek: hol a mázolás, a
melylyel mázolátok?

Ezokáért így szól az Úr Isten: És meghasogatom szélviharral
búsulásomban, és ömlő zápor lészen haragomban, és lésznek jégeső kövei
búsulásomban annak elrontására.

És ledöntöm a falat, melyet mázzal mázoltatok és levetem a földre, és
meztelen lesz fundamentoma; és leomlik, és ti veszszetek el közepette,
és tudjátok meg, hogy én vagyok az Úr.

És teljessé teszem búsulásomat a falon és azokon, a kik mázolák azt
mázzal, és mondom néktek: nincs a fal és nincsenek, a kik azt mázolák,

Tudniillik Izráel prófétái, kik prófétálnak Jeruzsálemnek és látnak néki
békességnek látását, holott nincsen békesség, ezt mondja az Úr Isten.

És te, embernek fia, fordítsd orczádat néped leányaira, a kik önnön
szívükből prófétálnak, és prófétálj ellenök.

És mondjad: Így szól az Úr Isten: Jaj azoknak, a kik kötéseket
varrogatnak minden kézcsuklóra, és takarókat készítenek akármilyen
termetűek fejére, hogy lelkeket vadászszanak! Némely lelkeket
elvadásztok népemtől, másokat elevenen megtartotok a magatok hasznára.

És megszentségtelenítetek engem népem előtt néhány marok árpáért
és falat kenyérért, hogy lelkeket öljetek, melyeknek nem kellene
meghalniok, és hogy lelkeket elevenen megtartsatok, melyeknek nem
kellene élniök, hazudozván népemnek, a mely hazugságra hallgat.

Ezokáért így szól az Úr Isten: Ímé én kötéseitek ellen leszek, a
melyekkel ti a lelkeket vadászszátok, mint madarakat; és leszaggatom
azokat karjaitokról, s a lelkeket, melyeket ti vadásztok, szabadon
bocsátom, mint madarakat.

És elszaggatom takaróitokat, és magszabadítom népemet kezetekből, és nem
lesznek többé zsákmány a ti kezetekben, s megtudjátok, hogy én vagyok az
Úr.

Mivelhogy megszomorítjátok az igaznak szívét hazugsággal, holott én őt
bántani nem akartam, s megerősítitek a hitetlen kezeit, hogy meg ne
térjen gonosz útjáról, hogy őt életben megtartsam.

Ezokáért hívságot nem láttok és jövendőt nem jövendölgettek többé, s
megszabadítom népemet a ti kezetekből, és megtudjátok, hogy én vagyok az
Úr.

14. Fejezet

És jövének hozzám férfiak Izráel vénei közül, és leülének én előttem.

És lőn az Úrnak beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! Ezek a férfiak fölvették bálványaikat szívökbe, és
vétkeik botránkozását orczáik elé állították. Vajjon engedjem-é, hogy
megkérdezzenek engem?

Ezokáért szólj velök, és mondjad nékik: Ezt mondja az Úr Isten: Valaki
az Izráel házából bálványait szívébe fölveszi, és vétkének botránkozását
teszi orczái elé, és megy a prófétához: én, az Úr felelek meg annak
énmagam által bálványainak sokasága miatt;

Hogy megragadjam Izráel házát az ő szívökben, a kik elfordultak tőlem
bálványaik miatt mindnyájan.

Ezokáért mondjad Izráel házának: Ezt mondja az Úr Isten: Térjetek
meg, és forduljatok el bálványaitoktól és minden útálatosságtoktól
fordítsátok el orczátokat.

Mert valaki az Izráel házából és a jövevények közül, a kik Izráelben
laknak, elhajlik tőlem, és az ő bálványait veszi föl szívébe, és
vétkének botránkozását teszi orczája elé, és megyen a prófétához, hogy
ez tanácsot kérjen ő néki én tőlem: én, az Úr felelek meg annak énmagam
által;

És ellene fordítom orczámat annak a férfiúnak, és vetem őt jegyül és
közbeszédül, + és kiirtom népem közül, és megtudjátok, hogy én vagyok az
Úr!

Ha pedig a próféta megtéveszteni engedi magát, hogy kijelentést adjon:
én, az Úr tévesztettem meg azt a prófétát; és kinyújtom kezemet ellene,
és kiveszem őt + az én népem, Izráel közül.

És viselik vétköket; a milyen a kérdező vétke, olyan legyen a próféta
vétke is.

Azért, hogy el ne tévelyedjék többé Izráel háza én tőlem, és többé meg
ne fertéztessék magokat minden ő elszakadásukkal, hanem legyenek az én
népem és én legyek Istenök, ezt mondja az Úr Isten.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! ha valamely ország vétkeznék ellenem, elpártolván tőlem,
és én kinyújtván kezemet ellene, eltörném néki a kenyérnek botját, és
bocsátanék reá éhséget, és kiirtanék belőle embert és barmot;

És ha volna ez a három férfiú benne: Noé, Dániel és Jób: akkor ők az
igazságukkal a magok lelkét megszabadítanák, azt mondja az Úr Isten.

Ha gonosz vadállatokat bocsátanék át az országon, hogy azt
gyermektelenné tegyék, és az pusztává lenne, a melyen senki át nem menne
a vadállatok miatt:

Benne ama három férfiú (élek én, az Úr Isten mondja) sem fiakat, sem
leányokat meg nem szabadítana, csak magokat szabadítanák meg, az ország
pedig pusztává lenne.

Avagy ha fegyvert hoznék amaz országra, és mondanám: fegyver, menj át ez
országon! és kiirtanék belőle embert és barmot,

És ama három férfiú benne volna, élek én, az Úr Isten mondja, nem
szabadítana meg sem fiakat, sem leányokat, hanem csak magokat
szabadítanák meg.

Avagy ha döghalált bocsátanék arra az országra, és kiönteném búsulásomat
reá vérben, hogy kiirtsak belőle embert és barmot,

S Noé, Dániel és Jób benne volna: élek én, az Úr Isten mondja, nem
szabadítanának meg sem fiat, sem leányt; ők igazságukkal csak a magok
lelkét szabadítanák meg.

Mert így szól az Úr Isten: Mennyivel inkább, ha e négy nehéz ítéletemet:
a fegyvert, éhséget, vadállatot és döghalált bocsátom Jeruzsálemre, hogy
kiirtsak belőle embert és barmot!

Ímé, megmaradnak benne némely menekültek, a kiket kivezetnek, fiak
és leányok; ímé ők kimennek hozzátok, hogy lássátok útjokat és
cselekedeteiket, és vígasztalást vegyetek a veszedelemből, melyet
Jeruzsálemre hoztam, mindarra nézve, a mit hoztam reá.

És megvígasztalnak titeket, ha látjátok útjokat és cselekedeteiket
megismeritek, hogy nem hiába cselekedtem mindazt, a mit cselekedtem
vele, ezt mondja az Úr Isten.

15. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! mire való a szőlőtőke fája egyéb fa között, a venyige,
mely az erdő fái között van?

Avagy vesznek-é abból fát, hogy valami eszközt csináljanak belőle? avagy
vesznek-é belőle szeget, hogy mindenféle edényt akaszszanak reá?

Ímé a tűznek adatott, hogy megemészsze; két végét megemésztette már a
tűz, és közepe megpörkölődött, vajjon való-é valami eszközre?

Ímé, míg ép vala, semmi eszközre nem vala jó menynyivel kevésbbé
csinálhatnak belőle valamit most, mikor a tűz megemésztette és
megpörkölődött!

Azért így szól az Úr Isten: A mint a szőlőtőke fáját az erdő fái közül a
tűznek adtam megemésztésre, úgy adtam oda Jeruzsálem lakóit,

És ellenök fordítom arczomat. A tűzből jöttek ki és a tűz emészsze meg
őket, és megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mikor arczomat ellenök
fordítom.

És teszem a földet pusztasággá, mivelhogy elpártoltak tőlem, ezt mondja
az Úr Isten.

16. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! add tudtára Jeruzsálemnek az ő útálatosságait,

És mondjad: Így szól az Úr Isten Jeruzsálemnek: A te származásod és
születésed Kanaán földjéről való atyád az Emoreus és anyád Hitteus
asszony.

Születésed pedig ilyen volt: a mely napon születtél, el nem metszették
a köldöködet, és vízzel meg nem mostak, hogy tiszta lennél, sóval sem
töröltek meg, sem be nem póláltak.

Szem meg nem szánt téged, hogy ezekből valamit veled cselekedett volna,
könyörülvén rajtad; hanem kivetettek a nyilt mezőre, mert útáltak, a
mely napon születtél.

Ekkor elmenék melletted és látálak véredben eltapodva, és mondék néked:
A te véredben élj! mondék ismét néked: A te véredben élj!

Sok ezerekre szaporítottalak, mint a mezei füvet, és megszaporodál és
fölnevekedél és jutál nagy szépségre; emlőid duzzadának s szőröd kinőtt
vala, de te mezítelen és befedezetlen valál.

Ekkor elmenék melletted, és látálak, és ímé a te korod a szerelem kora
vala, és kiterjesztém fölötted szárnyamat s befödözém mezítelenségedet,
és megesküvém néked + s frigyre léptem veled; azt mondja az Úr Isten, és
lől az enyém.

És megmosálak vízzel és elmosám rólad véredet, és megkenélek olajjal.

És felöltöztetélek hímes ruhába, és felsaruztalak borjúfóka bőrrel, s
övezélek fehér gyolcscsal s befedélek selyemmel.

És felékesítélek ékeségekkel, s adtam karpereczeket kezeidre és lánczot
nyakadra.

És adtam orrpereczet orrodra és függőket füleidre és ékes koronát
fejedre.

És felékesítéd magadat aranynyal és ezüsttel, és öltözeted vala fehér
gyolcs és selyem és hímes ruha; lánglisztet, mézet és olajat ettél, és
megszépülél felette igen, s királyságra jutál.

És kiméne híred a pogányok közé a te szépségedért; mert tökéletes vala
az ékességeim által, a melyeket reád tettem, azt mondja az Úr Isten.

De elbízád magadat szépségedben és paráznává lőn híred szerint,
elárasztál paráznaságaiddal minden melletted elmenőt: + legyen kedve
szerint!

És vevél a te ruháidból s csinálál magadnak magaslatokat különböző
szinnel borítva, s paráználkodál azokon; ilyen még nem volt és nem is
lesz.

És vevéd a te ékességidet az én aranyomból és ezüstömből, melyeket néked
adtam, és csináltál magadnak férfiú képeket, és azokkal paráználkodál.

És vevéd hímes ruháidat és befedezéd azokat, és olajomat és
füstölőszeremet veted eléjök.

És az én eledelemet, melyet néked adtam, - lángliszttel és olajjal és
mézzel etettelek vala, - ő eléjök rakád kedves illatul; így lőn, ezt
mondja az Úr Isten.

És vevéd a te fiaidat és leányaidat, kiket nékem szültél vala,
és megáldozád őket azoknak eledelül. Avagy nem volt-é már elég
paráznaságodból,

Hogy megölted fiaimat is, és oda adád őket, mindőn tűzben nékik áldozád?

És minden útálatosságaidban és paráznaságaidban meg nem emlékeztél a
te ifjúságod napjairól mikor mezítelen és befedezetlen valál, véredben
eltapodva voltál.

És lőn minden gonoszságod után, (Jaj, jaj néked! azt mondja az Úr
Isten,)

Építél magadnak tetőt, és csináltál magaslatot minden utczán.

És minden keresztútnál megépítéd magaslatodat, s útálatossá tevéd
szépségedet, és kétfelé vetéd lábaidat minden melletted elmenőnek, és
sokasítád paráznaságodat.

És paraználkodál Égyiptom fiaival, szomszédiddal, a nagytestűekkel, és
sokasítád paráznaságodat, hogy engem ingerelj.

És ímé kinyújtottam kezemet ellened, s megkisebbítém rendelt részedet,
és adálak téged a te gyűlölőidnek, a Filiszteusok leányainak
csúfolásukra, a kik átallák fajtalan útadat.

S Assiria fiaival is paráználkodál, mert meg nem elégedél; paráználkodál
velök, és még sem elégedél meg.

És sokasítád paráználkodásodat a kalmárok földe, Káldea felé, de még
ezzel sem elégedél meg.

Mily gyenge a szíved, azt mondja az Úr Isten, hogy mindezeket
cselekedted, egy rakonczátlan rima cselekedeteit!

Hogy állítál magadnak fedelet minden keresztúton, és magaslatokat
csinálál minden utczán, de nem voltál olyan, mint a rima, kicsibe véve a
bért.

Te házasságtörő asszony! férje helyett idegeneket fogad el!

Minden rimának bért adnak, te pedig magad adtad ajándékidat minden
szeretődnek, így megvásárlád őket, hogy bemenjenek hozzád mindenfelől
paráznaságidért.

És lőn különbség közted és más asszonyok közt paráznaságaidban; mert
utánad nem jártak a paráznák; te adtál bért nékik és bért ők nem adának
néked, így lőn különbséged.

Azért te rima, halld meg az Úr beszédét!

Így szól az Úr Isten: A miatt, hogy eláradt gyalázatod és föl van
takarva mezítelenséged a te szeretőiddel való paráznaságaidban; és
minden útálatos bálványaid miatt és fiaid vére miatt, kiket azoknak
adtál:

Ezokáért ímé egybegyűjtöm minden szeretődet, kiknek kedves valál, és
mindazokat, a kiket szerettél, együtt azokkal, a kiket gyűlöltél, és
egybegyűjtöm őket ellened mindenfelől, és föltakarom mezítelenségedet
előttök hogy lássák minden te mezítelenségedet.

És megítéllek téged a házasságtörő és vért ontó asszonyok ítéletével, és
véredet kiontatom búsulásomban és féltő szerelmemben.

És adlak téged kezökbe, és leszakítják tetődet és lerontják
magaslataidat és lehúzzák rólad ruháidat és elveszik ékességeidet, és
hagynak mezítelenül + s ruhátalanul.

És összehoznak gyűlést ellened, és megköveznek és összevagdalnak
fegyvereikkel.

És megégetik házaidat tűzzel, és ítéletet cselekesznek rajtad sok
asszony szeme láttára, és megszűntetem paráznaságodat, és bért sem adsz
többé.

És megnyugotom búsulásomat rajtad, hogy eltávozzék féltő szerelmem te
tőled, s megnyugoszom és többé nem haragszom.

Mivelhogy meg nem emlékeztél ifjúságod napjairól, és ingerlettél engem
mindezekkel, azért ímé én is fejedhez verem útadat, ezt mondja az Úr
Isten, és többé nem cselekszed a fajtalanságot minden útálatosságod
mellett.

Ímé, valaki közmondással él, rólad veszi azt, mondván: A minémű az anya,
olyan a leánya is.

Anyád leánya vagy te, a ki megútálta férjét s fiait, és öcséidnek nénje
vagy, a kik megútálták férjeiket és fiaikat; anyátok Hitteus asszony és
atyátok Emoreus.

És a te nénéd Samaria vala, ő és leányai, ki balkezed felől lakik vala;
és öcséd, + a ki jobbkezed felől lakik vala, Sodoma és leányai.

És nem az ő útaikon jártál, és nem az ő útálatosságaik szerint
cselekedtél, de csak kevés ideig; de aztán gonoszabb valál azoknál
minden útadban.

Élek én! azt mondja az Úr Isten, így nem cselekedett Sodoma, a te öcséd,
ő és leányai, a mint cselekedtél te és a te leányaid.

Ímé, ez volt a vétke Sodomának, a te öcsédnek: kevélység, eledel bősége
és gondtalan békesség volt nála és leányainál, de a szűkölködőnek és
szegénynek kezét nem fogta meg.

És felfuvalkodának s cselekedének útálatosságot előttem, és elveszítém
őket, mikor ezt megláttam.

És Samaria félannyit sem vétkezett, mint te, mert többek a te
útálatosságaid, mint az övék; és így nőtestvéreidet nálad igazabbaknak
bizonyítád minden útálatosságiddal, a melyeket cselekvél.

Te is azért viseld gyalázatodat, a melyre pedig nénédet ítélted; a
te bűneid miatt, melyekben nálok útálatosabban cselekvél, igazabbak
ők nálad. Szégyenülj meg hát te is s viseld gyalázatodat, hogy
nőtestvéreidet nálad igazabbaknak bizonyítád.

És visszahozom foglyaikat, Sodomának s leányainak foglyait és Samariának
s leányainak foglyait; s visszahozom a te foglyaidat is amazok
közepette;

Azért, hogy viseljed gyalázatodat és megszégyenülj mindazokért, miket
cselekedtél, mikor azoknak vígasztalásukra leszel.

És nőtestvéreid, Sodoma és leányai visszatérnek előbbi állapotjokba, és
Samaria s leányai visszatérnek előbbi állapotjokba, és te is és leányaid
visszatértek előbbi állapototokba.

És nem vala-é öcséd, Sodoma, szóbeszéd a te szádban kevélykedésed
napján,

Minekelőtte kitudódott volna gonoszságod; a miképen te most gyalázatuk
vagy Siria leányainak s minden körülötted valóknak, a Filiszteusok
leányainak, kik útálnak téged köröskörül?

Fajtalanságodat és útálatosságaidat magad viseled, azt mondja az Úr.

Mert ezt mondja az Úr Isten: És ha úgy cselekedtem veled, mint te
cselekedtél, midőn megvetetted az esküt, hogy megtörd a frigyet:

Én megemlékezem frigyemről, a melyet veled ifjúságod napjaiban kötöttem,
és örök frigyet vetek veled.

És te megemlékezel útaidról és megszégyenled magadat, mikor hozzád
veszed nőtestvéreidet, a kik nagyobbak nálad, együtt azokkal, a kik
kisebbek, s adom őket néked leányaidul, de nem a te frigyedből.

És én megerősítem frigyemet veled, s megismered, hogy én vagyok az Úr.

Hogy megemlékezzél és pirulj, és meg ne nyissad többé szádat
szégyenletedben, mikor megkegyelmezek néked mindenekben, valamit
cselekedtél, azt mondja az Úr Isten.

17. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia, adj találós mesét, és mondj példabeszédet Izráel házának.

És mondjad: Így szól az Úr Isten: A nagyszárnyú nagy saskeselyű, melynek
hosszú csapótollai valának, s mely rakva vala különféle színű tollakkal,
jöve a Libanonra, és elfoglalá a czédrusfa tetejét.

Gyönge ágainak hegyét letépte, és vivé azt a kalmárok földére, az árusok
városában tevé le.

És vőn annak a földnek magvából, és elveté azt termékeny mezőbe; sok
vizek mellé vivé mint fűzfát ülteté el.

És felsarjadt, és lőn elterülő, alacsony szőlőtővé, hogy vesszőit
amahhoz fordítsa s gyökerei amaz alatt legyenek, és szőlőtővé lőn, és
vesszőket terme, és ágacskákat bocsáta ki.

És vala más nagy szárnyú, soktollú nagy saskeselyű, és ímé, ez a szőlőtő
feléje terjeszté gyökereit s vesszeit hozzá nyújtá ültetésének ágyaiból,
hogy öntözze őt;

Pedig jó földbe, sok víz mellé ültették vala el, hogy ágakat hajtson és
gyümölcsöt teremjen, hogy legyen jeles szőlőtő.

Mondjad: Így szól az Úr Isten: Vajjon jó szerencsés lesz-é? Vajjon
gyökereit nem szaggatja-é ki, és gyümölcsét nem vágja-é le, hogy
elszáradjon, hajtásának minden ága elszáradjon, és pedig nem erős karral
és sok néppel támad reá, hogy kitépje azt gyökerestől.

És ímé elplántáltatott, jó szerencsés lesz-é? Avagy ha a napkeleti szél
illeti őt, nem szárad-é el teljesen, ültetésének ágyában nem szárad-é
el?

És lőn az Úr szava hozzám, mondván:

No, mondjad a pártos háznak: Avagy nem értettétek-é mi ez? Mondjad: Ímé,
eljött a babiloni király Jeruzsálembe, és fogá királyát és fejedelmeit
és elvivé őket magához Babilonba.

És vőn a királyi magból, s frigyet szerze vele, s megesketé őt, de
földnek erőseit elvivé,

Hogy alacsony királyság legyen, hogy fel ne emelkedjék, hanem frigyét
megőrizze, hogy ez megálljon.

De pártot üte ellene, bocsátván követeit Égyiptomba, hogy adjon
néki lovakat és sok népet. Vajjon jó szerencsés lesz-é? Vajjon
megszabadítja-é magát, a ki ezeket cselekszi? a ki megszegte a
szövetséget, megszabadul-é?

Élek én, ezt mondja az Úr Isten, hogy annak a királynak lakóhelyén, a ki
őt királylyá tette, + a kinek tett esküjét megvetette, s a kivel tett
frigyét megszegte, ott nála, Babilonban hal meg.

És a Faraó nagy haddal és nagy sokasággal vele semmit nem tesz a
háborúban, mikor sánczot töltenek és tornyot építenek sok lélek
kiirtására.

S ha megvetette az esküt, hogy megszegje a frigyet, pedig ímé, kezet
adott rá, s mégis megcselekedte mindezeket; nem fog megszabadulni!

Azért így szól az Úr Isten: Élek én, hogy eskümet, melyet megvetett, és
frigyemet, melyet megszegett, fejéhez verem.

És kiterjesztem hálómat ellene, és megfogatik varsámban, és elviszem őt
Babilonba s ott törvénykezem vele gonoszságáért, melylyel ellenem járt.

És minden menekültje minden seregéből fegyver miatt hull el, és a
megmaradottak szélnek szélednek mindenfelé, és megtudjátok, hogy én, az
Úr beszéltem.

Így szól az Úr Isten: És veszek én ama magas czédrus tetejéből, és
elültetem; felső ágaiból egy gyönge ágat szegek le, s elplántálom én
magas és fölemelt hegyen.

Izráel magasságos hegyén plántálom őt, és ágat nevel és gyümölcsöt
terem s nagyságos czédrussá nevekedik, hogy lakjanak alatta, mindenféle
szárnyas madarak ágainak árnyékában fognak lakozni.

És megismeri a mező minden fája, hogy én, az Úr tettem a magas fát
alacsonynyá, az alacsony fát magassá megszáraztottam a zöldelő fát, és
zölddé tettem az asszú fát. Én, az Úr szólottam és megcselekedtem.

18. Fejezet

És lőn az Úr szava hozzám, mondván:

Mi dolog, hogy ezt a közbeszédet szoktátok mondani Izráel földjén,
mondván: Az atyák ettek egrest, és a fiak foga vásott meg bele?

Élek én, ezt mondja az Úr Isten, nem lesz többé helye köztetek ennek a
közbeszédnek Izráelben.

Ímé, minden lélek enyém, úgy az atyának lelke, mint a fiúnak lelke
enyém; a mely lélek vétkezik, annak kell meghalni!

És ha valaki igaz lesz, és törvény szerint igazságot cselekszik;

Ha a hegyeken nem eszik, és szemei föl nem emeli Izráel házának
bálványaira, és felebarátja feleségét meg nem fertézteti, + és
aszzonyhoz tisztátalanságában nem közeledik;

És senkit nem nyomorgat, az adósnak a zálogot visszaadja, + ragadományt
nem ragadoz, az éhezőnek kenyerét adja és a ++ mezítelent ruhával
befödi;

Uzsorára nem ád, kamatot nem vesz, megvonja kezét az álnokságtól, igaz
ítéletet tesz a felek közt;

Az én parancsolatimban jár és törvényeimet megőrzi, hogy igazságot
cselekedjék; ez az igaz, ő élvén él, ezt mondja az Úr Isten.

És ha erőszakos fiat nemz, a ki vért ont, és csak egyet is cselekszik
amazokból;

Mindezeket pedig nem cselekedte; hanem a hegyeken evett, és
felebarátjának feleségét megfertéztette;

A szűkölködőt és szegényt nyomorgatta, ragadományokat ragadozott,
zálogot vissza nem adott, és a bálványokra emelte szemeit, útálatosságot
cselekedett;

Uzsorára adott és kamatot vett: és az ilyen éljen? Nem él! Mindezeket
az útálatosságokat cselekedte, halállal haljon meg, az ő vére legyen ő
rajta!

Ímé, ha fiat nemz, és ez látja atyjának minden vétkét, melyeket
cselekszik; látja, de nem cselekszik azok szerint:

A hegyeken nem eszik, és szemeit nem emeli fel Izráel házának
bálványaira, felebarátjának feleségét meg nem fertézteti,

És senkit sem nyomorgat, zálogot nem vesz, ragadományt nem ragadoz,
kenyerét az éhezőnek adja és a mezítelent ruhával befödi;

A szegényre nem veti rá kezét, uzsorát és kamatot nem vesz, törvényeim
szerint cselekszik, parancsolataimban jár: az ilyen ne haljon meg atyja
vétkéért, hanem élvén éljen.

Atyja, mert nyomorgatást követett el, ragadományt ragadozott
atyjafiától, és a mi nem jó, azt cselekedte népe között: ímé meghal a
maga vétkéért.

És ti ezt mondjátok: Miért ne viselje a fiú az apa vétkét? Ám a fiú,
törvény szerint és igazságot cselekedett, minden parancsolatimat
megtartotta s cselekedte azokat: élvén éljen.

A mely lélek vétkezik, annak kell meghalni; a fiú ne viselje az apa
vétkét, se az apa ne viselje a fiú vétkét; az igazon legyen az ő
igazsága; és a gonoszon az ő gonoszsága.

És ha a gonosztevő megtér minden vétkéből, melyeket cselekedett, és
megtartja minden parancsolatimat és törvény szerint és igaszságot
cselekszik: élvén éljen, és meg ne haljon.

Semmi gonoszságáról. melyet cselekedett, emlékezés nem lészen; az ő
igazságáért, melyet cselekedett, élni fog.

Hát kivánva kivánom én a gonosznak halálát? ezt mondja az Úr Isten! nem
inkább azt, hogy megtérjen útjáról és éljen?

És ha az igaz elhajol az ő igazságától, és gonoszságot cselekszik,
minden útálatosság szerint, melyeket a hitetlen cselekedett,
cselekeszik, nemde éljen-é? Semmi igazságairól, a melyeket cselekedett,
emlékezés nem lészen: gonoszságáért, melyet cselekedett, és az ő
vétkéért, melylyel vétkezett, ezekért meg kell halnia.

És azt mondjátok: Nem igazságos az Úrnak útja! Oh, halljátok meg,
Izráel háza: az én útam nem igazságos-é? nem inkább a ti útaitok nem
igazságosak-é?

Ha elhajol az igaz az ő igazságától, és gonoszságot cselekszik, és a
miatt meghal: gonoszsága miatt hal meg, melyet cselekedett.

És ha a gonosztevő megtér az ő gonoszságától, melyet cselekedett, és
törvény szerint és igazságot cselekszik: ez az ő lelkét megtartja
életben.

Mert belátta és megtért minden gonoszságától, melyeket cselekedett:
élvén éljen, ne haljon meg.

És azt mondja az Izráel háza: Nem igazságos az Úrnak útja! Az én
útaim nem igazságosak-é, Izráel háza? nem inkább a ti útaitok nem
igazságosak-é?

Ennekokáért mindeniteket az ő útai szerint ítélem, Izráel háza, ezt
mondja az Úr Isten. Térjetek meg és forduljatok el minden vétkeitektől,
hogy romlástokra ne legyen gonoszságotok.

Vessétek el magatoktól minden vétkeiteket, melyekkel vétkeztetek, és
szerezzetek magatoknak új szívet és új lelket; Miért halnátok meg, oh
Izráel háza?

Mert nem gyönyörködöm a meghaló halálában, ezt mondja az Úr Isten.
Térjetek meg azért és éljetek!

19. Fejezet

Te pedig kezdj gyászéneket Izráel fejedelmeiről.

És mondjad: Mi volt anyád? Nőstény oroszlán, oroszlánok közt fekszik
vala, fiatal oroszlánok között nevelé fel kölykeit.

És fölnevele egyet kölykei közül; fiatal oroszlánná lőn, és megtanula
ragadományt ragadozni, embereket evett.

És meghallák ezt róla a népek; vermökben megfogaték, és elvivék őt
horgokon Égyiptom földjére.

És mikor látta, hogy késik, hogy oda veszett reménysége, vőn egyet
kölykei közül, ezt tevé fiatal oroszlánná.

És ez jár vala az oroszlánok között, fiatal oroszlánná lőn; és megtanula
ragadományt ragadozni, embereket evett.

És ismeré az ő özvegyeiket s városaikat elpusztítá, és megrettene a föld
és annak teljessége, ordítása hangjától.

És veték ellene a pogányok köröskörül a tartományokból és kiteríték reá
hálójukat, vermökben megfogaték;

És veték őt ketreczbe horgokon, s elvivék őt Babilon királyához, elvivék
őt várakba, hogy többé ne hallassék szava Izráel hegyein.

Anyád a te nyugalmadban olyan vala, mint a víz mellé ültetett szőlőtő,
gyümölcscsel és vesszővel bővelkedik vala a sok víztől.

És lőnek neki erős vesszei, uralkodók pálczáinak valók, és nagy vala
magassága a sűrűség között és felett, és kitetszék magasságával és
vesszeinek sokaságával.

De kiszaggattaték Isten haragja által, a földre vetteték, és a napkeleti
szél elszárasztá gyümölcsét; letöretének és elszáradának erős ágai; tűz
emészté meg.

És most a pusztában plántáltatott, száraz és szomjú földön.

És tűz jött ki ágainak egyik vesszejéből, gyümölcsét megemészté, és
nincs többé rajta erős vessző, nincs pálcza az uralkodásra! Gyászének ez
és gyászének lesz.

20. Fejezet

És lőn a hetedik esztendőben, az ötödik hónap tizedikén: jövének férfiak
Izráel vénei közül megkérdezni az Urat, és leülének előttem.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! beszélj Izráel véneivel, és mondjad nékik: Így szól az Úr
Isten: Nemde engem megkérdezni jöttetek-é? Élek én, hogy nem engedem,
hogy megkérdezzetek engem, ezt mondja az Úr Isten.

Ítélni akarod őket, ítélni akarsz, embernek fia? add tudtokra atyáik
útálatosságait!

És mondjad nékik: Így szól az Úr Isten: Azon a napon, melyen elválasztám
Izráelt, és fölemelém kezemet a Jákób háza magvának, és megismertetém
magamat velök Égyiptom földjén, és kezemet fölemelém nékik, mondván: Én
vagyok az Úr, a ti Istentek!

Azon a napon felemeltem kezemet nékik, hogy kihozzam őket Égyiptom
földjéről a földre, a melyet kinéztem vala nékik, a mely téjjel és
mézzel folyó, ékessége az minden tartománynak;

És mondék nékik: Kiki az ő szemei útálatosságait elvesse, és Égyiptom
bálványaival meg ne fertéztessétek magatokat; én vagyok az Úr, a ti
Istentek!

De pártot ütének ellenem, s nem akarának hallgatni reám. Senki az ő
szeme útálatosságait el nem veté és Égyiptom bálványait el nem hagyá.
Mondám azért, hogy kiöntöm búsulásomat rájok, teljessé teszem haragomat
rajtok Égyiptom földjének közepette.

De cselekedtem az én nevemért, hogy ez meg ne gyaláztassék a
pogányok szemei előtt, a kik közt ők valának, a kiknek szemei előtt
megismertettem magamat velök, hogy kihozom őket Égyiptom földjéről.

És kihozám őket Égyiptom földjéről, s vivém őket a pusztába.

És adám nékik parancsolatimat, és törvényeimet kijelentém nékik,
melyeket az ember ha cselekszik, él azok által.

És adám nékik szombataimat is, hogy legyenek jegyül köztem és ő
közöttök; hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, az ő megszentelőjök.

De pártot üte ellenem Izráel háza a pusztában, az én parancsolatimban
nem jártak és törvényeimet megveték, a melyeket az ember ha cselekszik,
él azok által; és az én szombataimat megfertéztették felette igen.
Mondám azért, hogy kiöntöm búsulásomat rájok a pusztában, hogy
elveszessem őket.

De cselekedtem az én nevemért, hogy meg ne gyaláztassék a pogányok
szemei előtt, a kiknek szeme láttára kihoztam vala őket.

És föl is emelém én kezemet nékik a pusztában, hogy be nem viszem őket
a földre, melyet adtam nékik, mely téjjel és mézzel folyó, ékessége az
minden tartománynak;

Mivelhogy törvényeimet megvetették és parancsolataimban nem jártak, és
szombataimat megfertéztették, mert bálványaik után járt vala szívök:

Mindazáltal kedvezett szemem nékik, hogy el ne veszessem őket, és nem
vetettem nékik véget a pusztában.

És mondék fiaiknak a pusztában: A ti atyáitok parancsolataiban ne
járjatok, és az ő törvényeit meg ne tartsátok, s bálványaikkal magatokat
meg ne fertéztessétek.

Én vagyok a ti Uratok, Istentek: az én parancsolatimban járjatok, az én
törvényimet tartsátok meg, és azokat cselekedjétek.

És az én szombatimat megszenteljétek, hogy legyenek jegyül én köztem és
tiköztetek, hogy megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, a ti Istenetek.

De pártot ütének a fiak ellenem, parancsolataimban nem jártak, s
törvényeimet meg nem tartották, hogy azokat cselekedjék, a melyeket az
ember ha cselekszik, él azok által; szombataimat megfertéztették; mondám
azért, hogy kiöntöm búsulásomat rájok, teljessé teszem haragomat rajtok
a pusztában.

De visszavontam kezemet, s cselekedtem az én nevemért, hogy meg ne
gyaláztassék a pogányok előtt, a kiknek szeme láttára kihoztam őket.

Föl is emelém én kezemet nékik a pusztában, hogy elszélesztem őket a
pogányok közé, és szétszórom őket a tartományokba;

Mivelhogy törvényeimet nem cselekedték, s parancsolataimat megvetették,
és szombataimat megfertéztették, s atyáik bálványai után voltak szemeik.

És én is adtam nékik nem jó parancsolatokat, s törvényeket, a melyek
által ne éljenek.

S megfertéztetém őket ajándékaikkal, mikor tűzön vittek át minden
elsőszülöttet, + hogy elpusztítsam őket, hogy megtudják, hogy én vagyok
az Úr.

Azért szólj az Izráel házának, embernek fia, és mondjad nékik: Így szól
az Úr Isten: Még ebben is gyalázattal illettek engem a ti atyáitok, hogy
hűtlenül elszakadának tőlem:

Mikor bevittem őket a földre, a melyért fölemeltem kezemet, hogy azt
nékik adom, megtekintének minden magas halmot és minden sűrű ágú fát, és
ott áldozzák vala az ő áldozatjaikat, és ott adják vala haragra ingerlő
+ ajándékaikat; és oda teszik vala kedvelt illatjokat, és oda öntik vala
italáldozataikat.

És mondék nékik: Micsoda e magaslat, a hova ti gyülekeztek? És nevezik
nevét magaslatnak mind e mai napig.

Ennekokáért mondjad Izráel házának: Így szól az Úr Isten: Nemde a ti
atyáitok módjára fertéztetitek-é meg magatokat, és az ő útálatosságaik
szerint paráználkodtok-é?

És ajándékaitok vitelével, mikor átviszitek fiaitokat a tűzön,
fertéztetitek meg magatokat minden bálványaitok előtt mind e mai napig,
és én engedjem, hogy megkérdezzetek engem, Izráel háza? Élek én, ezt
mondja az Úr Isten, hogy nem engedem, hogy megkérdezzetek engem!

És a mi lelketekben támadt, semmiképpen sem lesz meg, hogy azt
mondjátok: Leszünk olyanok, mint a pogányok, mint a tartományok
nemzetségei, szolgálván fának és kőnek.

Élek én, ezt mondja az Úr Isten, hogy erős kézzel és kinyújtott karral
és kiontott búsulással uralkodom rajtatok.

És kiviszlek titeket a népek közül, és egybegyűjtelek titeket a
tartományokból, melyekbe elszéledtetek, erős kézzel és kinyújtott karral
és kiontott búsulással;

És vezetlek titeket a népek pusztájára, hol szemtől-szembe törvénykezem
veletek.

A mint törvénykeztem a ti atyáitokkal Égyiptom földének pusztájában; úgy
törvénykezem veletek, ezt mondja az Úr Isten:

És átviszlek titeket a vessző alatt, és hozlak titeket a frigynek
kötelébe.

És kitisztítom közületek a pártosokat, és az ellenem támadókat, és a
földről, melyen jövevények voltak, kihozom őket, de Izráel földjére nem
fognak bemenni, hogy megtudjátok, hogy én vagyok az Úr!

Ti pedig, Izráel háza, azt mondja az Úr Isten, mindenitek járjon az ő
bálványai után és szolgáljon azoknak; de azután bizony, hallgatni fogtok
rám, és az én szent nevemet többé meg nem fertéztetitek ajándékitokkal
és bálványaitokkal.

Mert az én szent hegyemen, Izráelnek magas hegyén, ezt mondja az Úr
Isten, ott fog szolgálni nékem Izráel egész háza együtt azon a földön;
ott kedvelem őket, ott kivánom meg a ti áldozataitokat és ajándékitoknak
első zsengéjét mindenben, mit nékem szenteltek.

Kedves illatban kedvellek titeket, mikor kihozlak titeket a népek közül
és egybegyűjtelek titeket a tartományokból, melyeken elszéledtetek, és
megszenteltetem ti bennetek a pogányok szemei előtt.

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mikor beviszlek titeket Izráel
földjére, arra a földre, melyért fölemeltem kezemet, hogy adom azt a ti
atyáitoknak.

És ott megemlékeztek útaitokról, s minden cselekedeteitekről, melyekkel
magatokat megfertéztettétek, s megútáljátok ti magatokat minden
gonoszságtokért, melyeket cselekedtetek.

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mikor cselekszem veletek az én
nevemért, és nem a ti gonosz útaitok és romlott cselekedeteitek szerint,
oh Izráel háza, ezt mondja az Úr Isten!

És lőn az Úrnak beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! fordítsd orczádat délre, és szólj dél felé és prófétálj a
déli mező erdeje ellen!

És mondjad a dél erdejének: Halld meg az Úr beszédét, így szól az Úr
Isten: Ímé, én tüzet gyújtok benned, hogy megemészszen te benned minden
zöldelő és aszú fát. Meg nem aluszik a lángoló láng, és megég a miatt
minden orcza déltől északig.

És meglátja minden test, hogy én, az Úr gyújtottam meg azt, mert meg nem
aluszik.

És mondék: Ah, ah Uram Isten! ezek azt mondják nékem: Hát nem
példabeszédekben beszél ez?

21. Fejezet

És lőn az Úrnak beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! fordítsd arczodat Jeruzsálem felé, és szólj a szent helyek
ellen és prófétálj Izráel földje ellen!

És mondjad Izráel földjének: Így szól az Úr: Ímé, én reád megyek, és
kivonszom kardomat hüvelyéből, és kivágok belőled igazat és gonoszt.

Azért, hogy kivágjak belőled igazat és gonoszt, azért megyen ki kardom
hüvelyéből minden test ellen délről északig.

És megérti minden test, hogy én, az Úr vontam ki kardomat hüvelyéből,
mert belé többé vissza nem tér.

És te, embernek fia, nyögj! Derekad fájdalmában keserűséggel nyögj
szemök láttára.

És lészen, mikor mondják néked: Miért nyögsz te? ezt mondjad: A hírért,
mert beteljesedett: és elolvad minden szív és elerőtlenedik minden
kéz és elcsügged minden lélek és minden térd elolvad mint a víz. Ímé
beteljesedett és meglett, ezt mondja az Úr Isten.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! prófétálj és mondjad: Ezt mondta az Úr: Mondjad: fegyver,
fegyver! megélesített és meg is fényesített!

Hogy öldököljön, megélesíttetett, hogy legyen villámlása,
megfényesíttetett. Avagy örüljünk-é? Fiam e veszszeje megvet minden fát!

És adta azt megfényesítésre, hogy marokba fogják; megélesíttetett az a
kard s megfényesíttetett, hogy adják a megölőnek kezébe.

Kiálts és jajgass, embernek fia! mert ez az én népemen lészen és
Izráel minden fejedelmin: e kardra jutnak népemmel együtt, ezokért üss
czombodra.

Már megpróbáltatott. De hát ha a vessző maga is vonakodnék? Nem úgy
lészen, ezt mondja az Úr Isten!

Te pedig, embernek fia, prófétálj, és csapd össze tenyeredet, mert
kettős lesz a kard, most harmadszor; öldöklő kard az, a nagy öldöklő
kard körüljárja őket.

Hogy elolvadjon a szív és sokan elhulljanak: minden kapujokban rájok
vetem a kard villámlását, hisz villámlásra készült, öldöklésre
kifényesíttetett!

Szedd össze magadat; tarts jobbra, tarts előre, tarts balra, a merre
éled irányozva van.

Én is összecsapom tenyeremet, és megnyugotom haragomat. + Én, az Úr
szólottam.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

És te, embernek fia, csinálj magadnak két útat, a melyen jőjjön a
babiloni király kardja; egy földről jőjjön ki mind a kettő s egy kezet
véss föl, a városba vezető út fejénél vésd föl.

Útat csinálj, hogy jőjjön a kard az Ammon fiainak Rabbájára, aztán
Júdára, a körülkerített Jeruzsálemre.

Mert megáll a babiloni király az útak kezdetén, a két út fejénél, hogy
jövendőt láttasson; megrázza a nyilakat, megkérdezi a Teráfimot, megnézi
a májat.

Jobbjába adta a jövendölés Jeruzsálemet, hogy állasson faltörő kosokat,
hogy nyissa száját ordításra, hogy üssön zajt trombitával, hogy állasson
faltörő kosokat a kapuk ellen, hogy töltsön sánczot, építtessen tornyot.

De ez nékik hamis jövendölésnek látszik; szent esküik vannak nékik
Istentől; ám Ő emlékezetbe hozza vétköket, hogy megfogassanak.

Ezokáért ezt mondja az Úr Isten: Mivelhogy emlékezetbe hozzátok
vétketeket, midőn nyilvánvalókká lesznek gonoszságaitok, hogy
megláttassanak bűneitek minden cselekedeteitekben; mivelhogy eszembe
juttok, kézzel megfogattok.

És te elvetemedett, te gonosztevő, Izráel fejedelme, a kinek napja
eljött az utolsó vétek idején:

Így szól az Úr Isten! El a süveggel, le a koronával! Ez nem lészen ez:
az alacsony legyen magas, és a magas alacsony!

Rommá, rommá, rommá teszem azt; ez sem lesz állandó, míg el nem jő az, a
kié az uralkodás, és néki adom azt!

És te, embernek fia, prófétálj, és mondjad: Ezt mondja az Úr Isten Ammon
fiairól és gyalázkodásukról, és mondjad: Fegyver, fegyver, öldöklésre
kivont, megfényesíttetett, hogy ragyogjon, azért, hogy villámljék;

De mivel felőled hiábavalóságot látnak, hazugságot jövendölnek, hogy
odatesznek téged a megölt gonoszok nyakára, a kiknek napjok eljött az
utolsó vétek idején:

Tedd vissza hüvelyébe azt; a helyen, melyen teremtettél, származásod
földjén ítéllek meg téged.

És kiontom reád haragomat, búsulásom tüzét fúvom reád, és adlak goromba
férfiak kezébe, kik mesterek, téged elveszteni.

A tűz eledele leszel; véredet benyeli a föld; emlékezetbe nem jösz
többé, mert én, az Úr szóltam.

22. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

És te, embernek fia, ítélni akarsz? meg akarod-é ítélni a vérontó
várost? add tudtára minden útálatosságait.

És mondjad: Így szólt az Úr Isten: Te város, ki közepében vért
ontott, hogy eljőjjön ideje, és bálványokat csinált magának önmaga
megfertéztetésére;

Véred miatt, melyet ontottál, lettél bűnös, és bálványaiddal, melyeket
csináltál, fertéztetted meg magadat, s közelebb hoztad napjaidat s
eljutottál esztendeidig; azért adlak gyalázatul a pogányoknak, és
csúfolásul minden tartománynak.

A kik közel s távol vannak tőled, megcsúfolnak téged, te fertézett nevű,
sok háborúságú!

Ímé, Izráel fejedelmei, kiki az ő tehetsége szerint azon volt benned,
hogy vért ontsanak.

Apát és anyát megútáltak te benned, a jövevényen nyomorgatást
cselekedtek te közepetted, árvát és özvegyet sanyargattak benned.

A mi nékem szenteltetett, megútáltad, s szombatimat megfertéztetted.

Rágalmazók voltak benned, hogy vért ontsanak, s a hegyeken ettek benned,
fajtalanságot cselekedtek közepetted.

Az atya szemérmét föltakarták benned, a havivér miatt tisztátalant
erőszakolták benned.

Egyik felebarátjának feleségével cselekedett útálatosságot, + a másik
meg menyét fertéztette meg fajtalanságban, s volt, a ki húgát, atyjának
leányát erőszakolta benned.

Ajándékokat vettek fel benned a vérontásra, uzsorát és kamatot szedtél,
s nyerekedtél felebarátaidon csalárdsággal, s én rólam elfelejtkeztél,
ezt mondja az Úr Isten.

És ímé, összecsapom tenyeremet nyereségeden, a melyet csináltál, és a
vérontásokon, melyek lőnek te benned.

Vajjon megállhat-é szíved, avagy erősek lesznek-é kezeid azokban a
napokban, mikor én számolok veled? Én, az Úr, szólottam és meg is
cselekszem.

És eloszlatlak téged a pogányok közé, és szétszórlak a tartományokba, s
véget vetek tisztátalanságodnak.

S örökségül bírlak téged a pogányok szeme láttára, és megtudod, hogy én
vagyok az Úr.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! Izráel háza salakká lett nékem; egészen; réz és ón és vas
és ólom a kemencze közepette; ezüstsalakká lettek:

Ennekokáért így szól az Úr Isten. Mivelhogy mindnyájan salakká lettetek,
azért ímé, egybegyűjtelek titeket Jeruzsálem közepébe.

A mint egybe szoktak gyűjteni ezüstöt és rezet és vasat és ólmot és ónt
a kemencze közepébe, hogy tüzet gerjeszszenek rá a megolvasztásra; így
gyűjtelek egybe búsulásomban és haragomban, és bevetlek s megolvasztlak
titeket.

És egybegyűjtelek titeket, és rátok fúvom búsulásom tüzét, hogy benne
megolvadjatok.

A mint megolvadt az ezüst a kemencze közepében, úgy olvadtok meg ő
benne, és megtudjátok, hogy én, az Úr öntöttem ki haragomat reátok.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! mondjad néki: Te vagy a föld, mely meg nem tisztult; esőt
nem kapott a haragnak napján.

Pártosok az ő prófétái ő közepette; olyanok, mint az ordító oroszlán,
mely ragadományt ragad: lelkeket ettek, kincset és drágaságot elvesznek,
özvegyeit megsokasítják őbenne.

Papjai erőszakot tettek törvényemen, s megfertéztették, a mi nékem
szenteltetett! különbséget nem tettek a között, a mi szent és a mi
köz, + s a tisztátalan és tiszta között különbséget nem tanítottak, s
szombataimtól elrejtették szemeiket, úgyhogy megszentségtelenítettek
engem.

Előljárói ő közepette mint a ragadományt ragadozó farkasok: vért ontani,
a lelkeket elveszteni, hogy nyerekedhessenek nyereséggel.

És prófétái mázolnak nékik mázzal: hiábavalóságot látnak s jövendölnek
hazugságot nékik, mondván: Így szól az Úr Isten! holott az Úr nem
beszélt.

A föld népe nyomorgatást cselekszik és ragadományt ragadoz, a
szűkölködőt és szegényt sanyargatja, s a jövevényt törvénytelen
nyomorgatja.

És keresék közülök valakit, a ki falat falazna, és állana a törésen én
előmbe az országért, hogy el ne pusztítsam azt; de senkit nem találék.

Ennekokáért kiontám haragomat reájok, megemésztém őket búsulásom
tüzével, útjokat fejökhöz verém, azt mondja az Úr Isten.

23. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! Volt két asszony, egy anyának leányai.

És paráználkodának Égyiptomban, ifjúságukban paráználkodtak; ott
szorongatták emlőjüket, ott nyomogatták szűzi keblöket.

És nevök: Oholá a nagyobbik, és húga Oholibá és lőnek enyimekké, és
szülének fiakat és leányokat. A mi pedig a nevöket illeti: Samaria az
Oholá és Jeruzsálem az Oholibá.

És paráználkodék Oholá oldalamon, és fölgerjede szeretőihez, a közeli
Assiriabeliekhez.

Kik kék bíborba öltözöttek, helytartók és fejedelmek, kívánatos ifjak
mindnyájan, lovagok, lovakon ülők.

És nékik adá magát paráznaságaiban Assiria válogatott ifjainak; és
mindazoknál, kikhez felgerjede, minden ő bálványaikkal megfertézteté
magát.

De az Égyiptombeliektől való paráznaságait is el nem hagyá, mert vele
háltak ifjúságában, s ők nyomogatták szűzi kebelét, és kiöntötték ő reá
paráznaságukat.

Ennekokáért adtam őt szeretőinek kezébe, Assiria fiainak kezébe, kikhez
fölgerjedett.

Azok feltakarák szemérmét, fiait és leányit elvivék s magát fegyverrel
ölék meg, úgy hogy híre-neve lőn az asszonyoknál, s ítéletet
cselekedének rajta.

És látá húga, Oholibá, és még gonoszabbul folytatá bujálkodását amannál,
és paráznaságait nénje paráználkodásainál.

Assiria fiaihoz fölgerjedt, közeli helytartókhoz s fejedelmekhez, teljes
szépségben öltözőkhöz, lovagokhoz, lovakon ülőkhöz, kik mindnyájan
kivánatos ifjak.

És látám, hogy megfertéztette magát: egy az útjok kettőjöknek.

És még szaporítá paráznaságait, és láta férfiakat bevésve a falon, a
Káldeusok képeit, bevésve vörös festékkel,

Kik övet viseltek derekukon, csomós süvegeket fejükön, olyanok mind,
mint a szekérről harczolók, hasonlók Bábel fiaihoz, kiknek szülőföldje
Káldea;

És fölgerjedt hozzájok szemei nézésében, s bocsáta követeket hozzájok
Káldeába.

És eljövének ő hozzá Bábel fiai a szerelem ágyasházába, s megfertézteték
őt paráznaságukkal, úgyhogy tisztátalan lett miattok; s ekkor lelke
eltávozék tőlök.

És mikor feltakarta paráznaságait és feltakarta szemérmét, eltávozék az
én lelkem ő tőle, a mint az ő nénjétől lelkem eltávozott vala.

És megsokasítá paráznaságait, megemlékezvén ifjúságának napjairól, mikor
Égyiptom földjén paráználkodott;

És fölgerjede azok bujálkodóihoz, kiknek teste olyan, mint a szamarak
teste, és folyásuk, mint lovak folyása.

És megemlékezél ifjúságod fajtalankodására, mikor ők, az égyiptomiak,
nyomogatták kebledet, hogy szorongassák ifjúságod emlőit.

Ennekokáért Oholibá, így szól az Úr Isten: Ímé, én feltámasztom a te
szeretőidet ellened, kiktől pedig eltávozott lelked, s reád hozom őket
mindenfelől.

Babilon fiait és minden Káldeabelit, Pekódot és Soát és Koát, Assiria
minden fiát ő velük, kívánatos ifjakat, helytartókat s fejedelmeket,
mindnyájokat, szekérről harczolókat s előkelőket, és lovakon ülőket,
mindnyájokat.

És jőnek reád szekereknek és kerekeknek tömegével s népek sokaságával,
nagy és kis paizszsal és sisakkal körülvesznek téged mindenfelől, s adok
nékik hatalmat az ítéletre, s megítélnek téged az ő ítéletök szerint.

És megmutatom rajtad féltő szerelmemet, s cselekszenek veled
kegyetlenül; orrodat s füleidet elmetélik, s maradékod fegyver miatt
hull el; ők fiaidat és leányaidat elviszik, s maradékodat tűz emészti
meg.

S megfosztanak ruháidtól, és elveszik ékességeidet.

És véget vetek fajtalanságodnak s Égyiptom földjéről való
paráznaságodnak, s nem emeled föl szemeidet rájok, s Égyiptomra nem
emlékezel többé.

Mert így szól az Úr Isten: Ímé, én adlak téged azoknak kezébe, a kiket
gyűlölsz, azoknak kezébe, a kiktől eltávozott lelked.

És gyűlölséggel cselekesznek veled, és mindent, mit kerestél,
elvesznek tőled, és mezítelen s ruhátalan hagynak, hogy feltakartassék
paráznaságaid szemérme. És fajtalánságod és paráználkodásaid

Hozták ezeket reád; mivelhogy paráználkodtál a pogányok után, mert
megfertéztetted magad azok bálávnyaival.

Nénéd útján jártál, azért az ő poharát adom kezedbe.

Így szól az Úr Isten: Nénéd poharát megiszod, mely mély és széles;
leszen nevetségedre s csúfoltatásodra, hogy sok fér bele.

Részegséggel és bánattal megtelsz; pusztaság és elpusztulás pohara a te
nénéd, Samaria pohara!

Meg kell innod azt s fenékig hajtanod; és cserepein rágódni fogsz,
emlőidet megszaggatod azokon, mert én szólottam, ezt mondja az Úr Isten.

Ennekokáért ezt mondja az Úr Isten: Mivelhogy elfelejtkeztél én rólam
s hátad mögé vetettél engemet, te is hordozd fajtalanságodat és
paráznaságaidat.

És monda az Úr nékem: Embernek fia! avagy nem ítéled-é Oholát és
Oholibát? Hirdesd nékik útálatosságaikat.

Mert házasságot törtek, és vér van kezeiken, és bálványaikkal törtek
házasságot, és fiaikat is, kiket szültek vala nékem, tűzben nékik
áldozák azok eledeléül.

Sőt ezt is cselekedték velem: megfertézteték az én szent helyemet azon a
napon, és szombatimat megszentségteleníték.

És mikor megölték fiaikat az ő bálványaiknak, bemenének az én
szenthelyembe azon a napon, hogy megszentségtelenítsék, és ímé, így
cselekedtek az én házamban.

Sőt elküldöttek messzünnen jövő emberekhez, kikhez követség küldetett,
és ímé eljövének, a kiknek kedvéért megmosódál, kendőzéd szemeidet, és
fölékesítéd magad ékességgel;

És ültél pompás kerevetre, s terített asztal vala az előtt, és az én
füstölő szeremet és olajomat arra tevéd;

És lőn ott örvendező sokaságnak zaja. És küldöttek az emberek
sokaságából való férfiakhoz, hozatának ivótársakat a pusztából; és ezek
adának karpereczeket az ő kezeikre és ékes koronát fejökre.

És mondék: Még az elaggott is házasságot tör? most már paráznaságod fog
paráználkodni, és úgy lőn.

És bemenének hozzá, mint a hogy a parázna asszonyhoz bemennek; így
mentek be Oholához és Oholibához, e fajtalan asszonyokhoz.

És az igaz férfiak, ezek ítélik meg őket a házasságtörők, és vérontók
ítéletével, mert házasságtörők és + vér van kezeiken.

Mert így szól az Úr Isten: Hozzanak rájok gyülekezetet, és adják őket
bántalmazásra és ragadományra.

És kövezze meg őket a gyülekezet, és vagdalják össze őket fegyvereikkel;
fiaikat és leányaikat öljék meg, és házaikat tűzzel égessék meg.

És megszüntetem a fajtalanságot a földről, és tanul minden asszony, és
nem cselekesznek a ti fajtalanságotok szerint.

És reátok vetik fajtalanságotokat, s bálványaitok vétkeit viselitek, és
megtudjátok, hogy én vagyok az Úr Isten.

24. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám a kilenczedik esztendőben, a tizedik
hónapban, a hónapnak tizedikén, mondván:

Embernek fia! írd fel magadnak e nap nevét, épen ezen napét: Babilon
királya épen ezen a napon jött Jeruzsálemre.

És mondj példabeszédet a pártos házra, és mondjad nékik: Ezt mondja az
Úr Isten: Tedd föl a fazekat, tedd föl, és tölts vizet is bele.

Gyűjtsd össze a bele való darabokat, minden jó darabot, czombot,
lapoczkát; válogatott csontokkal töltsd meg.

Végy válogatott juhokat, és tégy máglyát a csontoknak is a fazék alá
forrald erősen, még csontjai is főjjenek benne.

Ezokáért így szól az Úr Isten: Jaj a vérontó városnak, a fazéknak, a
melynek rozsdája benne van, és rozsdája nem ment le róla! Darabról
darabra szedd ki, a mi benne van; nem esett sors reá.

Mert vére ott van közepében, kopasz sziklára ontotta, nem a földre
öntötte, hogy por fedje be.

Hogy haragomat felindítsam és bosszút álljak, kopasz sziklára ontottam
vérét, hogy be ne fedeztessék.

Azért így szól az Úr Isten: Jaj a vérontó városnak! én is nagy máglyát
rakok!

Bőven rakd a fát, gyújtsd meg a tüzet, főzd meg jól a húst, forrald e
levet, és csontok szétfőjjenek.

És állítsd üresen az ő szenére, hogy meghevüljön s megtüzesedjék ércze,
és megolvadjon benne tisztátalansága, megemésztessék rozsdája.

A fáradozásokat kifárasztotta, és nem ment le róla az ő sok rozsdája,
tűzbe hát rozsdájával!

A te tisztátalanságodban fajtalanság van, mivelhogy tisztogattalak, de
meg nem tisztultál, azért tisztátalanságodból többé meg nem tisztulsz,
míg meg nem nyugotom haragomat rajtad.

Én, az Úr szólottam; jőni fog és megcselekszem, el nem engedem s nem
kedvezek és nem könyörülök: a te útaid és cselekedeteid szerint ítélnek
meg téged, ezt mondja az Úr Isten.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! ímé, én elveszem tőled szemeidnek gyönyörűségét hirtelen
halállal, és ne sírj és ne jajgass, se könyed ne hulljon.

Fohászkodjál csöndesen, halottakért való sírást ne tégy, fejékességedet
kösd fel, és saruidat vedd lábaidra, s ne fedezd be bajuszodat, és az
emberek kenyerét ne egyed.

És szólék reggel a néphez, és estére meghala feleségem, és úgy
cselekedém reggel, a mint meg vala hagyva nékem.

És mondá nékem a nép: Avagy nem jelented-é meg nékünk, mit jelentenek
ezek nékünk, hogy te így cselekszel?

És mondék nékik: Az Úr beszéde volt én hozzám, mondván:

Mondd meg Izráel házának: Ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én megfertéztetem
szenthelyemet, a ti erősségteknek kevélységét, szemeitek gyönyörűségét,
lelketek kívánságát, és fiaiatok és leányaitok, kiket hátrahagytatok,
fegyver miatt hullnak el.

És úgy cselekesztek, a mint én cselekedtem: bajuszotokat be nem
fedezitek, s az emberek kenyerét nem eszitek,

S fejékességtek fejeteken, és saruitok lábaitokon lesznek; nem sírtok s
nem jajgattok, hanem megrothadtok vétkeitekben, s nyögve fohászkodtok
egymáshoz.

És lészen néktek Ezékiel csodajelül: a mint ő cselekedett, egészen úgy
cselekesztek ti is, mikor ez eljő és megtudjátok, hogy én vagyok az Úr
Isten.

És te, embernek fia, bizonyára azon a napon, mikor elveszem tőlök
erősségöket, dicsőségök örömét, szemeik gyönyörűségét és lelkök
kívánságát, fiaikat és leányaikat:

Azon a napon, a ki megmenekült, eljő hozzád, hogy hírt mondjon néked.

Azon a napon megnyílik szád ott a megmenekült előtt, és szólasz és
tovább nem maradsz néma; s leszel nékik csodajelül, és megtudják, hogy
én vagyok az Úr.

25. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! vesd tekintetedet Ammon fiaira, és prófétálj ellenök.

És mondjad Ammon fiainak: Halljátok az Úr Isten beszédét! így szól
az Úr Isten: Mivelhogy ezt mondod: Haha! az én + szenthelyemre, hogy
megfertéztetett; és Izráel földjére, hogy elpusztíttatott; és Júda
házára, hogy fogságba mentek:

Ezokáért íme adlak téged Kelet fiainak örökségül, hogy felüssék
sátraikat benned, s felállassák benned lakóhelyeiket, ők eszik meg
gyümölcsödet, s ők iszszák meg tejedet.

És teszem Rabbát tevék legelőjévé, és Ammon fiait nyájak fekvőhelyévé, s
megtudjátok, hogy én vagyok az Úr!

Mert így szól az Úr Isten: Mivelhogy tapsolsz kezeddel és tombolsz
lábaddal és örülsz teljes megvetéssel lelkedben Izráel földje felett:

Ennekokáért ímé kinyújtom kezemet reád, s adlak ragadományul a népeknek,
és kiváglak a népségek közül, és elvesztlek a tartományok közül,
eltöröllek, hogy megtudjad, hogy én vagyok az Úr.

Azt mondja az Úr Isten: Mivelhogy Moáb és Seir ezt mondta: Ímé, Júda
háza is olyan, + mint a többi népek:

Ezokáért ímé megnyitom Moáb oldalát a városok felől, az ő városai felől
mindenfelől, az ország ékességét Beth-Hajesimóthot, Baál-Meont és
Kirjátaim felé,

Megnyitom Kelet fiainak, Ammon fiaival együtt adom örökségül, hogy
emlékezetben se legyenek többé Ammon fiai a népek között;

Moáb fölött is ítéletet tartok: hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr.

Így szól az Úr Isten: Mivelhogy Edom kegyetlen bosszúállást cselekedett
Júda házán, és vétkezve vétkezett, hogy bosszút állott rajta:

Azért, így szól az Úr Isten, kinyújtom az én kezemet Edomra, és kivágok
belőle embert és barmot, és teszem őt pusztasággá Temántól fogva, és
Dedánig fegyver miatt hulljanak el.

És bosszúmat állom Edomon népemnek, Izráelnek keze által és
cselekszenek Edommal az én búsulásom és haragom szerint, s megismerik
bosszúállásomat, ezt mondja az Úr Isten.

Így szól az Úr Isten: Mivelhogy a Filiszteusok bosszúból cselekedtek s
kegyetlen bosszút álltak lelkökben megvetéssel, hogy elveszessék Izráelt
örök gyűlölséggel:

Ezokáért ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én kinyújtom kezemet a
Filiszteusokra, és kivágom a Keréteusokat, és elvesztem a tenger partján
lakók maradékát;

És cselekszem rajtok nagy busszúállásokat fenyítő haragomban, hogy
megtudják, hogy én vagyok az Úr, ha bosszúmat állom rajtok.

26. Fejezet

És lőn a tizenegyedik esztendőben, a hónap elsején, lőn az Úrnak beszéde
hozzám, mondván:

Embernek fia! mivelhogy ezt mondá Tírus Jeruzsálemre: Haha! eltört a
népek kapuja, + felém fordulva nyitva van; én megtelek, ha ő elpusztul;

Ezokáért így szól az Úr Isten: Ímé én, Tírus, te reád megyek, és hozok
fel ellened sok nemzetet, miként a tenger fölhozza hullámit.

És elhányják Tírus kőfalait és lerontják tornyait, s levonszom még porát
is róla, s kopasz sziklává teszem őt.

Hálók kivető helye lesz a tenger közepén, mert én szólottam, ezt mondja
az Úr Isten, s legyen a nemzetek ragadománya.

És leányai, kik a mezőségen vannak, fegyverrel ölettessenek meg, hogy
megtudják, hogy én vagyok az Úr.

Mert így szól az Úr Isten: Ímé, én hozom Tírus ellen Nabukodonozort,
Babilon királyát északról, a királyok királyát; lovakkal, szekerekkel,
lovagokkal, sereggel és sok néppel.

Leányaidat ott a mezőségen fegyverrel öli meg, és állat ellened tornyot,
és tölt ellened sánczot, és emel ellened paizs-fedelet.

És faltörő kosával ütteti kőfalaidat, s tornyaidat lerontja
fegyvereivel.

Lovainak sokasága miatt belep téged poruk; a lovagoknak, kerekeknek és
szekereknek robogása miatt megrendülnek kőfalaid, mikor bemegy kapuidon,
a mint be szoktak menni a megtörött városba.

Lovainak körmeivel tapodja meg minden utczádat, népedet fegyverrel öli
meg, s erősséged oszlopai a földre dőlnek.

És prédára hányják gazdagságodat, és elragadozzák árúidat, és letörik
kőfalaidat, s gyönyörűséges házaidat lerontják, és köveidet és fáidat, s
még porodat is a víz közepére hányják.

És megszüntetem éneklésed hangosságát, és cziteráid zengése nem hallatik
többé.

És kopasz sziklává teszlek; hálók kivető helye leszel, hogy többé meg ne
építsenek; mert én, az Úr szóltam, ezt mondja az Úr Isten.

Így szól az Úr Isten Tírusnak: Bizonyára a te romlásod zuhanásától,
mikor a sebesültek nyögnek, mikor a te benned valók öltön-ölettetnek,
megrendülnek a szigetek!

És leszáll királyi székéről a tenger minden fejedelme, és elvetik
köntöseiket, s hímes ruháikat levetik: rettegésekbe öltöznek, a földön
ülnek és rettegnek minden szempillantásban, s elborzadnak miattad.

És gyászéneket kezdenek rólad, és ezt mondják néked: Mimódon veszél el
te, a kit laknak a tengerekről, te híres-neves város, mely hatalmas vala
a tengeren, ő és lakosai, a kik félelmökre valának minden mellettök
lakozóknak!

Ímé, rettegnek a szigetek zuhanásod napján, és megfélemlenek a tengerben
való szigetek ilyen véged miatt.

Mert azt mondja az Úr Isten: Mikor én téged elpusztult várossá teszlek,
mint a mely városokat nem laknak; mikor a mélység árját felhozom reád,
hogy beborítsanak a sok vizek:

Akkor levonszlak téged azokkal, kik sírgödörbe szállanak, a hajdan
népéhez; és lakatlak téged a mélységek országában, a hajdan
pusztaságaiban, együtt azokkal, a kik sírgödörbe szálltak, hogy többé
senki ne lakjék benned. És ha megmutattam dicsőségemet az élőknek
földén:

Rémségesen cselekszem veled és nem leszel; s keresni fognak, de többé
örökké meg nem találnak, ezt mondja az Úr Isten.

27. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Te pedig, embernek fia, kezdj gyászéneket Tírusról.

És mondjad Tírusnak: Ki lakol a tenger révhelyein, ki a népek között
kereskedik sok sziget felé, így szól az Úr Isten: Oh Tírus, te ezt
mondtad: Én tökéletes szépségben vagyok.

A tengerek szívében vannak határaid, építőid tökéletessé tették
szépségedet.

Senir cziprusaiból építették mindkét oldaladat, czédrust hoztak a
Libánonról, hogy árbóczfát csináljanak néked.

Básán cserfáiból csinálták evezőidet; evezőpadjaidat a cziprusiak
szigeteiről való sudar czédrusba foglalt elefántcsontból csinálták.

Égyiptomi hímes fehér gyolcs vala vitorlád, hogy legyen zászlód;
Elisának szigeteiről való kék és piros bíbor volt sátrad borítékja.

Sidon és Arvad lakói voltak evezőid; a te bölcseid, oh Tírus, kik benned
valának, azok voltak kormányosaid.

Gebal vénei és bölcsei voltak benned, kik hasadékaidat javítgaták; a
tenger minden hajója és hajósa volt benned, hogy kicseréljék árúidat.

Perzsák és lidiaiak és libiaiak voltak seregedben hadakozó férfiaid,
paizst és sisakot függesztettek fel benned, a mik ékessé tevének.

Arvad fiai és sereged voltak kőfalaidon köröskörül, és kemény vitézek
voltak tornyaidban; paizsaikat felfüggesztették kőfalaidon köröskörül,
mik tökéletessé tették szépségedet.

Tarsis volt a te kereskedőtársad, sok különféle gazdagsága miatt:
ezüstöt, vasat, ónt és ólmot adtak ők árúidért.

Jáván, Tubál és Mések, ezek a te kalmáraid; rabszolgákat és rézedényeket
adtak cserébe árúidért.

Tógarma házából lovakat és lovagokat és öszvéreket adtak néked árúkul.

Dedán fiai a te kalmáraid, sok sziget kereskedése van hatalmad alatt,
elefántcsont-szarukat és ébenfát hoztak néked adóba.

Arám a te kereskedőtársad mesterműveid sokasága miatt; gránátot, bíbort,
hímes ruhákat, fehér gyolcsot, korálokat és rubint adtak ők árúidért.

Júda és Izráel földe ezek a te kalmáraid; búzát Minnithből és édes
süteményt és mézet és olajat és balzsamot adtak csereárúidért.

Damaskus a te kereskedőtársad mesterműveid sokaságában, sok különféle
gazdagságod miatt, - Helbon borával és hófehér gyapjúval.

Vedán és Jáván Uzálból adtak árúidért: kovácsolt vasat, kásiát és jó
illatú nádat, ezeket csereárúidért.

Dedán a te kalmárod, lovagláshoz való nyeregtakarókkal.

Arábai és Kédár fejedelmei, ők mindnyájan hatalmad alatt kereskedének;
bárányokkal, kosokkal és bakokkal kereskedének veled.

Séba és Raema kalmárai a te kalmáraid; mindenféle drága fűszerszámokat
és mindenféle drágaköveket és aranyat adtak ők árúidért.

Hárán és Kanne és Eden, Seba kalmárai, Assiria és Kilmad mind a te
kereskedőtársad.

Ezek a te kalmáraid tökéletes árúkkal, bíbor és hímes köntösökkel
és drága ruháknak kötelekkel egybekötött és czédrusfából csinált
szekrényeivel, a te sokadalmadban.

Tarsis hajói hordozták árúidat, és megtelél, és felette igen híressé
levél a tengerek szívében.

Nagy vizekre vivének téged a te evezőid, a keleti szél összetört téged a
tengerek + szívében.

Gazdagságod és árúid, csereárúid, hajósaid és kormányosaid, hasadékaid
javítgatói és csereárúid árúsai és minden hadakozó férfiaid, a kik
benned vannak, és minden benned való sokaság, beleesnek a tenger szívébe
zuhanásod napján.

Kormányosaid kiáltásának hangjára megrendülnek a mezőségek.

És kiszállnak hajóikból mindnyájan, kik az evezőt fogják, hajósok és a
tengernek minden kormányosi a szárazföldre lépnek.

És hallatják fölötted hangjokat, s keservesen kiáltanak, s port hintenek
fejökre, hamuban fetrengenek.

És kopaszra nyiratkoznak miattad, és zsákba övezkednek, és sírnak
feletted lelki keserűségben keserves sírással.

És kezdenek fölötted fájdalmukban gyászéneket, és így énekelnek rólad:
Ki volt olyan, mint Tírus? mely most mint temető a tenger közepette!

Mikor kimennek vala árúid a tengerekből, sok népet megelégítél;
gazdagságod és csereárúid sokaságával meggazdagítád a földnek királyait.

Most összeomlottál a tengerekről le a vizek mélységébe, csereárúid és
egész sokaságod benned elsülyedt.

A szigetek minden lakosai elborzadnak miattad, s királyaik iszonyodva
megiszonyodnak, arczaik rángatóznak.

A népek közt való kereskedők fütyölnek feletted. Rémségessé lettél, s
többé örökké + nem leszel!

28. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! mondjad Tírus fejedelmének: Ezt mondja az Úr Isten:
Mivelhogy felfuvalkodott szíved és ezt mondtad: Isten vagyok én, Isten
székében ülök a tengerek szívében, holott csak ember vagy és nem Isten,
mégis olylyá tevéd szíved, minő az Isten szíve,

Lám, hát bölcsebb volnál te Dánielnél! Semmi elrejtett dolog nem
homályos néked!

Bölcseségeddel és értelmeddel gyűjtöttél magadnak gazdagságot,
gyűjtöttél aranyat s ezüstöt kincses házaidba.

Bölcseségednek nagy voltával kereskedésed közben megsokasítád
gazdagságodat, és felfuvalkodott szíved gazdagságod miatt.

Ezokáért így szól az Úr Isten: Mivel olylyá tevéd szíved, minő az Isten
szíve:

Azért ímé, hozok reád idegeneket, a nemzetek legkegyetlenebbjeit, és
kivonszák fegyvereiket bölcseséged szépsége ellen, és megfertéztetik
fényességedet.

A sírgödörbe szállítnak alá, s meghalsz a megölettek halálával a
tengerek szívében.

Vajjon mondván mondod-é megölőd előtt: Isten vagyok én? holott ember
vagy és nem Isten a téged átütőnek kezében!

Körülmetéletlenek halálával halsz meg, idegeneknek keze által. Mert én
szóltam, ezt mondja az Úr Isten.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! kezdj gyászéneket Tírus királyáról, és mondd néki:
Így szól az Úr Isten: Te valál az arányosság pecsétgyűrűje, teljes
bölcseséggel, tökéletes szépségben.

Édenben, Isten kertjében voltál; rakva valál mindenféle drágakövekkel:
karniollal, topázzal és jáspissal, társiskővel és onixxal, berillussal,
zafirral, gránáttal és smaragddal; és karikáid mesterkézzel és
mélyedéseid aranyból készültek ama napon, melyen teremtetél.

Valál felkent oltalmazó Kérub; és úgy állattalak téged, hogy Isten szent
hegyén valál, tüzes kövek közt jártál.

Feddhetetlen valál útaidban attól a naptól fogva, melyen teremtetél, míg
gonoszság nem találtaték benned.

Kereskedésed bősége miatt belsőd erőszakossággal telt meg és vétkezél;
azért levetélek téged az Isten hegyéről, és elvesztélek, te oltalmazó
Kérub, a tüzes kövek közül.

Szíved felfuvalkodott szépséged miatt; megrontottad bölcseségedet
fényességedben; + a földre vetettelek királyok előtt, adtalak szemök
gyönyörűségére.

Vétkeid sokaságával kereskedésed hamisságában megfertéztetted
szenthelyeidet; azért tüzet hoztam ki belsődből, ez emésztett meg téged;
és tevélek hamuvá a földön mindenek láttára, a kik reád néznek.

Mindnyájan, a kik ismertek a népek közt, elborzadnak miattad; rémségessé
lettél, s többé örökké nem leszel!

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! vesd tekintetedet Sidonra, és prófétálj ellene.

És mondjad: Így szól az Úr Isten: Ímé, én ellened megyek, Sidon, és
megdicsőítem magamat közepetted, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr,
mikor ítéleteket cselekszem benne, és megszentelem magamat benne.

És bocsáték reá döghalált és vért utczáira, és sebesültek hullanak el
benne fegyver miatt, mely reá jő mindenfelől; hogy megtudják, hogy én
vagyok az Úr.

És ne legyen többé Izráel házának szúró tövise és fájdalomszerző tüskéje
mindazok között, kik körülöttök vannak, kik őket megvetik, és tudják
meg, hogy én vagyok az Úr.

Így szól az Úr Isten: Mikor egybegyűjtöm Izráel házát a népek közül,
kik közé szétszórattak, akkor megszentelem magamat rajtok s pogányok
szeme láttára, és laknak az ő földjökön, melyet adtam Jákóbnak, az én
szolgámnak.

És laknak azon bátorsággal, és házakat építenek s szőlőket plántálnak,
és laknak bátorsággal, mikor ítéleteket cselekedtem mindazokon, kik őket
megvetik vala ő körülöttök, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, az ő
Istenök.

29. Fejezet

A tizedik esztendőben, a tizedik hónapban, a hónap tizenkettedikén lőn
az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! vesd tekintetedet a Faraóra, Égyiptom királyára, és
prófétálj ellene és egész Égyiptom ellen.

Szólj és mondjad: Így szól az Úr Isten: Ímé, én ellened megyek, Faraó,
Égyiptom királya, te nagy krokodil, a ki fekszik folyói közepette, a ki
ezt mondja: Enyém az én folyóm, és én teremtettem magamnak.

És horgokat vetek szádba, és azt cselekszem, hogy folyóid halai
odaragadjanak pikkelyeidhez, és kivonszlak folyóid közepéből, és folyóid
minden halait, melyek odaragadnak pikkelyeidhez.

És kivetlek a pusztába téged és folyóid minden halát; a mező színére
esel; egybe nem szedetel s nem gyűjtetel; a földi vadaknak s az égi
madaraknak adlak eledelül.

És megtudják mindnyájan Égyiptom lakói, hogy én vagyok az Úr. Mivelhogy
ők nádszál-bot valának Izráel házának;

Melyet ha megfognak kezökkel, összetörsz, s felhasítod egész vállokat, s
ha reád támaszkodnak, összeroppansz, s megrázod egész derekokat:

Ezokáért így szól az Úr Isten: Ímé, hozok ellened fegyvert, és kivágok
belőled embert és barmot.

És legyen Égyiptom földje pusztasággá és sivataggá, és megtudják, hogy
én vagyok az Úr. Mivelhogy azt mondja: A folyó enyém, és én teremtettem:

Ezokáért ímé, én ellened megyek, és folyóid ellen, és teszem Égyiptom
földjét nagy pusztaságok pusztaságává Migdoltól fogva Siénéig, és
Szerecsenország határáig.

Ne menjen át azon emberi láb, se baromi láb ne menjen át rajta, és ne
lakják negyven esztendeig.

És adom Égyiptom földjét pusztaságra az elpusztult földek között,
s városai lesznek az elpusztult városok közt pusztaságban negyven
esztendeig, és eloszlatom az égyiptomiakat a nemzetek közé, s szétszórom
őket a tartományokba.

Mert így szól az Úr Isten: Negyven esztendő múlva egybegyűjtöm az
égyiptomiakat a népek közül, kik közé szétszórattak.

És visszahozom Égyiptom foglyait s visszaviszem őket Pathrós földjére,
az ő eredetök földjére, és ott lesznek alacsony királyság.

A többi királyságokhoz képest alacsony lészen s többé nem emeli magát a
nemzetek fölé és megkevesbítem őket, hogy el ne tapodják a nemzeteket.

És nem lesz többé Izráel házának bizodalma, mely vétekre emlékeztessen
engem, midőn feléje hajlanak, és megtudják, hogy én vagyok az Úr Isten.

És lőn a huszonhetedik esztendőben, az első hónapban, a hónap elsején,
lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! Nabukodonozor Babilon királya nagy fáradsággal fárasztotta
seregét Tírus ellen: minden fő megkopaszult és minden váll feltört, de
jutalma nem lőn néki és seregének Tírusból a fáradságért, a melylyel
miatta fáradott.

Ennekokáért így szól az Úr Isten: Ímé, én Nabukodonozornak a babiloni
királynak adom Égyiptom földjét, és elviszi gazdagságát, s elragadja
ragadományát, s elprédálja prédáját, és ez lesz jutalma seregének.

Fizetésül, a melyért fáradott, adom néki Égyiptom földjét, mert értem
cselekedtek, ezt mondja az Úr Isten.

Azon a napon szarvat sarjasztok Izráel házának, és a te szádat megnyitom
közöttök, és megtudják, hogy én vagyok az Úr.

30. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! prófétálj és mondd: Így szól az Úr Isten: Jajgassatok! Jaj
annak a napnak!

Mert közel egy nap és közel az Úrnak napja, felhőnek napja, a pogányok
ideje lesz az.

És bemegy a fegyver Égyiptomba, és lesz reszketés Szerecsenországban,
mikor hullanak a sebesültek Égyiptomban, és elviszik gazdagságát, s
elrontatnak fundamentomai.

A szerecsenek s a libiaiak s a lidiaiak és az egész gyülevész és Kúb és
a frigy földének fiai velök együtt fegyver miatt hullnak el.

Így szól az Úr: És elessenek, a kik Égyiptomot támogatják, és
alászálljon erősségének kevélysége: Migdoltól fogva Siénéig fegyver
miatt hullanak el benne, ezt mondja az Úr Isten.

És elpusztulnak elpusztult tartományok között, és városai elpusztult
városoknak közepette lesznek.

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mikor tüzet vetek Égyiptomra, és
összetörik minden segítője.

Azon a napon követek mennek ki előttem hajókon a bátorságban lakó
Szerecsenország elrémítésére, s lészen rettegés bennök Égyiptom ama
napján; mert ímé jön!

Ezt mondja az Úr Isten: És megszüntetem Égyiptom lármáját Nabukodonozor,
babiloni király keze által.

Ő és az ő népe ő vele együtt, a nemzetek legkegyetlenebbjei, elhozatnak
a föld elvesztésére, és kivonszák fegyveröket Égyiptom ellen, és
betöltik a földet megölettekkel.

És a folyóvizeket kiszárasztom, és eladom a földet gonoszok kezébe,
és elpusztítom a földet s teljességét idegenek keze által, én, az Úr
szólottam.

Így szól az Úr Isten: És elvesztem a bálványokat és megszüntetem a
bálványképeket Nófból s a fejedelmet Égyiptom földjéről, nem lészen
többé, és bocsátok félelmet Égyiptom földjére.

És elpusztítom Pathróst, s vetek tüzet Zoánra, és teszek ítéletet Nóban.

És kiöntöm haragomat Sinre, Égyiptom erősségére, és kivágom a sokaságot
Nóból.

És vetek tüzet Égyiptomra, kínok közt vergődik Sin, és Nó megtörik és
Nófba betörnek fényes nappal.

Aven és Fibéseth ifjai fegyver miatt hullanak el, és ők magok fogságra
mennek.

És Tehafneheszben megsötétedik a nap, mikor ott összetöröm Égyiptom
pálczáját, és megszünik benne erejének kevélysége, őt magát felhő
takarja el, és leányai fogságra mennek.

És cselekszem ítéleteket Égyiptomban, és megtudják, hogy én vagyok az
Úr.

És lőn a tizenegyedik esztendőben, az első hónapban, a hónap hetedikén,
lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! A Faraónak, Égyiptom királyának karját eltörtem, és ímé be
nem kötötték, hogy megorvosolják, hogy tegyenek körülkötést reá, hogy
megerősödjék fegyverfogásra.

Ennekokáért így szól az Úr Isten: Ímé, a Faraó ellen megyek, Égyiptomnak
királya ellen, és eltöröm mind a két karját, azt, amely még erős, és
azt, amely már eltörött, s elejtetem vele kezéből a fegyvert.

És eloszlatom az Égyiptombelieket a nemzetek közé, és szétszórom őket a
tartományokba.

És megerősítem Babilon királyának karjait, és adom az én fegyveremet
kezébe, és eltöröm a Faraó karjait, és nyögni fog előtte, mint a
megsebesültek szoktak.

Megerősítem azért Babilon királyának karjait, a Faraó karjai pedig
leessenek, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor adom fegyveremet
Babilon királyának kezébe, hogy azt kinyújtsa Égyiptomnak földje ellen.

És eloszlatom az égyiptomiakat a nemzetek közé, és szétszórom őket a
tartományokba, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr.

31. Fejezet

És lőn a tizenegyedik esztendőben, a harmadik hónapban, a hónap elsején,
lőn az Úr szava hozzám, mondván:

Embernek fia! szólj a Faraónak, Égyiptom királyának és az ő sokaságának:
Kihez vagy hasonló a te nagyságodban?

Ímé, Assúr czédrus vala a Libánonon, + szép ágakkal és sűrű galyaival
árnyékot tartó s magas növésű, melynek felhőkig ért a teteje.

Víz nevelte nagygyá, a mélység vizei tették magassá, folyóikkal
körüljárták ültetése földjét, s csak folyásaikat bocsáták a mező egyéb
fáihoz.

Ennekokáért lőn magasb növése a mező minden fájánál: s megsokasulának
ágai, s hosszúra nevekedének galyai a sok víztől, midőn kiterjeszté
azokat.

Az ő ágain csinál vala fészket minden égi madár, és galyai alatt
fiadzott a mező minden vada, s árnyékában lakik vala sokmindenféle nép.

És széppé lőn magasságával, hosszan kiterjedt ágaival, mert gyökere sok
víz felé nyúlik vala.

A czédrusok el nem takarák őt az Isten kertjében, a cziprusok nem
valának hasonlók ágaihoz, s a platánoknak nem valának olyan galyai, mint
néki; Isten kertjében egy fa sem vala hasonló hozzá az ő szépségében.

Széppé tőm őt az ő sok ágaival, úgy hogy irígykedett rá Éden minden fája
az Isten kertjében.

Ennekokáért így szól az Úr Isten: Mivelhogy magasra nevekedtél,
és fölemelé tetejét a felhők közé, és szíve felfuvalkodott az ő
magasságában:

Azért adom őt a nemzetek urának kezébe, bánjék el vele, gonoszságáért
kiűztem őt.

És kivágták őt az idegenek, a nemzetek legkegyetlenebbjei és
leterítették. A hegyekre és minden völgyekbe hullottak ágai, és
összetörtek galyai a föld minden mélységében, és leszállt árnyékából a
föld minden népe, és ott hagyták őt.

Ledőlt törzsökén lakik vala minden égi madár, és ágaihoz gyül vala a
mező minden vada;

Azért, hogy magasra ne nevekedjék egy víz mellett való fa se, és föl ne
emelje tetejét a felhők közé hogy ne bízzék önmagában kevélyen senki a
vízivók közül; mert mindnyájan halálra adattak a mélység országába az
emberek fiai közt azokhoz, a kik sírgödörbe szálltak.

Így szól az Úr Isten: Azon a napon, a melyen sírba aláméne, gyászba
öltöztetém miatta a mélység vizeit, és megtartóztatám folyóikat, úgy
hogy a sok víz elzáraték, s meggyászoltatám őt a Libánonnal, és a mező
minden fája elepede miatta.

Zuhanásának hangja miatt megreszkettetém a nemzeteket, mikor leszállítám
őt a sírba együtt velök, kik sírgödörbe szállnak; és vígasztalást vőn
a mélység országában Éden minden fája, a Libánon + szépsége és java,
minden vízivó.

Ezek is alászállottak vele a sírba azokhoz, a kik fegyverrel ölettek
meg, s a kik mint segítőtársai árnyékában ülének a nemzetek között.

Kihez vagy hát hasonló dicsőségben és nagyságban Éden fái közt!? Hiszen
le fogsz szállíttatni Éden fáival a mélység országába; körülmetéletlenek
közt feküszöl együtt a fegyverrel megölettekkel. A Faraó ez és minden
sokasága, ezt mondja az Úr Isten.

32. Fejezet

És lőn a tizenkettedik esztendőben, a tizenkettedik hónapban, a hónap
elsején, lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! kezdj gyászéneket a Faraóról, Égyiptom királyáról,
és mondjad néki: Nemzetek fiatal oroszlánja, elvesztél; hiszen te
olyan valál, mint a krokodil a tengerekben, mert kijövél folyóidon és
megháborítád lábaiddal a vizeket és felzavartad folyóikat.

Így szól az Úr Isten: Ezért kivetem rád hálómat sok nép serege által, és
kihúznak téged varsámban.

És leterítlek a földre, a mezőség színére vetlek, és reád szállítom az
ég minden madarát, s megelégítem belőled az egész föld vadait.

S vetem húsodat a hegyekre, és betöltöm a völgyeket rothadásoddal.

És megitatom áradásod földjét véredből mind a hegyekig, s mélységek
megtelnek belőled.

És mikor eloltalak, beborítom az eget, s csillagait besötétítem, a napot
felhőbe borítom, és a hold nem fényeskedik fényével.

Minden világító testet megsötétítek miattad az égen, és bocsátok
sötétséget földedre, ezt mondja az Úr Isten.

És megszomorítom sok nép szívét, ha elhíresztelem romlásodat a nemzetek
között, a földeken, a melyeket nem ismersz.

És cselekszem, hogy elborzadjanak miattad a sok népek, s királyaik
rémüljenek el rémüléssel miattad, mikor villogtatom fegyveremet előttök,
s remegni fognak minden szempillantásban, kiki az ő életéért, zuhanásod
napján.

Mert így szól az Úr Isten: A babiloni király fegyvere jön reád.

Vitézeknek fegyvereivel hullatom el sokaságodat, ők a népek
legkegyetlenebbjei mindnyájan; és elpusztítják Égyiptom kevélységét, és
elvész minden sokasága.

És elvesztem minden barmát a sok vizek mellől, és nem zavarja fel azokat
többé ember lába, sem barmok körme azokat föl nem zavarja.

Akkor meghiggasztom vizeiket, és folyóikat, olajként folyatom, ezt
mondja az Úr Isten,

Mikor Égyiptom földjét pusztasággá teszem, és kipusztul a föld
teljességéből, mert megverek minden rajta lakót, hogy megtudják, hogy én
vagyok az Úr.

Gyászének ez és sírva énekeljék; a népek leányai énekeljék sírva;
Égyiptomról és minden sokaságáról énekeljék sírva, ezt mondja az Úr
Isten.

És lőn a tizenkettedik esztendőben, a hónap tizenötödikén, lőn az Úr
beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! sírj Égyiptom sokaságán, és szállítsd alá őt te és a
hatalmas nemzetek leányai a mélységek országába azokhoz, kik sírgödörbe
szálltak.

Kinél nem voltál volna kedvesebb? Szállj alá, hadd fektessenek a
körülmetéletlenek mellé!

A fegyverrel megölettek közt essenek el! A fegyver átadatott; húzzátok
lefelé őt és minden sokaságát!

Szólni fognak felőle a vitézek hatalmasai a sír közepéből együtt az ő
segítőivel: alászállottak, hogy itt feküdjenek a körülmetéletlenek, mint
fegyverrel megöltek!

Itt van Assúr és egész sokasága, körülte sírjai, mindnyájan megölettek,
kik fegyver miatt hulltak el,

A kinek sírjai a sírgödör legmélyén vannak és sokasága az ő sírjai körül
van, mindnyájan megölettek, fegyver miatt elestek, kik félelmére valának
az élők földjének.

Itt van Elám és egész sokasága az ő sírja körül, mindnyájan megölettek,
kik fegyver miatt hulltak el, kik alászálltak körülmetéletlenül a
mélységek országába, kik félelmére valának az élők földjének, és viselik
gyalázatukat azok mellett, kik sírgödörbe szálltak.

A megölettek között vetettek néki ágyat minden sokaságával, körülte
vannak ennek sírjai, mindnyájan körülmetéletlenek, fegyverrel
megölettek, mert félelmére valának az élők földjének, és viselik
gyalázatukat azok mellett, kik sírgödörbe szálltak; a megölettek közé
vetették őket!

Itt van Mések-Tubál és minden sokasága, körülte vannak ennek sírjai,
mindnyájan körülmetéletlenek, fegyverrel megölettek, mert félelmére
valának az élők földjének.

És nem feküsznek együtt az erősekkel, kik elestek a körülmetéletlenek
közül, kik hadiszerszámaikkal szálltak alá a sírba s kiknek az ő
fegyvereiket fejük alá tették; mert lőn az ő vétkök csontjaikon,
mivelhogy félelmére valának a vitézeknek az élők földjén.

Te is a körülmetéletlenek közt rontatol meg, és fekszel a fegyverrel
megölettek mellett.

Itt van Edom királyaival és minden fejedelmével, kik vettettek
erősségökben a fegyverrel megöltekhez, ők a körülmetéletlenekkel
feküsznek s azokkal, a kik sírgödörbe szálltak.

Ott vannak észak uralkodói mindnyájan, és minden sidoni, a kik
alászálltak a megölettekkel, rettenetes voltukban, erősségökben
megszégyenülve; és feküsznek körülmetéletlenül a fegyverrel megölettek
mellett, és viselik gyalázatukat a sírgödörbe szálltak között.

Ezeket látni fogja a Faraó, és megvígasztalódik minden sokasága felől;
fegyverrel ölettek meg a Faraó és minden ő serege, ezt mondja az Úr
Isten,

Mert félelmére adtam őt az élők földjének; ezért ott vetnek ágyat néki a
körülmetéletlenek között, a fegyverrel megölettek mellett, a Faraónak és
minden sokaságának, ezt mondja az Úr Isten.

33. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! szólj néped fiaihoz és mondjad nékik: Mikor hozándok
fegyvert valamely földre, és a föld népe választ egy férfit ő magok
közül, és őt őrállójokká teszik:

És ő látja jőni a fegyvert a földre, és megfújja a trombitát, és meginti
a népet;

Ha valaki hallándja a trombitaszót, de nem hajt az intésre, s aztán a
fegyver eljő és őt utóléri; az ő vére az ő fején lesz.

Hallotta a trombitaszót, de nem hajtott az intésre, tehát az ő vére ő
rajta lesz; és ha hajtott az intésre, megmentette lelkét.

Ha pedig az őrálló látja a fegyvert jőni, s nem fújja meg a trombitát,
és a nép nem kap intést, és eljő a fegyver s utólér közülök valamely
lelket, ez a maga vétke miatt éretett utól, de vérét az őrálló kezéből
kérem elő.

És te, embernek fia, őrállóul adtalak téged Izráel házának, hogy ha szót
hallasz a számból, megintsed őket az én nevemben.

Ha ezt mondom a hitetlennek: Hitetlen, halálnak halálával halsz meg; és
te nem szólándasz, hogy visszatérítsd a hitetlent az ő útjáról: az a
hitetlen vétke miatt hal meg, de vérét a te kezedből kívánom meg.

De ha te megintetted a hitetlent az ő útja felől, hogy térjen meg róla,
de nem tért meg útjáról, ő vétke miatt meghal, de te megmentetted a te
lelkedet.

Te pedig, embernek fia, mondjad Izráel házának: Ezt mondjátok,
mondván: Bizony a mi bűneink és vétkeink rajtunk vannak, és bennök mi
megrothadunk, mimódon éljünk azért?

Mondjad nékik: Élek én, ezt mondja az Úr Isten, hogy nem gyönyörködöm a
hitetlen halálában, hanem hogy a hitetlen megtérjen útjáról és éljen.
Térjetek meg, térjetek meg gonosz útaitokról! hiszen miért + halnátok
meg, oh Izráel háza!?

Te pedig, embernek fia, szólj néped fiaihoz: Az igaznak igazsága meg nem
menti őt a napon, a melyen vétkezendik, és a hitetlen hitetlensége által
el nem esik a napon, melyen megtérend hitetlenségéből, és az igaz nem
élhet az ő igazsága által a napon, melyen vétkezendik.

Mikor ezt mondom az igazról: Élvén éljen; és ő bízván igazságában,
gonoszságot cselekszik: semmi igazsága emlékezetbe nem jő, és gonoszsága
miatt, melyet cselekedett, meghal.

S ha mondom a hitetlennek: halállal halsz meg; és ő megtér bűnéből s
törvény szerint s igazságot cselekszik;

Zálogot visszaad a hitetlen, rablottat megtérít, az életnek
parancsolatiban jár, többé nem cselekedvén gonoszságot: élvén él, és meg
nem hal.

Semmi ő vétke, melylyel vétkezett, emlékezetbe nem jön néki; törvény
szerint és igazságot cselekedett, élvén él.

És ezt mondják néped fiai: Nem igazságos az Úrnak útja; holott az ő
útjok nem igazságos.

Mikor az igaz elfordul az ő igazságától s gonoszságot cselekszik, meghal
a miatt.

És mikor a hitetlen elfordul az ő hitetlenségétől és törvény szerint s
igazságot cselekszik, él a miatt.

És azt mondjátok: Nem igazságos az Úrnak útja: mindeniteket az ő útja
szerint ítélem meg, Izráel háza.

És lőn fogságunknak tizenkettedik esztendejében, a tizedik hónapban,
a hónap ötödikén, jöve hozzám egy menekült Jeruzsálemből, mondván:
Megvétetett a város!

És az Úrnak keze lőn én rajtam este a menekült eljötte előtt, és
megnyitá számat, mikorra az hozzám jöve reggel, és megnyilatkozék szám,
s nem valék néma többé.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! azok, kik amaz elpusztított helyeket lakják Izráel
földjén, ezt mondják, mondván: Egyetlen egy volt Ábrahám, mikor
örökségül kapta a földet, mi pedig sokan vagyunk, nékünk a föld
örökségül adatott.

Ezokáért mondjad nékik: Ezt mondja az Úr Isten: Véreset esztek, és
szemeiteket bálványaitokra emelitek, és vért ontotok; és a földet
örökségül kapnátok?

Fegyveretekben bíztatok, útálatosságot cselekedtetek, és mindenitek az ő
felebarátja feleségét megfertéztette; és a földet örökségül kapnátok?

Ezt mondjad nékik: Így szól az Úr Isten: Élek én, hogy a kik az
elpusztult helyeken vannak, fegyver miatt hullnak el; és a ki a mezőnek
színén, azt a vadaknak adtam eledelül, és a kik az erősségekben és a
barlangokban vannak, döghalállal halnak meg.

És teszem a földet pusztaságok pusztaságává, és megszünik erősségének
kevélysége, és puszták lesznek Izráel hegyei, mert nem lesz, a ki
átmenjen rajtok.

És megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor a földet pusztaságok
pusztaságává teszem mindenféle útálatosságukért, melyeket cselekedtek.

És te, embernek fia, néped fiai beszélgetnek felőled a falak mellett s
a házaknak ajtaiban; és egyik a másikkal szól, kiki az ő atyjafiával,
mondván: Jertek, kérlek, és halljátok: micsoda beszéd az, amely az Úrtól
jő ki?

És eljőnek hozzád, a hogy a nép össze szokott jőni, s oda ülnek elődbe,
mint az én népem, és hallgatják beszédidet, de nem cselekeszik, hanem
szerelmeskedő énekként veszik azokat ajkokra, + szívök pedig nyereség
után jár.

És ímé, te olyan vagy nékik, mint valamely szerelmeskedő ének, szép
hangú, s mint valamely jó hegedűs; csak hallják beszédidet, de nem
cselekszik azokat.

De beteljesednek, mert ímé beteljesednek, megtudják, hogy próféta volt
közöttök.

34. Fejezet

És lőn az Úrnak beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! prófétálj Izráel pásztorai felől, prófétálj és mondjad
nékik, a pásztoroknak: Így szól az Úr Isten: Jaj Izráel pásztorainak,
a kik önmagokat legeltették! Avagy nem a nyájat kell-é legeltetni a
pásztoroknak?

A tejet megettétek, és a gyapjúval ruházkodtatok, a hízottat megöltétek;
a nyájat nem legeltettétek.

A gyöngéket nem erősítettétek, és a beteget nem gyógyítottátok, s a
megtöröttet nem kötözgettétek, s az elűzöttet vissza nem hoztátok
és az elveszettet meg nem kerestétek, hanem keményen és kegyetlenül
uralkodtatok rajtok;

Szétszóródtak hát pásztor nélkül, és lőnek mindenféle mezei vadak
eledelévé, és szétszóródtak;

Tévelygett nyájam minden hegyen s minden magas halmon, és az egész föld
színén szétszóródott az én nyájam, s nem volt, a ki keresné, sem a ki
tudakozódnék utána.

Annakokáért, ti pásztorok, halljátok meg az Úr beszédét:

Élek én, ezt mondja az Úr Isten, mivelhogy az én nyájam ragadománynyá
lőn, és lőn az én nyájam mindenféle mezei vadak eledelévé, pásztor
hiányában, és nem keresték az én pásztoraim az én nyájamat, hanem
legeltették a pásztorok önmagokat, és az én nyájamat nem legeltették;

Ennekokáért, ti pásztorok, halljátok meg az Úr beszédét:

Így szól az Úr Isten: Ímé, megyek a pásztorok ellen, és előkérem a
nyájamat az ő kezökből, s megszüntetem őket a nyáj legeltetésétől,
és nem legeltetik többé a pásztorok önmagokat, s kiragadom juhaimat
szájokból, hogy ne legyenek nékik ételül.

Mert így szól az Úr Isten: Ímé, én magam keresem meg nyájamat, és magam
tudakozódom utána.

Miképen a pásztor tudakozódik nyája után, a mely napon ott áll elszéledt
juhai között; így tudakozódom nyájam után, és kiszabadítom őket minden
helyről, a hova szétszóródtak a felhőnek s borúnak napján.

És kihozom őket a népek közül s egybegyűjtöm a földekről, és beviszem
őket az ő földjökre, és legeltetem őket Izráel hegyein, a mélységekben s
a föld minden lakóhelyén.

Jó legelőn legeltetem őket, és Izráel magasságos hegyein leszen akluk,
ott feküsznek jó akolban, s kövér legelőn legelnek Izráel hegyein.

Én magam legeltetem nyájamat, s én nyugosztom meg őket, ezt mondja az Úr
Isten;

Az elveszettet megkeresem, s az elűzöttet visszahozom, s a megtöröttet
kötözgetem, s a beteget erősítem; és a kövéret s erőset elvesztem, és
legeltetem őket úgy, mint illik.

Ti pedig, én juhaim, így szól az Úr Isten, ímé én ítéletet teszek juh és
juh között, a kosok és bakok közt.

Avagy kevés-é néktek, hogy a jó legelőt legelitek, hogy még legelőitek
maradékát lábaitokkal eltapodjátok? és hogy a víz tisztáját iszszátok,
hogy még a maradékát lábaitokkal felzavarjátok?

És az én juhaim a ti lábaitok tapodását legelik, s lábaitok zavarását
iszszák!

Annakokáért így szól az Úr Isten hozzájok: Ímé én, én teszek ítéletet
kövér és ösztövér juh között,

Mivelhogy oldallal és vállal eltaszíttok és szarvaitokkal elökleltek
minden erőtelent, míg szétszórván, azokat kiűzitek;

És megtartom az én juhaimat, hogy többé ne legyenek zsákmányul, és
ítéletet teszek juh és juh között.

És állatok föléjök egyetlenegy pásztort, hogy legeltesse őket: az én
szolgámat, Dávidot, + ő legelteti őket s ő lesz nékik pásztoruk.

Én pedig, az Úr, leszek nékik Istenök, és az én szolgám, Dávid,
fejedelem közöttök. Én, az Úr mondottam.

És szerzek ő velök békességnek frigyét, és megszüntetem a gonosz vadakat
+ a földről, hogy bátorságosan lakhassanak a pusztában és alhassanak az
erdőkben.

És adok reájok és az én magaslatom környékére áldást, és bocsátom az
esőt idejében; áldott esők lesznek.

A mező fája megadja gyümölcsét s a föld megadja termését, és lesznek
földjökön bátorságosan, és megtudják, hogy én vagyok az Úr, mikor
eltöröm jármok keresztfáit, és kimentem őket azok kezéből, kik őket
szolgáltatják.

És nem lesznek többé prédául a pogányoknak, s a föld vadai nem eszik meg
őket; és laknak bátorságosan, s nem lesz, a ki felijeszsze őket.

És támasztok nékik drága plántaföldet, hogy többé meg ne emésztessenek +
éhség miatt a földön, s ne viseljék többé a pogányok gyalázatát;

És megismerik, hogy én, az Úr, az ő Istenök, velök vagyok, és ők népem,
Izráel háza, ezt mondja az Úr Isten;

Ti pedig az én juhaim, legelőm nyája vagytok, emberek vagytok, én pedig
Istenetek, ezt mondja az Úr Isten.

35. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! vesd tekintetedet Seir hegyére, és prófétálj ellene.

És mondjad néki: Ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én ellened megyek, Seir
hegye, és kinyújtom kezemet reád, s teszlek pusztaságok pusztaságává.

Városaidat pusztaságra vetem, és te pusztulásra jutsz, és megtudod, hogy
én vagyok az Úr.

Mivelhogy örökkévaló gyűlölséget tartasz, és odaadád Izráel fiait a
fegyver kezébe veszedelmök idején, az utolsó vétek + idején;

Ennekokáért élek én, ezt mondja az Úr Isten, hogy vérré teszlek téged,
és vér kergessen téged. Te nem gyűlölted a vért, a vér kergessen hát
téged.

És teszem Seir hegyét pusztaságok pusztaságává, és kiirtom belőle az
átmenőt és visszatérőt.

És betöltöm hegyeit megölöttjeivel; halmaid és völgyeid és minden
mélységed: fegyverrel megölöttek hullanak beléjök.

Örök pusztasággá teszlek, és városaidat ne lakják, és megtudjátok, hogy
én vagyok az Úr.

Mivelhogy ezt mondod: Az a két nemzet és az a két föld enyém lesz és
örökségül bírjuk, holott az Úr ott volt;

Annakokáért élek én, ezt mondja az Úr Isten, hogy a te haragod és
fölgerjedésed szerint cselekszem veled, a melylyel te cselekedtél
irántok való gyűlölségedből; és megjelentem magamat közöttök, mikor
megítéllek.

És megtudod, hogy én, az Úr, meghallottam minden szidalmadat, melyeket
Izráel hegyei ellen mondtál, mondván: Elpusztultak, nékünk adattak
ételül;

Így kérkedtetek ellenem szátokkal, s szórtátok ellenem beszédeiteket: +
én meghallottam!

Így szól az Úr Isten: Az egész föld örömére pusztulást hozok rád.

A mint te örültél Izráel háza örökségén azért, hogy elpusztult, úgy
cselekszem veled; pusztává légy Seir hegye és mind egészen Edom, és
megtudják, hogy én vagyok az Úr!

36. Fejezet

És te, embernek fia, prófétálj Izráel hegyei felől, és mondjad: Izráel
hegyei, halljátok meg az Úr beszédét,

Így szól az Úr Isten: Mivelhogy ezt mondja az ellenség reátok: Haha! és:
Az ősi magasságok a mi örökségünk lőnek.

Ennekokáért prófétálj, és mondjad: Ezt mondja az Úr Isten: Azért,
mert pusztítanak, és kívánnak titeket mindenfelől, hogy legyetek
öröksége a pogányok maradékának, és az emberek rágalmazó ajkára-nyelvére
kerültetek;

Ezokáért, Izráel hegyei, halljátok meg az Úr Isten beszédét! Így szól az
Úr Isten a hegyeknek és halmoknak, a mélységeknek és völgyeknek, és az
elpusztult romoknak és az elhagyott városoknak, melyek ragadományra és
csúfolásra lőnek a pogányok maradékának köröskörül.

Azért ezt mondja az Úr Isten: Bizony, féltő szerelmem tüzében beszéltem
a pogányok maradékai és egész Edom ellen, kik magoknak vették az én
földemet örökségül teljes szívöknek örömével és lelkök megvetésével,
hogy azt néptelenül zsákmányokká tegyék;

Ezokáért prófétálj Izráel földjéről, és mondjad a hegyeknek és
halmoknak, a mélységeknek és a völgyeknek: Így szól az Úr Isten: Ímé,
féltő szerelmemben és búsulásomban beszélek, mivelhogy a pogányok
gyalázását viseltétek;

Ennekokáért ezt mondja az Úr Isten: Én fölemelem kezemet! Bizonyára a
pogányok, kik körülöttetek vannak, ők viseljék gyalázatukat.

Ti pedig, Izráel hegyei, neveljétek ágaitokat és hozzátok gyümölcsötöket
az én népemnek, Izráelnek, mert közel vannak, hogy hazajőjjenek.

Mert ímé, én hozzátok hajlok és hozzátok fordulok, és megmívelnek és
bevetnek titeket.

És megsokasítom rajtatok az embereket, Izráel házát egészen, és lakják a
városokat, és a romokat megépítik.

És megsokasítom rajtatok az embereket és barmokat, hogy sokasodjanak és
szaporodjanak, és lakatom őket rajtatok, mint régi időtökben, és több
jóval lészek hozzátok, mint első napjaitokban, s megtudjátok, hogy én
vagyok az Úr.

És járatok rajtatok embereket, az én népemet, Izráelt, és bírjanak
téged, s te légy nékik örökségül, s többé nem teszed őket
gyermektelenné.

Így szól az Úr Isten: Mivelhogy mondják néktek: emberevő vagy és
gyermektelenné teszed népedet:

Ennekokáért embert nem eszel többé, és népedet gyermektelenné nem teszed
többé, ezt mondja az Úr Isten.

És többé nem hallatom ellened a pogányok gyalázását, és a népek
szidalmát többé nem viseled, és nemzetedet többé gyermektelenné nem
teszed, ezt mondja az Úr Isten.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! mikor Izráel háza a maga földén lakott, megfertéztette azt
életével és cselekedeteivel; mint a havi betegség + tisztátalansága,
olyan vala élete előttem.

És kiöntém haragomat reájok a vérért, a melyet ontottak a földre, és
bálványaikkal megfertéztették azt.

És eloszlatám őket a pogányok közé, és szétszóratának a tartományokba,
életök és cselekedeteik szerint ítéltem meg őket.

És bemenvén a pogányokhoz, a kikhez menének, megfertéztették az én szent
nevemet, mikor ezt mondták rólok: az Úr népe ezek, és az ő földéről
jöttek ki!

Ekkor könyörültem szent nevemért, melyet megfertéztetett Izráel háza a
pogányok közt, a kikhez menének.

Ennekokáért mondjad Izráel házának: Ezt mondja az Úr Isten: Nem ti
érettetek cselekszem, Izráel háza, hanem az én szent nevemért, melyet ti
megfertéztettetek a pogányok között, a kik közé menétek.

És megszentelem az én nagy nevemet, mely megfertéztetett a pogányok
között, melyet ti fertéztettetek meg köztök; és megtudják a pogányok,
hogy én vagyok az Úr, ezt mondja az Úr Isten, mikor megszentelem magamat
rajtatok az ő szemök láttára.

És fölveszlek titeket a pogányok közül, s egybegyűjtelek titeket minden
tartományból, és beviszlek titeket a ti földetekre.

És hintek reátok tiszta vizet, hogy megtisztuljatok, minden
tisztátalanságtoktól és minden bálványaitoktól megtisztítlak titeket.

És adok néktek új szívet, és új lelket adok belétek, és elveszem a
kőszívet testetekből, és adok néktek hússzívet.

És az én lelkemet adom belétek, és azt cselekszem, hogy az én
parancsolataimban járjatok és az én törvényeimet megőrizzétek és
betöltsétek.

És laktok azon a földön, melyet adtam atyáitoknak, és lesztek nékem
népem s én leszek néktek Istenetek.

És megtartalak titeket minden tisztátalanságotoktól, és előhívom a
gabonát és megsokasítom azt, és nem adok reátok éhséget.

És megsokasítom a fa gyümölcsét és a mező termését, hogy többé ne
viseljétek az éhségnek gyalázatját a pogányok között.

És megemlékeztek a ti gonosz útaitokról és cselekedeteitekről,
melyek nem voltak jók, és megútáljátok ti magatokat vétkeitek és
útálatosságaitok miatt.

Nem ti érettetek cselekszem, ezt mondja az Úr Isten, tudtotokra legyen!
Piruljatok és szégyenüljetek meg útaitok miatt, Izráel háza!

Ezt mondja az Úr Isten: Azon a napon, melyen megtisztítlak titeket
minden vétketektől, azt cselekszem, hogy lakják a városokat, és a romok
megépíttetnek.

És az elpusztult földet mívelik, a helyett, hogy pusztán hevert minden
átmenő szeme láttára;

És ezek mondják: Ez a föld, ez az elpusztult, olyanná lett, mint az Éden
kertje, és a rommá lett s elpusztult s lerontott városokat megerősítve
lakják.

És megtudják a pogányok, a kik körülöttetek megmaradtak, hogy én, az Úr
építettem meg a lerontottakat s plántáltam be a pusztaságot. Én, az Úr
mondtam és megcselekedtem.

Így szól az Úr Isten: Még arra nézve is kérni hagyom magamat Izráel
házának; hogy cselekedjem ő velök: Megsokasítom őket, mint a nyájat,
emberekkel.

Mint az áldozatra szentelt juhok, mint a Jeruzsálem juhai az ő ünnepein,
így lesznek a rommá lett városok teljesek emberek nyájával; és
megtudják, hogy én vagyok az Úr.

37. Fejezet

Lőn én rajtam az Úrnak keze, és kivitt engem az Úr lélek által, és letőn
engem a völgynek közepette, mely csontokkal rakva vala.

És átvitt engem azok mellett köröskörül, és ímé, felette sok vala a
völgy színén, és ímé, igen megszáradtak vala.

És monda nékem: Embernek fia! vajjon megélednek-é ezek a tetemek? és
mondék: Uram Isten, te tudod!

És monda nékem: prófétálj e tetemek felől és mondjad nékik: Ti
megszáradt tetemek, halljátok meg az Úr beszédét!

Így szól az Úr Isten ezeknek a tetemeknek: Ímé, én bocsátok ti belétek
lelket, hogy megéledjetek.

És adok reátok inakat, és hozok reátok húst, és bőrrel beborítlak
titeket, és adok belétek lelket, hogy megéledjetek, és megtudjátok, hogy
én vagyok az Úr.

És én prófétálék, a mint parancsolva vala nékem. És mikor prófétálnék,
lőn zúgás és ímé zörgés, és egybemenének a tetemek, mindenik tetem az ő
teteméhez.

És látám, és ímé inak valának rajtok, és hús nevekedett, és felül bőr
borította be őket; de lélek nem vala még bennök.

És monda nékem: Prófétálj a léleknek, prófétálj embernek fia, és mondjad
a léleknek: Ezt mondja az Úr Isten: A négy szelek felől jőjj elő lélek,
és lehelj ezekbe a megölettekbe, hogy megéledjenek!

És prófétálék a mint parancsolá. És beléjök méne a lélek s megéledének,
s állának lábaikra, felette igen nagy sereg.

És monda nékem: Embernek fia! ezek a tetemek az Izráel egész háza. Ímé,
ezt mondják: Elszáradtak a mi csontjaink és elveszett a mi reménységünk;
kivágattunk!

Annakokáért prófétálj, és mondjad nékik: Így szól az Úr Isten: Ímé, én
megnyitom a ti sírjaitokat és kihozlak titeket sírjaitokból, én népem! s
beviszlek titeket Izráel földjére.

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, mikor megnyitándom sírjaitokat és
kihozlak titeket sírjaitokból, én népem!

És adom az én lelkemet belétek, hogy megéledjetek, és leteszlek
titeket a ti földetekre, és megtudjátok, hogy én, az Úr, szóltam és
megcselekedtem, ezt mondja az Úr Isten.

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

És te, embernek fia, végy magadnak fát, és írd ezt reá: Júdáé és Izráel
fiaié, az ő társaié és végy egy másik fát, és írd ezt reá: Józsefé,
Efraim fája és az egész Izráel házáé, az ő társaié.

És tedd együvé azokat, egyiket a másikhoz egy fává, hogy egygyé legyenek
kezedben.

És ha mondják néked a te néped fiai, mondván: Avagy nem jelented-é meg
nékünk, mit akarsz ezekkel?

Szólj nékik: Ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én fölveszem a József fáját,
mely Efraim kezében van, és Izráel nemzetségeit, az ő társait, és teszem
őket ő hozzá, a Júda fájához, és összeteszem őket egy fává, hogy egygyé
legyenek az én kezemben.

És ha e fák, a melyekre írsz, kezedben lesznek szemök láttára:

Szólj nékik: Ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én fölveszem Izráel fiait a
pogányok közül, a kik közé mentek, és egybegyűjtöm őket mindenfelől, és
beviszem őket az ő földjökre.

És egy néppé teszem őket azon a földön, Izráelnek hegyein, és
egyetlenegy király lesz + mindnyájok királya, és nem lesznek többé két
néppé, és ezután nem oszolnak többé két királyságra.

És többé meg nem fertéztetik magokat bálványaikkal és útálatosságaikkal
és minden bűneikkel; és megtartom őket minden oly lakóhelyöktől, a
melyekben vétkeztek, és megtisztítom őket, és lesznek nékem népem és én
leszek nékik istenök.

És az én szolgám, Dávid lesz a király ő rajtok, s egy pásztora lesz
mindnyájoknak; és az én törvényeim szerint járnak, s parancsolataimat
megőrzik és cselekszik.

És laknak a földön, melyet adtam vala az én szolgámnak, Jákóbnak, a
melyen laktak a ti atyáitok; és laknak azon ők és fiaik és fiaiknak fiai
mindörökké, és az én szolgám, Dávid az ő fejedelmök örökké.

És szerzek velök békességnek frigyét, örökkévaló frigy lesz ez velök;
és elültetem őket és megsokasítom, és helyheztetem az én szenthelyemet
közéjök örökké.

És lesz az én lakhelyem felettök, és leszek nékik Istenök és ők nékem
népem.

És megtudják a pogányok, hogy én vagyok az Úr, ki megszentelem Izráelt,
mikor szenthelyem közöttök lesz mindörökké.

38. Fejezet

És lőn az Úr beszéde hozzám, mondván:

Embernek fia! vesd tekintetedet Góg ellen, és Mágóg földjén, Rós, Mések
és Tubál fejedelme ellen, és prófétálj felőle.

És mondjad: Ezt mondja az Úr Isten: Ímé, én ellened megyek Góg, Rós,
Mések és Tubál fejedelme.

És elcsalogatlak, és horgokat vetek szádba, és kivezetlek téged és egész
seregedet, lovakat és lovagokat, kik mindnyájan teljes fegyverzetbe
öltözvék, nagy sokaságot, nagy és kis paizszsal, fegyvert viselők
mindnyájan;

Perzsák, szerecsenek, libiaiak vannak velök, mindnyájan paizszsal és
sisakkal;

Továbbá Gómer és minden serege, Tógarma háza messze északról minden
seregével, sok nép van veled.

Készülj hozzá és készítsd elő magadat te és minden sokaságod, kik te
hozzád gyűltek, és légy nekik vezérök.

Sok idő mulva kirendeltetel: esztendők végével bejösz a földre, mely
a fegyvertől már megnyugodott, melynek lakói sok nép közül gyűjtettek
egybe Izráel hegyeire, melyek szüntelen való pusztulásban voltak; és
e nemzetség a népek közül hozatott ki, s aztán lakozék bátorságosan
mindnyája;

És feljösz, bemégy mint a szélvész, és leszel mint a felleg, hogy
beborítsd a földet, te és minden sereged s a sok nép veled.

Így szól az Úr Isten: És lészen abban az időben, hogy tanácsok támadnak
szívedben, és gondolsz gondolatot.

És mondasz: Felmegyek a nyilt földre, jövök azokra, kik nyugalomban
vannak s bátorságosan laknak; kik laknak mindnyájan kőfal-kerítés
nélkül, sem zárjok, sem kapujok nincs nékik;

Hogy zsákmányt vess és prédát prédálj, hogy fordítsd kezedet a már népes
pusztaságok ellen s a nép ellen, a mely a pogányok közül gyűjtetett
egybe, mely jószágot és gazdagságot szerez s lakozik a földnek köldökén.

Séba és Dedán és Társis kalmárai és minden fiatal oroszlánja ezt mondják
néked: Nemde te zsákmányt vetni jöttél? Nemde prédát prédálni gyűjtötted
egybe sokaságodat? hogy elvigy ezüstöt és aranyat, magadhoz végy
jószágot s gazdagságot, hogy nagy zsákmányt vess.

Annakokáért prófétálj, embernek fia, és mondd ezt Gógnak: Így szól az
Úr Isten: Avagy abban az időben, mikor az én népem, Izráel bátorságosan
lakik, nem tudod-é meg?

És eljössz helyedről, a messze északról te és sok nép veled, lovon ülők
mindnyájan, nagy sokaság és hatalmas sereg.

És feljössz az én népem, Izráel ellen, mint a felleg, hogy beborítsd a
földet, az utolsó időkben lészen ez, és hozlak téged az én földemre,
hogy a pogányok megismerjenek engem, mikor megszentelem magamat rajtad
az ő szemök láttára, Góg!

Így szól az Úr Isten: Te vagy-é hát, a kiről szólottam a régi napokban
az én szolgáim, Izráel prófétái által, kik prófétáltak azokban a
napokban esztendőkön át, hogy téged ő reájok hozlak?

És lészen azon a napon, a mely napon Góg eljő Izráel földje ellen, ezt
mondja az Úr Isten, felszáll haragom orromban.

És féltő szerelmemben, búsulásom tüzében szólok: Bizony azon a napon
nagy földindulás lesz Izráel földjén.

És megremegnek előttem a tenger halai és az ég madarai és a mező vadai
és a földön csúszó-mászó mindenféle állatok és minden ember a föld
színén; és leszakadnak a hegyek, + és leesnek a meredek kősziklák, és
minden fal a földre hull.

És előhívom ellene minden hegyem felől a fegyvert, ezt mondja az Úr
Isten; egyiknek fegyvere a másik ellen lészen.

És törvénykezem vele döghalállal és vérrel; és ömlő záporesőt, jégeső
köveit, tüzet és kénkövet, mint esőt bocsátok reá és seregére s a sok
népre, a mely vele lesz.

És nagynak s szentnek mutatom, és megjelentem magamat a pogányok
sokasága előtt, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr!

39. Fejezet

És te, embernek fia, prófétálj Góg ellen, és mondjad: Így szól az Úr
Isten: Ímé, én ellened megyek Góg, Rós, Mések és Tubál fejedelme!

És elcsalogatlak és vezetgetlek, és felhozlak messze északról, és
beviszlek Izráel hegyeire.

És kiütöm kézívedet balkezedből, és nyilaidat jobbkezedből kiejtem.

Izráel hegyein esel el te és minden sereged és a népek, melyek veled
lesznek; a ragadozó madaraknak, minden szárnyas állatnak és a mezei
vadaknak adtalak eledelül.

A mező színén esel el, mert én szóltam, ezt mondja az Úr Isten.

És bocsátok tüzet Mágógra és azokra, a kik a szigeteken bátorságosan
laknak, hogy megtudják, hogy én vagyok az Úr.

És az én szent nevemet megismertetem az én népem, Izráel között, s többé
nem hagyom megfertéztetni szent nevemet; és megtudják a pogányok, hogy
én, az Úr, szent vagyok Izráelben!

Ímé, eljött és meglett, ezt mondja az Úr Isten; ez az a nap, a melyről
szólottam.

És kimennek Izráel városainak lakói, és feltüzelik és felégetik a
fegyvereket s a kis és nagy paizsokat, a kézívet és a nyilakat és a
kézbeli pálczákat és dárdákat, és tüzelnek velök hét esztendeig.

És fát nem hordanak a mezőről, sem az erdőkről nem vágnak, hanem
a fegyverekből tüzelnek, és zsákmányt vetnek zsákmányolóikban, s
prédálóikat elprédálják, ezt mondja az Úr Isten.

És lészen azon a napon, hogy adok Gógnak helyet, hol temetője legyen
Izráelben, a vándorok völgyét keletre a tengertől, ez fogja bezárni
e vándor népséget; és ott temetik el Gógot és minden gyülevészét, és
nevezik Góg gyülevésze völgyének.

És eltemeti őket Izráel háza, hogy a földet megtisztítsa, hét álló
hónapig.

És temetni fog az ország egész népe, és lészen ez nékik dicsőségökre a
napon, melyen megdicsőítem magamat, ezt mondja az Úr Isten.

És választanak embereket, kik a földet szüntelen bejárják, temetgetvén
ama vándor népséget, azokat, kik még a föld színén maradtak, hogy azt
megtisztítsák. Hét hónap mulva indulnak keresni.

És bejárják e járók a földet, és ha ki embertetemet lát, jelt állít
melléje, míg a temetgetők eltemetik azt a Góg gyülevésze völgyében.

És egy városnak is Hamóna lesz a neve, és megtisztítják a földet.

És te, embernek fia, így szól az Isten, mondjad a madaraknak, minden
szárnyas állatnak és minden mezei vadnak: Gyűljetek egybe és jőjjetek
el, seregeljetek egybe mindenfelől az én áldozatomra, mert én nagy
áldozatot szerzek néktek Izráel hegyein, és egyetek húst és igyatok
vért!

Vitézek húsát egyétek, s a föld fejedelmeinek vérét igyátok, kosok,
bárányok és bakok, bikák, Básánban hízottak mindnyájan;

S egyetek kövérséget jóllakásig, és igyatok vért megrészegedésig az én
áldozatomból, a melyet szerzek néktek;

És lakjatok jól az én asztalomnál lovakból és paripákból, vitézekből és
minden hadakozó férfiakból, ezt mondja az Úr Isten.

És megmutatom az én dicsőségemet a pogányok között, és meglátják
mindazok a pogányok az én ítéletemet, melyet cselekedtem, és az én
kezemet, melyet rájok vetettem.

És megtudja Izráel háza, hogy én vagyok az Úr, az ő Istenök, attól a
naptól fogva és azután.

És megtudják a pogányok, hogy az ő vétke miatt vitetett fogságra Izráel
háza, mivelhogy elpártolt tőlem, s én elrejtettem orczámat tőle; azért
adtam őt ellenségei kezébe, és hullottak el fegyver miatt mindnyájan.

Az ő tisztátalanságuk s bűneik szerint cselekedtem velök, és elrejtettem
orczámat tőlök.

Azért így szól az Úr Isten: Most már haza hozom Jákób foglyait, és
megkegyelmezek Izráel egész házának, s féltő szerelemre gyulladok szent
nevemért.

És elfelejtik gyalázatukat és minden vétköket, melylyel vétkeztek
ellenem, mikor laknak földjökön bátorságosan, és őket senki sem
rettegteti.

Mikor visszahozom őket a népek közül, és egybegyűjtöm őket ellenségeik
földjeiről, akkor megszentelem magamat bennök sok nép szeme láttára.

És megtudják, hogy én vagyok az Úr, az ő Istenök, ki fogságra vittem
őket a pogányok közé, majd egybegyűjtém őket földjökre, és senkit
közülök többé ott nem hagyok.

És többé el nem rejtem orczámat tőlök, mivelhogy kiöntöttem lelkemet
Izráel házára, ezt mondja az Úr Isten.

40. Fejezet

Huszonötödik esztendejében fogságunknak, az esztendőnek kezdetén, a
hónap tizedikén, a tizennegyedik esztendőben az után, hogy a város
megveretett, épen ezen a napon lőn az Úr keze én rajtam, és elvitt
engemet oda.

Isteni látásokban vitt engem Izráel földjére, és letőn engem egy igen
magas hegyre, s azon vala mint egy város épülete dél felől.

És oda vitt engem, és ímé egy férfiú vala ott, tekintete min az ércznek
tekintete, és len-zsinór vala kezében és mérőpálcza; és a kapuban áll
vala.

És szóla nékem az a férfiú: Embernek fia! láss szemeiddel és füleiddel
hallj, és figyelmetes légy mindarra, a mit mutatok néked; mert hogy
ezeket megmutassam néked, azért hozattál ide: hirdesd mindazokat, a
miket látsz, Izráel házának.

És ímé, kőfal vala a házon kivül köröskörül; és a férfiú kezében a
mérőpálcza vala hat singnyi (a közsingben s egy tenyérben); és méré az
épület szélességét egy pálczányira s magasságát egy pálczányira.

És méne egy kapuhoz, mely napkeletre néz vala, és felméne grádicsain, és
méré a kapu küszöbét egy pálczányi szélességre, a másik küszöböt is egy
pálczányi szélességre;

És az őrkamarát egy pálczányi hosszúságra és egy pálczányi szélességre,
és az őrkamarák közét öt singnyire, és a kapu küzsöbét, a kapu tornácza
mellett belől, egy pálczányira.

És méré a kapu tornáczát belöl egy pálzánzira.

És méré a kapu tornáczát nyolcz singnyire; és gyámoszlopait két
singnyire; vala pedig a kapu tornácza belől.

És a napkeleti kapunak mind egyfelől, mind másfelől három-három
őrkamarája vala, egy mértéke mind a háromnak, és egy mértékök a
gyámoszlopoknak is mind egyfelől, mind másfelől.

És méré a kapu nyílásának szélességét tíz singre, és a kapu hosszúságát
tizenhárom singre;

És az őrkamarák előtt való korlátot egy singnyire, és egy singnyire vala
e korlát másfelől is; mindenik őrkamara pedig hat singnyi vala egyfelől
és hat singnyi másfelől.

És méré a kaput az egyik őrkamara tetejétől a másik tetejéig; huszonöt
singnyi szélességre ott, hol ajtó ajtóval vala szemben.

És tevé a gyámoszlopokat hatvan singre, és gyámoszlopokhoz nyúlik vala a
pitvar a kapunál körös-körül.

És a bejárat kapujának elejétől a belső kapu tornáczának elejéig vala
ötven sing.

És az őrkamarákon szoros ablakok valának, és gyámoszlopaikon is belül
a kapuban köröskörül, hasonlóképen a tornáczokon; és valának ablakok
köröskörül belől, és a gyámoszlopokon pálmafaragások.

És vitt engem a külső pitvarba, és ímé, ott kamarák és kőből rakott
pádimentom vala készítve a pitvaron köröskörül; harmincz kamara vala a
kőből rakott pádimentomon.

És a kőből rakott pádimentom a kapuk mellett vala a kapuk hosszúsága
szerint: az alsó kőből rakott pádimentom vala ez.

És méré a szélességet az alsó kapu elejétől fogva a belső pitvar külső
elejéig száz singnyire, a keleti és északi oldalon.

És a kapunak is, mely néz vala északra, a külső pitvaron, megméré
hosszúságát és szélességét;

És őrkamarái valának: három egyfelől és három másfelől, és gyámoszlopai
és tornácza egy mértékben valának az első kapuval: ötven sing a
hosszúsága, és szélessége huszonöt sing.

És ablakai és tornácza és pálmafaragásai annak a kapunak mértéke szerint
valának, mely néz napkeletre, és hét grádicson mennek vala fel hozzá és
tornáczai, e grádicsok előtt valának.

És a belső pitvarnak kapuja vala az északi és napkeleti kapu ellenében,
és mére kaputól kapuig száz singet.

És vitt engem a déli útra, és ímé, egy kapu vala ottdél felé, és megméré
gyámoszlopait és tornáczát ugyanama mérték szerint.

És ablakai valának és tornáczának is köröskörül, olyanok mint amaz
ablakok; hosszúsága ötven sing, és szélessége huszonöt sing.

És hét grádicsa vala feljáratának, és tornácza azok előtt vala; és
pálmafaragásai valának egyik egyfelől, a másik másfelől gyámoszlopain.

És kapuja vala a belső pitvarnak dél felé, és mére kaputól kapuig dél
felé száz singet.

És bevitt engemet a déli kapun át a belső pitvarba, és megméré a déli
kaput ugyanama mértékek szerint;

És őrkamaráit és gyámoszlopait és tornáczát ugyanama mértékek szerint,
és ablakai valának és tornáczának is köröskörül, hosszúsága ötven sing,
és szélessége huszonöt sing.

És tornáczok valának köröskörül, hosszúságuk huszonöt sing, és
szélességök öt sing.

És tornácza a külső pitvar felé vala, és pálmafaragások valának
gyámoszlopain, és nyolcz grádicsa vala feljáratának.

Vitt továbbá engem a belső pitvarba kelet felé, és megméré a kaput
ugyanama mértékek szerint;

És őrkamaráit és gyámoszlopait és tornáczát ugyanama mértékek szerint,
és ablakai valának és tornáczának is köröskörül, hosszúsága ötven sing,
és szélessége huszonöt sing.

És tornácza vala a külső pitvar felé, és gyámoszlopain pálmafaragások
valának mind egy-, mind másfelől, és nyolcz grádicsa vala feljáratának.

És vitt engem az északi kapuhoz, és megméré ugyanama mértékek szerint;

Őrkamaráit, gyámoszlopait és tornáczát, és ablakai valának köröskörül,
hosszúsága ötven sing, és szélessége huszonöt sing.

És tornácza a külső pitvar felé vala, és pálmafaragások valának
gyámoszlopain mind egyfelől, mind másfelől, és nyolcz grádicsa vala
feljáratának.

És egy kamara vala, és annak ajtaja a kapuk gyámoszlopainál; ott mossák
vala meg az egészen égőáldozatot.

És a kapu tornáczában két asztal vala egyfelől, és másfelől is két
asztal vala, hogy azokon öljék meg az egészen égőáldozatot és a bűnért
való áldozatot és a vétekért való áldozatot.

És oldalt kivül, északra onnét, hol felmennek a kapu ajtajához, két
asztal vala, és a kapu tornáczának másik oldalán is két asztal.

Négy asztal egyfelől, és másfelől is négy asztal a kapu oldalán; nyolcz
asztal, ezeken ölik vala az áldozatot.

És négy asztal vala az égőáldozatra faragott kőből, másfél sing hosszú
és másfél sing széles és egy sing magas; ezekre teszik a szerszámokat,
melyekkel az égőáldozatot és egyéb áldozatot ölnek.

És a szegek valának egy tenyérnyiek, oda erősítve belől köröskörül, s az
asztalokra jöve az áldozat húsa.

A belső kapun kivül pedig vala két kamara az énekesek számára a belső
pitvarban, egyik oldalt az északi kaputól, melynek eleje dél felé vala,
s a másik oldalt a déli kaputól, melynek eleje észak felé vala.

És szóla nékem: Ez a kamara, mely délre néz, a papoké, kik a házhoz való
szolgálatban foglalatosak:

Az a kamara pedig, mely északra néz, azoké a papoké, kik az oltárhoz
való szolgálatban foglalatosak, ezek a Sádók fiai, kik az Úrhoz járulnak
a Lévi fiai közül, hogy szolgáljanak néki.

És megméré a pitvart; hosszúsága száz sing és szélessége is száz sing,
négyszögre; és az oltár vala a ház előtt.

És vitt engem a ház tornáczába, és a tornácz gyámoszlopát megméré
egyfelől is öt singre, másfelől is öt singre; a kapu szélességét pedig
három singre egyfelől s másfelől is három singre.

A tornácz hosszúsága húsz sing vala és a szélessége tizenegy sing,
és tíz grádicson mennek vala föl hozzá és oszlopok valának a
gyámoszlopoknál, egyik egyfelől, másik másfelől.

41. Fejezet

És bevitt engem a templomba, és megméré a gyámoszlopokat, hat sing
széles vala egyfelől és hat sing széles másfelől a gyámoszlopok
szélessége.

És az ajtó szélessége tíz sing vala, és az ajtó oldalfalai öt sing
egyfelől és öt sing másfelől; és megméré hosszúságát is negyven singre,
szélességét pedig húsz singre.

És beméne belsejébe, és megméré az ajtó gyámoszlopait két singre, és az
ajtót hat singre, és az ajtó oldalfalait hét singre.

És megméré hosszúságát húsz singre, és szélességét húsz singre a templom
felé, és mondá nékem: Ez a szentek + szentje.

És megméré a ház falát hat singre, és az oldalépület szélességét négy
singre, a ház körül mindenfelől.

És az oldalkamarák, egyik kamara a másikon, harminczan valának három
sorban, és a háznak azon falához nyúlának, mely az oldalkamarák felől
vala, köröskörül, hogy azon erősen álljanak, de nem magába a falba
valának erősítve.

És vala kiszélesedése és megnagyobbodása az oldalkamaráknak a
magasságban fölfelé, mivel megnagyobbodása vala a háznak fölfelé a
magasságban köröskörül a házon, ezért lőn kiszélesedése az épületnek
fölfelé. És az alsó sorról menének föl a felsőhöz és a középsőhöz.

És láték a háznál valami magasságot köröskörül, fundamentoma ez az
oldalkamaráknak, egy teljes pálczányi, hat singnyire a fal tövének
párkányáig.

Az oldalkamara külső falának szélessége pedig öt singnyi vala. És a mi
üresen maradt a ház oldalkamrái között.

És a kamarák közt húsz singnyi szélesség vala a ház körül köröskörül.

És az oldalépületnek ajtaja az üresen maradt hely felé vala, egyik ajtó
északra és a másik ajtó délre, és a szabadon hagyott hely szélessége öt
singnyi vala köröskörül.

És az épület, mely az elkülönített hely előtt, nyugot felé vala, hetven
singnyi széles vala, s az épület fala öt singnyi széles köröskörül,
hosszúsága pedig kilenczven sing.

És méré a háznak hosszát száz singre, és az elkülönített helyet s az
épületet és falait száz sing hosszúságra;

És a ház és az elkülönített hely elejének szélességét kelet felé száz
singre.

És méré az épület hosszúságát az elkülönített hely felé, mely ennek
háta mögött vala, és ennek folyósóit mind egyfelől, mind másfelől száz
singre. És magában a templomban és a belső helyen és a külső tornáczban.

A küszöbök és a szoros ablakok és a folyosók valának mind hármuk körül,
szemben a küszöbbel, simított fadeszkákból köröskörül. A földtől az
ablakokig, az ablakok pedig befedve valának.

Az ajtónak felső részéig és a belső házig és kifelé és az egész falon
köröskörül a belső és külső helyen minden mérték szerint.

Készítve valának továbbá Kérubok és pálmafaragások, és mindenik
pálmafaragás vala két Kérub között, és mindenik Kérubnak két orczája
vala.

És emberorcza néz vala a pálmafaragásról egyfelől, és oroszlánorcza a
másik pálmára másfelől. Így vala készítve az egész házon köröskörül.

A földtől fogva az ajtó felső részéig Kérubok és pálmafaragások valának
készítve a falon.

A szenthelynek ajtófélfái négyszegűek valának, és a szentek szentje
előtt vala mint egy oltárnak a formája.

Fából, három sing magas és két sing hosszú, szegletei valának és talpa,
és falai fából valának. És mondá nékem: Ez az asztal, mely az Úr előtt
áll.

És kettős ajtói valának a szenthelynek és a szentek szentjének,

És kettős ajtói valának az ajtószárnyaknak, két forgó ajtóik, kettő az
egyik ajtószárnyban és két ajtó a másikban.

És készítve valának rajtok, a szenthely ajtóin, Kérubok és pálmák, mint
valának készítve a falakon, és faküszöb vala a tornácz előtt kivül;

És szoros ablakok és pálmák valának mind egy- s mind másfelől a tornácz
oldalfalain. Így voltak a ház oldalkamarái és a gerendák.

42. Fejezet

És kivitt engem a külső pitvarba az északi úton és vitt engem a kamarák
épületéhez, mely az elkülönített hely ellenében és az épület ellenében
észak felé vala;

A száz sing hosszú oldal elé az északi oldalra, és vala ötven sing a
szélessége.

A húsz singnek ellenében, mely a belső pitvarhoz tartozék, és a kőből
rakott pádimentom ellenében, mely a külső udvarhoz tartozék, folyosó
vala folyosó ellenében három sorban.

És a kamarák előtt tíz sing széles út vala befelé, hosszúsága száz sing;
és ajtaik észak felé valának.

És a felső kamarák rövidebbek valának az épület alsó és középső
kamaráinál, mert a folyosók elvettek belőlök.

Mivelhogy három sorban valának és nem valának oszlopaik, mint a
pitvaroknak; ezért lőn az alsókhoz és a középsőkhöz képest elvéve a
helyből.

És egy fal, mely kivül vala, párhuzamosan a kamarákkal a külső pitvar
felé, a kamarák előtt, ötven sing hosszú vala.

Mert a kamarák hosszúsága, melyek a külső pitvar felé valának, ötven
sing vala, és ímé, a szenthely ellenében száz sing vala.

És e kamarák alatt vala a bejáró hely napkelet felől, ha beléjök a külső
pitvarból méne valaki.

A pitvar falának szélességében dél felé az elkülönített hely és az
épület előtt is kamarák valának.

És egy út vala előttök, melyek hasonlatosak valának a kamarákhoz, melyek
északra valának, olyan hosszúságúak és olyan szélességűek, mint ezek,
és minden kijárásuk és elrendezésök olyan vala, mint ezeké. És valamint
amazoknak ajtói,

Akképen valának azoknak a kamaráknak ajtói is, melyek dél felé valának:
egy ajtó kezdetén az útnak, annak az útnak, mely a megfelelő fal előtt
kelet felé vala, ha valaki hozzájok méne.

És mondá nékem: Az északi és a déli kamarák, melyek az elkülönített hely
előtt vannak, azok a szent kamarák, melyekben a papok, kik az Úrhoz
közelednek, eszik az igen szentséges áldozatokat, ott rakják le az igen
szentséges áldozatokat, az eledeli, a bűnért való és a vétekért való
áldozatot; mert szent az a hely.

Mikor bemennek oda a papok, ki ne jőjjenek a szent helyről a külső
pitvarba, hanem ott rakják le ruháikat, melyekben szolgáltak; mert
szentek ezek, és más ruhába öltözzenek, úgy közeledjenek a nép helyéhez.

És mikor a belső háznak méréseit véghezvitte, kivitt engem a napkelet
felől való kapu útján, és megméré azt köröskörül.

Méré a keleti oldalt a mérőpálczával ötszáz singnyire, a mérőpálczával.
És megfordula, és

Méré az északi oldalt ötszáz singnyire a mérőpálczával. És megfordula,

A déli oldal felé, és mére ötszáz singet a mérőpálczával.

Fordula aztán a nyugoti oldal felé, és mére ötszáz singet mérőpálczával.

Mind a négy szél irányában méré azt. Kőfala vala köröskörül, hosszúsága
ötszáz, szélessége is ötszáz sing, hogy elválaszsza a szentet a köztől.

43. Fejezet

És vitt engem a kapuhoz, ahhoz a kapuhoz, a mely napkelet felé néz vala.

És ímé, Izráel Istenének dicsősége jő vala napkelet felől, és zúgása,
mint nagy víz zugása és a föld világos vala az ő dicsőségétől.

És a jelenség, melyet láttam, olyan vala, mint az a jelenség, melyet
akkor láttam, mikor menék a várost elveszteni; és olyan látások valának,
mint az a jelenség, melyet a Kébár folyó mellett láttam. És orczámra
esém.

És az Úr dicsősége beméne a házba a kapunak útján, mely néz napkeletre.

És fölemele engem a lélek, és bevitt engem a belső pitvarba, és ímé, az
Úr dicsősége betölté a házat.

És hallám, hogy valaki beszélget hozzám a házból, holott ama férfiú
mellettem áll vala.

És mondá nékem: Embernek fia! ezt az én királyi székemnek helyét és
lábaim talpainak helyét, a hol lakom Izráel fiai között örökké, és
itt az én szent nevemet többé meg ne fertéztesse + Izráel háza, ők és
királyaik paráznaságukkal és királyaik holttesteivel, magaslataikkal,

Mikor küszöbüket az én küszöböm mellé és ajtófélfáikat az én ajtófélfáim
mellé tették, és csak a fal vala köztem és közöttök; és megfertéztették
az én szent nevemet útálatosságaikkal, melyeket cselekedtek, ezokáért
elvesztém őket haragomban.

Most már eltávoztatják paráznaságukat és királyaik holttesteit tőlem, és
ő köztök lakozom mindörökké.

Te, embernek fia, hirdessed Izráel házának ezt a házat, hogy piruljanak
vétkeik miatt. És mérjék utána arányosságát;

És ha pirulni fognak mind a miatt, a mit cselekedtek: e ház formáját
és berendezését, kijáratait és bejáratait és minden formáit és minden
rendeléseit és minden formáit és minden törvényeit jelentsd meg nékik
és írd meg szemeik előtt, hogy megtartsák minden formáját és minden
rendeléseit, s azokat cselekedjék.

Ez a ház törvénye: A hegy tetején egész határa köröskörül igen
szentséges. Ímé, ez a ház törvénye.

És ezek az oltár mértékei singek szerint (egy sing tesz egy közsinget
és egy tenyért): talpa vala egy sing magas és egy sing széles, korlátja
pedig köröskörül egy arasznyi. És ez az oltár magassága:

A földön való talptól az alsó bekerítésig két sing s szélessége egy
sing, és a kisebb bekerítéstől a nagyobb bekerítésig négy sing és
szélessége egy sing;

És az Istenhegye négy sing, és az Isten-tűzhelyétől fölfelé a szarvak
egy sing.

És az Isten-tűzhelyének hosszúsága tizenkét sing vala tizenkét sing
szélesség mellett, négyszögben négy oldala szerint.

És a bekerítés vala tizennégy sing hosszú, tizennégy sing szélesség
mellett, négy oldala szerint; és a korlát köröskörül rajta fél sing. És
talpa vala egy sing köröskörül. És grádicsai napkeletre néztek.

És mondá nékem: Embernek fia, ezt mondja az Úr Isten: Ezek az oltárnak
rendtartásai: Azon a napon, mikor elkészül, hogy égőáldozattal
áldozzanak rajta és vért hintsenek reá,

Adj a papoknak, a Lévitáknak, kik a Sádók magvából valók, a kik
járulhatnak én hozzám, ezt mondja az Úr Isten, hogy szolgáljanak nékem,
egy fiatal bikát bűnért + való áldozatul.

És végy véréből, és tedd az oltár négy szarvára és a bekerítés négy
szegletére és a korlátra köröskörül, és tisztísd meg azt, és szenteld
meg.

És vegyed a bikát, mely a bűnért való áldozat, és égesd meg azt a háznak
erre rendelt helyén, a szenthelyen kivül.

Másodnap pedig vígy egy ép kecskebakot bűnért való áldozatul, és
tisztítsák meg vele az oltárt, mint a fiatal bikával megtisztították.

Mikor elvégezed az oltár megtisztítását, vígy áldozatul egy ép, fiatal
bikát és egy ép kost a nyájból.

És áldozzál velök az Úr előtt, és a papok hintsenek sót reájok, és
vigyék azokat égőáldozatul az Úrnak.

Hét napig mindennap egy-egy bakot hozz bűnért való áldozatul, és egy
fiatal bikát és egy kost a nyájból, mint épeket hozzák.

Hét napon át szenteljék és tisztítsák meg az oltárt és töltsék meg
kezét.

És betöltsék e napokat; a nyolczadik napon és azután pedig áldozzák a
papok az oltáron égőáldozataitokat és hálaadó áldozataitokat, és én
kegyelmesen fogadlak titeket, ezt mondja az Úr Isten.

44. Fejezet

És visszavitt engem a szenthely külső kapujának útjára, mely keletre néz
vala; és az zárva volt.

És monda nékem az Úr: Ez a kapu be lesz zárva, meg nem nyílik és senki
rajta be nem megy, mert az Úr, az Izráel Istene ment be rajta, azért be
lesz zárva.

A fejedelem pedig, ő a fejedelem benne üljön, hogy kenyeret egyék az Úr
előtt; e kapu tornáczának útján menjen be és ennek útján menjen ki.

És bevitt engem az északi kapu útján a ház eleibe, és látám, és ímé, az
Úr háza betelék az Úr dicsőségével, és orczámra esém.

És monda nékem az Úr: Embernek fia, figyelmetes légy, és lásd
szemeiddel, és füleiddel halld meg, valamiket én szólok te veled az
Úr házának minden rendtartásairól és minden törvényéről, és légy
figyelmetes a háznak bejáratára a szenthelynek minden kijáratánál.

És mondjad a pártosnak, Izráel házának: Így szól az Úr Isten: Elég
legyen immár néktek minden útálatosságtok, Izráel háza!

Mikor idegeneket, körülmetéletlen szívűeket és körülmetéletlen testűeket
engedtetek bemenni, hogy szenthelyemen legyenek, hogy megfertéztessék
azt, az én házamat; mikor áldozatra fölvittétek kenyeremet, a kövérséget
és vért: ekkor megtörtétek az én frigyemet minden útálatosságtokon
felül;

És nem voltatok foglalatosak a szentségeimhez való szolgálatban, hanem
azokat tettétek foglalatosakká szolgálatomban az én szenthelyemen,
magatok helyett.

Így szól az Úr Isten: Senki idegen körülmetéletlen szívű és
körülmetéletlen testű be ne menjen az én szenthelyemre, mindazon
idegenek közül, a kik Izráel fiai között vannak.

Sőt még a Léviták is, kik eltávoztak én tőlem, mikor Izráel eltévelyedék
(a kik eltévelyedtek én tőlem bálványaik után), viseljék vétköket;

És legyenek szenthelyemben szolgák a ház kapuinak őrizetére, és legyenek
szolgák a házban: ők öljék le az égőáldozatot és egyéb áldozatot a
népnek, és ők álljanak előttök, hogy szolgáljanak nékik;

Mivelhogy szolgáltak nékik bálványaik előtt, és lőnek Izráel házának
vétekre csábítói: ezért emeltem föl kezemer ellenök, ezt mondja az Úr
Isten, hogy viseljék vétköket.

Ne közeledjenek hozzám, hogy nékem, mint papok szolgáljanak, és hogy
minden szentségemhez járuljanak, a szentségek szentségeihez; hanem
viseljék gyalázatukat és útálatosságaikat, melyeket cselekedtek.

És teszem őket foglalatosakká a házhoz való szolgálatban, annak minden
szolgálatánál, és mindannál, a mit abban cselekedni kell.

De azok a lévita-papok, a Sádók fiai, a kik a szenthelyemhez való
szolgálatomban foglalatosak voltak, mikor Izráel fiai eltévelyedtek
tőlem, ők járuljanak én hozzám, hogy szolgáljanak nékem és álljanak én
előttem, hogy áldozzanak nékem kövérséggel és vérrel, ezt mondja az Úr
Isten.

Ők járjanak be az én szenthelyembe, és járuljanak az én asztalomhoz,
hogy szolgáljanak nekem, és legyenek foglalatosak az én szolgálatomban.

És mikor a belső pitvar kapuihoz be akarnak menni, len-ruhába
öltözzenek, és gyapjú ne legyen rajtok, ha a belső pitvar kapuiban és a
házban szolgálnak.

Len-süveg legyen fejökön, és len alsó-nadrág derekukon; ne övezkedjenek
izzadásig.

Mikor pedig kimennek a külső pitvarba, a külső udvarba a néphez, vessék
le ruháikat, a melyekben szolgáltak, és tegyék le azokat a szent
kamarákban, és öltözzenek más ruhákba, hogy meg ne szenteljék a népet
ruháikkal.

És fejöket kopaszra ne nyírják, de nagy hajat se neveljenek, hanem
hajokat megegyengessék.

És senki a papok közül bort ne igyék, mikor a belső udvarba bemennek.

És özvegyet vagy eltaszítottat feleségül magoknak ne vegyenek, hanem
szűzeket Izráel házának magvából; de olyan özvegyet, ki papnak özvegye,
elvehetnek.

És az én népemet tanítsák, hogy mi a különbség szent és köz között, és a
tisztátalan és tiszta között való különbséget ismertessék meg velök.

És peres ügyben ők áljanak elő ítélni, az én törvényeim szerint ítéljék
meg azt; és tanításaimat s rendeléseimet megtartsák minden ünnepemen, és
az én szombataimat megszenteljék.

És holt emberhez be ne menjen, hogy magát megfertéztesse, csak
atyjáért és anyjáért és fiáért és leányáért és fiútestvéréért és
leánytestvéréért, a kinek még férje nem volt, fertéztetheti meg magát.

És megtisztulása után számláljanak néki hét napot.

És a mely napon bemegy a szenthelyre, a belső pitvarba, hogy szolgáljon
a szenthelyen, mutassa be bűnért való áldozatát, ezt mondja az Úr Isten.

És lészen nékik örökségök: én vagyok az ő örökségök, és birtokot ne
adjatok nékik Izráelben: én vagyok az ő birtokuk.

Az ételáldozat és a bűnért és vétekért való áldozat, ez legyen élésök,
és valami Izráelben Istennek szenteltetik, minden az övék legyen.

És minden első termés zsengéje mindenből, és minden, mit áldozatra
visztek mindenből, tudniillik minden áldozatotokból, legyen a papoké, és
lisztjeitek zsengéjét adjátok a papnak, hogy áldás nyugodjék házadon.

Semmi döglöttet és vadtól szaggatottat, akár madár, akár egyéb állat
legyen, ne egyenek a papok.

45. Fejezet

És mikor a földet sorsvetéssel elosztjátok örökségül, adjatok áldozatot
az Úrnak, szent részt a földből; hosszúsága legyen huszonötezer és
szélessége tízezer sing, szent legyen az egész határában köröskörül.

Ebből legyen a szenthelyé ötszáz sing, ötszáz singgel mérve egy négyszög
minden oldalát, és mellette ötven sing tágasság legyen minden oldalon.

És ebből a megmért helyből mérj ki huszonötezer sing hosszúságot és
tízezer sing szélességet, és ebben lesz a szenthely, mint igen szent
hely.

Szent rész lesz ez a földből; legyen a papoké, a szenthely szolgáié, a
kik ide járulnak szolgálni az Urat; és legyen ez nékik házaik helye, és
szent hely a szenthely számára.

És huszonötezer sing hosszában és tízezer sing széltében legyen a
Lévitáké, a ház szolgáié tulajdonukul, húszkamarául,

És a város tulajdonául adjatok ötezer sing szélességet és huszonötezer
sing hosszúságot a szent áldozat mentén; az egész Izráel házáért legyen
ez.

És a fejedelem tulajdona lészen a szent áldozatnak és a város
tulajdonának mind a két oldalán a szent áldozat előtt és a város
tulajdona előtt a napnyugoti oldalon nyugotra és a napkeleti oldalon
keletre, és hosszúsága olyan lesz, mint a részek közül egyé, a
napnyugoti határtól a napkeleti határig.

Földje legyen az néki, tulajdona Izráelben; és többé ne sanyargassák
fejedelmeim az én népemet, hanem adják át a többi földet Izráel házának
az ő nemzetségei szerint.

Ezt mondja az Úr Isten: Legyen elég már néktek, Izráel fejedelmei! A
törvénytelenséget és erőszaktételt távoztassátok el, és cselekedjetek
törvény szerint és igazságot. Vegyétek le népemről sarczolástokat, ezt
mondja az Úr Isten.

Igaz mérőserpenyőitek legyenek és igaz éfátok és báthotok:

Az éfa és a báth egy mértékűek legyenek, úgy hogy a hómernek tizedét
fogadja be a báth, és a hómernek tizede legyen az éfa, a hómerhez kell
mértéköket igazítani.

És a sekelnek húsz gérája legyen; húsz sekel, huszonöt sekel, tizenöt
sekel legyen a mina nálatok.

Ez az áldozat, melyet fel kell vinnetek: egy hómer búzából egy hatodrész
éfa, és egy hómer árpából is az éfa hatodrészét adjátok.

És az olajból rendelt rész egy báth olajból: a báth tizede a kórból, tíz
báthból, egy hómérből, mert tíz báth egy hómer.

És egy darab a nyájból, kétszáz darab után Izráel bővizű földjéről
ételáldozatra és égőáldozatra és hálaadó áldozatokra, az ő
megszentelésökre, ezt mondja az Úr Isten.

A földnek egész népe köteles legyen erre az áldozatra a fejedelem
részére Izráelben.

A fejedelem tiszte pedig lészen, hogy vigyen egészen égőáldozatokat és
ételáldozatot és italáldozatot az ünnepeken és az újholdak napján és a
szombatokon, Izráel házának minden ünnepein: ő teljesítse a bűnért való
áldozatot és az ételáldozatot és az egészen égőáldozatot és a hálaadó
áldozatokat, hogy megszentelje Izráel házát.

Ezt mondja az Úr Isten: Az első hónapban, a hónap elsején végy egy
fiatal, hibátlan bikát és tisztítsd meg a szenthelyet.

És vegyen a pap a bűnért való áldozat véréből, és hintse a ház
ajtófélfáira és az oltár bekerítésének négy szegletére és a belső pitvar
kapufélfáira.

És így cselekedjél a hónap hetedik napján a tudatlanságból vétkezőért és
a vigyázatlanságért, és így tisztítsátok meg a házat.

Az első hónapban, a hónap tizennegyedik napján legyen a ti páskátok; a
hét napos ünnepen kovásztalan kenyeret egyetek.

És a fejedelem azon a napon áldozzék ő magáért és a föld egész népéért
egy bikával, bűnért való áldozatul.

És az ünnep hét hapján tegyen egészen égőáldozatot az Úrnak hét bikával
és hét kossal, épekkel, naponként hét napon át, és bűnért való áldozatot
egy kecskebakkal naponként;

És ételáldozatul tegyen egy éfát a bika mellé és egy éfát a kos mellé,
és az olajból egy hínt az éfához.

A hetedik hónapban, a hónap tizenötödik napján, az ünnepen hasonlóképen
cselekedjék hét napon át: a bűnért való áldozattal, az egészen
égőáldozattal, az ételáldozattal és az olajjal.

46. Fejezet

Ezt mondja az Úr Isten: A belső pitvar kapuja, mely keletre néz, zárva
legyen a dologtevő hat napon, szombaton pedig nyissák ki, és újhold
napján is nyissák ki.

És a fejedelem jőjjön be a kapu tornáczának útján kívülről, és álljon a
kapu félfája mellé, és mikor a papok megáldozzák az ő égőáldozatát és
hálaadóáldozatait, ő leborulva imádkozzék a kapu küszöbén, azután menjen
ki, a kaput pedig ne zárják be estvéig.

És leborulva imádkozzék az ország népe ugyanannak a kapunak bejáratánál
a szombatokon és az újholdnak napjain az Úr előtt.

Az égőáldozat pedig, melyet a fejedelem vigyen az Úrnak szombatnapon,
hat ép bárány és egy ép kos legyen;

És az ételáldozat; egy éfa a kos mellé és a bárányok mellé
ételáldozatul, a mit keze adhat, s az olajból egy hín az éfához.

Az újhold napján pedig egy ép, fiatal bika és hat bárány és egy kos,
mind épek legyenek.

És a bika mellé egy éfát és a kos mellé egy éfát tegyen ételáldozatul;
és a bárányok mellé azt, a mi kezétől telik, s az olajból egy hínt az
éfához.

És mikor bemegy a fejedelem, a kapu tornáczának útján menjen be, és ezen
az úton menjen ki.

Mikor pedig a föld népe megyen be az Úr eleibe az ünnepeken, a ki az
északi kapu útján ment be, hogy leborulva imádkozzék, a déli kapu útján
menjen ki; a ki pedig a déli kapu útján ment be, az az északi kapu útján
menjen ki; ne térjen vissza azon kapu útjához, a melyen bement, hanem az
annak ellenében valón menjen ki.

A fejedelem pedig, mikor bemennek, közöttök menjen be, és mikor
kimennek, együtt menjen ki velök.

És az ünnepeken és a szent egybegyűléseken legyen az ételáldozat egy éfa
egy bika mellé és egy éfa a kos mellé, és a bárányok mellé, a mit keze
adhat, s az olajból egy hín az éfához.

Továbbá, mikor a fejedelem szabad akaratból tesz égőáldozatot, vagy
hálaadó áldozatokat, szabad akaratból az Úrnak, nyissák ki néki a kaput,
mely napkeletre néz, és ő vigye égőáldozatát és hálaadó áldozatait, mint
a hogy + szombat napon szokta tenni, és azután menjen ki, és zárják be a
kaput kimenése után.

És egy esztendős ép bárányt áldozz égőáldozatul naponként az Úrnak;
minden reggel áldozz azzal.

És ételáldozatot tégy hozzá minden reggel: egy hatodrész éfát, és az
olajból a hín harmadrészét a liszt megnedvesítésére, ételáldozatul az
Úrnak; örökre állandó rendelések ezek.

Hozzátok azért a bárányt és az ételáldozatot és az olajat minden reggel
állandó égőáldozatul.

Ezt mondja az Úr Isten: Ha a fejedelem ajándékot ad valamelyik fiának a
maga örökségéből, az az ő fiaié legyen tulajdonul örökségeképen.

De ha örökségéből valamelyik szolgájának ad ajándékot, az a szabadság
esztendejéig lesz azé, azután visszaszáll a fejedelemre; csak az ő
öröksége lesz az ő fiaié.

És a fejedelem el ne vegyen a nép örökségéből, hogy nyomorgatással
kivesse őket tulajdonukból; a maga tulajdonából adjon örökséget fiainak,
hogy az én népem közül senki el ne széledjen a maga tulajdonából.

És bevitt engem ahhoz a bejárathoz, mely a kapu mellett oldalaslag vala,
a kamarákhoz, a papok szenthelyéhez, melyek északra néznek, és ímé, ott
egy hely vala leghátul nyugotra.

És monda nékem: Ez a hely, a hol a papok főzzék a vétekért és a bűnért
való áldozatot, és a hol süssék az ételáldozatot, hogy ne kelljen
kivinniök a külső pitvarba a nép megszentelésére.

És kivitt engem a külső pitvarba, és elhordoza engem a pitvar négy
szegletén, és ímé,a pitvar mindenik szegletében egy-egy pitvar vala.

A pitvarnak négy szegletében zárt pitvarok valának, negyven sing
hosszúságúak és harmincz sing szélesek; egy mértéke vala a négy
szegleten való pitvaroknak.

És falazások valának bennök köröskörül mind a négy körül, és a falazások
alatt konyhák valának csinálva köröskörül.

És monda nékem: Ez a főzőház, a hol főzzék a háznak szolgái a nép véres
áldozatát.

47. Fejezet

És visszatéríte engem a ház ajtajához, és ímé, víz jő vala ki a ház
küszöbe alól napkelet felé, mert a ház eleje kelet felé vala, és a víz
aláfoly vala a ház jobb oldala alól az oltártól délre.

És kivitt engem az északi kapu útján, és elhordoza engem a kivül való
úton a külső kapuhoz, mely napkeletre néz, és ímé, a víz ott forr vala
ki a jobb oldal alól.

Mikor kiméne az a férfiú napkelet felé, mérőzsinórral a kezében, mére
ezer singet; és átvitt engem a vizen, a víz bokáig ér vala.

És mére ismét ezeret, és átvitt engem a vizen, a víz pedig térdig ér
vala. És mére ismét ezeret és átvitt engem s a víz derékig ér vala.

És mére még ezeret, s vala olyan folyó, hogy át nem meheték rajta, mert
magas vala a víz, megúszni való víz, folyó, mely meg nem lábolható.

És monda nékem: Láttad-é, embernek fia? És visszavezete engem a folyó
partján.

És mikor visszatértem, ímé, a folyó partján igen sok fa vala mindkét
felől.

És mondá nékem: Ez a víz a keleti tájékra foly ki, és a lapáczra megyen
alá, és a tengerbe megyen be, a tengerbe szakad, és meggyógyul a víz.

És lészen, hogy minden élő állat, a mely nyüzsög, valahova e folyam
bemegyen, élni fog; és a halaknak nagy bőségök lészen, mert ez a víz
bement oda, és azok meggyógyulnak, és él minden, valahova e folyó
bement.

És lészen, hogy halászok állanak rajta Éngeditől Énegláimig: varsák
kivető helye lészen; nemök szerint lesznek benne a halak, mint a nagy
tenger halai, nagy bőséggel.

Mocsarai és tócsái pedig nem gyógyulnak meg, só helyei lesznek.

És a folyó mellett, mind a két partján mindenféle ennivaló gyümölcs fája
nevekedik fel; leveleik el nem hervadnak és gyümölcseik el nem fogynak;
havonként új meg új gyümölcsöt teremnek, mert vizök onnét a szenthelyből
+ foly ki; és gyümölcsük eledelre és leveleik orvosságra valók.

És monda az Úr Isten: Ez a határ, a mely szerint örökségül osszátok el
magatok közt a földet Izráel tizenkét törzsöke szerint, Józsefnek két
örökséget.

És vegyétek azt örökségül mindnyájan egyenlően, mivelhogy fölemeltem
kezemet, hogy atyáitoknak adom azt, tehát essék néktek az a föld
örökségül.

És ez legyen a föld határa, észak felé a nagy-tengertől, Hetlónon át
Sedádnak menve:

Hamát, Berótha, Szibraim, mely Damaskus határa és Hamát határa közt van,
a középső Háser, mely Havrán határán van.

Így legyen a határ a tengertől Haczar-Énónig Damaskus határán és azontúl
északra, és Hamát határán: ez az északi oldal.

És a keleti oldalon: Havrán és Damaskus és Gileád között és Izráel
földje között a Jordán legyen; ama határtól a keleti tengerig mérjétek:
ez a keleti oldal.

És a déli oldalon dél felé: Támártól a versengések vizéig Kádesben,
azután a folyó felé a nagy-tengerig: ez a déli oldal dél felé.

És a nyugoti oldal: a nagy tenger, ama határtól fogva addig, a hol
egyenesen Hamátba menni: ez a nyugoti oldal.

És oszszátok el ezt a földet magatok közt Izráel nemzetségei szerint.

És legyen, hogy sorsvetéssel oszszátok el azt magatok közt és a
jövevények közt, a kik közöttetek lakoznak, a kik közöttetek fiakat
nemzettek, és úgy tartsátok őket, mint a ki ott született az Izráel fiai
között: veletek együtt sorsvetéssel legyen örökségök Izráel nemzetségei
között.

És úgy legyen, hogy a mely nemzetséggel lakozik a jövevény, ott adjétok
ki az ő örökségét. Ezt mondja az Úr Isten.

48. Fejezet

Ezek a nemzetségek nevei: az északi határon a Hetlóntól Hamáthig vezető
út mentén Haczar-Énonig Damaskus határán, észak felé, Hamát mentén, és
pedig legyen az övé a keleti és nyugoti oldal: Dán, egy rész;

És Dán határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Áser, egy
rész;

És Áser határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Nafthali,
egy rész;

És Nafthali határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Manasse,
egy rész;

És Manesse határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Efraim,
egy rész;

És Efraim határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Rúben, egy
rész;

És Rúben határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Júda, egy
rész;

És Júda határa mellett a keleti oldaltól a nyugoti oldalig legyen a
szent áldozat, melyet az Úrnak szenteltek: huszonötezer sing széles és
olyan hosszú, mint egy-egy rész a keleti oldaltól a nyugoti oldalig; és
a szenthely annak közepette legyen;

A szent áldozat, melyet az Úrnak szenteltek, huszonötezer sing hosszú és
tízezer sing széles legyen;

És ezeké legyen ez a szent áldozat: a papoké északra huszonötezer sing
és nyugotra tízezer sing szélesség és keletre tízezer sing szélesség és
délre huszonötezer sing hosszúság, és az Úr szenthelye annak közepette
legyen;

A papoké, a kik megszenteltettek a Sádók fiai közül, a kik
szolgálatomban foglalatosak voltak, a kik nem tévelyedtek el, mikor
Izráel fiai eltévelyedtek, mint a hogy eltévelyedtek volt a Léviták.

Övék legyen ez, mint egy áldozati rész a föld áldozatából, mint igen
szentséges, a Léviták határán.

A Lévitáké pedig legyen a papok határa mentén huszonötezer sing
hosszúság és tízezer szélesség; az egész hosszúság legyen huszonötezer
és a szélesség tízezer.

És semmit abból el ne adjanak, se el ne cseréljék, se másra át ne
szálljon a földnek e zsengéje, mert az Úrnak szenteltetett.

És az ötezer sing, mely a szélességben megmaradt a huszonötezernek
mentén, közhely a város számára, mint lakóhely és tágasság, és legyen a
város annak a közepében.

És ezek legyenek annak méretei: az északi oldalon négyezerötszáz sing és
a déli oldalon négyezerötszáz és a keleti oldalon négyezerötszáz és a
nyugoti oldalon négyezerötszáz.

És a város alatt legyen tágasság észak felé kétszázötven sing és dél
felé kétszázötven és keletre kétszázötven és nyugotra kétszázötven.

A mi pedig megmaradt a hosszaságban a szent áldozat mentén, tízezer
keletre és tízezer nyugotra, az ott maradjon a szent áldozat mentén, és
legyen annak termése a város szántóvetőinek eledele.

És a ki szántóvető a városban, mívelje azt Izráelnek minden
nemzetségéből.

Az egész huszonötezer sing szent áldozatot huszonötezer sing négyszögben
adjátok szent ajándékul a város tulajdonával együtt.

A mi pedig megmaradt, a fejedelemé lészen; a szent áldozatnak és a
város tulajdonának mind a két oldalán, szemben a huszonötezer sing
szent áldozattal a keleti határig és nyugot felé szemben a huszonötezer
singgel egészen a nyugoti határig lészen, a kiosztottrészek mentén,
a fejedelemé és legyen a szent áldozat és a ház szenthelye annak
közepette.

És a Léviták tulajdonától és a város tulajdonától fogva, mely közepében
van annak, a mi a fejedelemé, a Júda határa és Benjámin határa között a
fejedelemé legyen.

És a többi nemzetségek: a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Benjámin,
egy rész.

És Benjámin határán a keleti oldaltól a nyugoti oldaig: Simeon, egy
rész.

És Simeon határán a keleti oldaltól a nyugoti oldalig: Issakhár, egy
rész.

És Issakhár határán a keleti oldaltól a nyugori oldalig: Zebulon, egy
rész.

És Zebulon határán a keleti oldaltól a nyugori oldalig: Gád, egy rész.

És Gád határán a déli oldalon dél felé, legyen a határ Támártól a
versengések vizéig Kádesben, a patak felé a nagy-tengerig.

Ez a föld, melyet sorsvetéssel örökségül eloszszatok Izráel nemzetségei
közt, és ezek azoknak részei, ezt mondja az Úr Isten.

És ezek a város külső részei: Az északi oldalon négyezerötszáz sing
mérték.

És a város kapui, Izráel nemzetségeinek nevei szerint, három kapu
északra: Rúben kapuja egy, Júda kapuja egy, Lévi kapuja egy.

És a keleti oldalon négyezerötszáz sing és három kapu: József kapuja
egy, Benjámin kapuja egy, Dán kapuja egy.

És a déli oldalon is négyezerötszáz sing mérték és három kapu: Simeon
kapuja egy, Issakhár kapuja egy, Zebulon kapuja egy.

A nyugoti oldalon négyezerötszáz sing három kapuval: Gád kapuja egy,
Áser kapuja egy, Nafthali kapuja egy:

Köröskörül tizennyolcezer sing; és a város neve ama naptól fogva: Ott
lakik az Úr!

DÁNIEL PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Jojakim, Júda királya uralkodásának harmadik esztendejében jöve
Nabukodonozor, a babiloni király Jeruzsálemre, és megszállá azt.

És kezébe adá az Úr Jojakimot, a Júda királyát, és az Isten háza
edényeinek egy részét; és vivé azokat Sineár földére, az ő istenének
házába, és az edényeket bevivé az ő istenének kincsesházába.

És mondá a király Aspenáznak, az udvarmesterek fejedelmének, hogy
hozzon az Izráel fiai közül és királyi magból való s előkelő származású
ifjakat,

A kikben semmi fogyatkozás nincsen, hanem a kik ábrázatra nézve
szépek, minden bölcseségre eszesek, és ismeretekkel bírnak és értenek
a tudományokhoz, és a kik alkalmatosak legyenek arra, hogy álljanak
a király palotájában; és tanítsák meg azokat a Káldeusok írására és
nyelvére.

És rendele nékik a király mindennapi szükségletül a királyi ételből és a
borból, melyből ő iszik vala, hogy így nevelje őket három esztendeig, és
azután álljanak a király előtt.

Valának pedig ezek között a Júda fiai közül: Dániel, Ananiás, Misáel és
Azariás.

És az udvarmesterek fejedelme neveket ada nékik; tudniillik elnevezé
Dánielt Baltazárnak, Ananiást Sidráknak, Misáelt Misáknak, Azariást
Abednegónak.

De Dániel eltökélé az ő szívében, hogy nem fertőzteti meg magát a király
ételével és a borral, a melyből az iszik vala, és kéré az udvarmesterek
fejedelmét, hogy ne kelljen magát megfertőztetnie.

És az Isten kegyelemre és irgalomra méltóvá tevé Dánielt az
udvarmesterek fejedelme előtt;

És mondá az udvarmesterek fejedelme Dánielnek: Félek én az én uramtól, a
királytól, a ki megrendelte a ti ételeteket és italotokat; minek lássa,
hogy a ti orczátok hitványabb amaz ifjakénál, a kik egykorúak veletek?
és így bűnbe kevernétek az én fejemet a királynál.

És mondá Dániel a felügyelőnek, a kire az udvarmesterek fejedelme bízta
vala Dánielt, Ananiást, Misáelt és Azariást:

Tégy próbát, kérlek a te szolgáiddal tíz napig, és adjanak nékünk
zöldségféléket, hogy azt együnk, és vizet, hogy azt igyunk.

Azután mutassák meg néked a mi ábrázatunkat és amaz ifjak ábrázatát,
a kik a király ételével élnek, és a szerint cselekedjél majd a te
szolgáiddal.

És engede nékik ebben a dologban, és próbát tőn velük tíz napig.

És tíz nap mulva szebbnek látszék az ő ábrázatuk, és testben kövérebbek
valának mindazoknál az ifjaknál, a kik a király ételével élnek vala.

Elvevé azért a felügyelő az ő ételöket és az ő italokul rendelt bort, és
ad vala nékik zöldségféléket.

És ada az Isten ennek a négy gyermeknek tudományt, minden írásban való
értelmet és bölcseséget; Dániel pedig értett mindenféle látomáshoz és
álmokhoz is.

Miután pedig elmúlt az idő, a mikorra meghagyta vala a király, hogy
eléje vigyék őket, bevivé őket az udvarmesterek fejedelme Nabukodonozor
elé.

És szóla velök a király, és mindnyájok között sem találtaték olyan, mint
Dániel, Ananiás, Misáel és Azariás, és állának a király előtt.

És minden bölcs és értelmes dologban, a mely felől a király tőlök
tudakozódék, tízszerte okosabbaknak találá őket mindazoknál az
írástudóknál és varázslóknál, a kik egész országában valának.

És ott vala Dániel a Cyrus király első esztendejéig.

2. Fejezet

És Nabukodonozor uralkodásának második esztendejében álmokat láta
Nabukodonozor, és nyugtalan lőn az ő lelke, és álma félbeszakadt.

És mondá a király, hogy hívjanak írástudókat, varázslókat, bűbájosokat
és Káldeusokat, hogy fejtsék meg a királynak az ő álmait; és bemenének
azok, és állának a király elé.

És monda nékik a király: Álmot láttam, és nyugtalan a lelkem megtudni az
álmot.

És mondák a Káldeusok a királynak sziriai nyelven: Király, örökké élj!
mondd meg az álmot a te szolgáidnak és megjelentjük az értelmét.

Felele a király, és monda a Káldeusoknak: Az én szavam áll! Ha tehát meg
nem mondjátok nékem az álmot és annak értelmét, darabokra tépettek, és a
ti házaitok szemétdombokká tétetnek.

Ha pedig az álmot és annak értelmét megjelentitek: ajándékokat, jutalmat
és nagy tisztességet vesztek tőlem; ezért az álmot és annak értelmét
jelentsétek meg nékem.

Felelének másodszor, és mondának: A király mondja meg az álmot az ő
szolgáinak: és az értelmét megjelentjük.

Felele a király, és monda: Bizonnyal tudom én, hogy csak időt akartok ti
nyerni, mert látjátok, hogy áll az én szavam.

Hogy ha az álmot meg nem mondjátok nékem, csak egy ítélet lehet
felőletek: hogy hamis és tétovázó beszédet koholtok, hogy azzal
tartsatok engem, míg az idő múlik. Mondjátok meg azért nékem az álmot,
akkor tudom, hogy az értelmét is megjelenthetitek nékem.

Felelének a Káldeusok a királynak, és mondák: Nincs ember a földön, a
ki a király dolgát megjelenthesse: mivelhogy bármilyen nagy és hatalmas
király sem kívánt még egyetlen írástudótól, varázslótól és Káldeustól
sem ilyen dolgot.

Mert a dolog, a mit a király kíván, igen nehéz, és nincs más, a ki azt
megjelenthesse a király előtt, hanemha az istenek, a kik nem lakoznak
együtt az emberekkel.

E miatt a király megharaguvék és igen felgerjede, és meghagyá, hogy a
babiloni bölcsek mind veszíttessenek el.

És a parancsolat kiméne, hogy öljék meg a bölcseket; és keresik vala
Dánielt és az ő társait, hogy megölettessenek.

Ekkor Dániel bölcsen és értelmesen felele Arióknak, a királyi testőrség
fejének, a ki kiment vala, hogy megölesse a babiloni bölcseket.

Szóla és monda Arióknak, a király főemberének: Miért e kegyetlen
parancsolat a királytól? Akkor Ariók elmondá a dolgot Dánielnek.

És beméne Dániel, és kéré a királyt, hogy adjon néki időt, hogy
megjelenthesse az értelmet a királynak.

Ekkor Dániel haza méne, és elmondá e dolgot Ananiásnak, Misáelnek és
Azariásnak, az ő társainak:

Hogy kérjenek az egek istenétől irgalmasságot e titok végett, hogy el ne
veszszenek Dániel és az ő társai a többi babiloni bölcsekkel együtt.

Akkor Dánielnek megjelenteték az a titok éjjeli látásban. Áldá akkor
Dániel az egek Istenét.

Szóla Dániel, és monda: Áldott legyen az Istennek neve örökkön örökké:
mert övé a bölcseség és az erő.

És ő változtatja meg az időket és az időknek részeit; dönt királyokat
és tesz királyokat; ád bölcseséget a bölcseknek és tudományt az
értelmeseknek.

Ő jelenti meg a mély és elrejtett dolgokat, tudja mi van a setétségben;
és világosság lakozik vele!

Néked adok hálát, atyáimnak Istene, és dicsérlek én téged, hogy
bölcseséget és erőt adtál nékem, és mostan megjelentetted nékem, a mit
kértünk tőled; mert a király dolgát megjelentetted nékünk!

Beméne azért Dániel Ariókhoz, a kit rendelt vala a király, hogy
elveszítse a babiloni bölcseket; elméne azért, és mondá néki: A babiloni
bölcseket ne veszíttesd el; vígy engem a király elé és a megfejtést
tudtára adom a királynak.

Akkor Ariók sietve bevivé Dánielt a király elébe, és mondá: Találtam
férfiút Júdának fogoly fiai között, a ki a megfejtést megjelenti a
királynak.

Szóla a király, és monda Dánielnek, a kit Baltazárnak nevezének:
Csakugyan képes vagy megjelenteni nékem az álmot, a melyet láttam, és
annak értelmét?

Felele Dániel a király előtt, és mondá: A titkot, a melyről a király
tudakozódék, a bölcsek, varázslók, írástudók, jövendőmondók meg nem
jelenthetik a királynak;

De van Isten az égben, a ki a titkokat megjelenti; és ő tudtára adta
Nabukodonozor királynak: mi lészen az utolsó napokban. A te álmod és a
te fejed látása a te ágyadban ez volt:

Néked, oh király! gondolataid támadtak a te ágyadban a felől, hogy mik
lesznek ez után, és a ki megjelenti a titkokat, megjelentette néked azt,
a mi lesz.

Nékem pedig ez a titok nem bölcseségből, a mely bennem minden élő felett
volna, jelentetett meg, hanem azért, hogy a megfejtés tudtára adassék a
királynak és te megértsed a te szívednek gondolatait.

Te látád, oh király, és ímé egy nagy kép; ez a kép, mely hatalmas vala
és kiváló az ő fényessége, előtted áll vala, és az ábrázata rettenetes
volt.

Annak az állóképnek feje tiszta aranyból, melle és karjai ezüstből, hasa
és oldalai rézből,

Lábszárai vasból, lábai pedig részint vasból, részint cserépből valának.

Nézed vala, a míg egy kő leszakad kéz érintése nélkül, és letöré azt az
állóképet vas- és cseréplábairól, és darabokra zúzá azokat.

Akkor egygyé zúzódék a vas, cserép, réz, ezüst és arany, és lőnek mint a
nyári szérűn a polyva, és felkapá azokat a szél, és helyöket sem találák
azoknak. Az a kő pedig, a mely leüté az állóképet nagy hegygyé lőn, és
betölté az egész földet.

Ez az álom, és az értelmét is megmondjuk a királynak.

Te, oh király! királyok királya, kinek az egek Istene birodalmat,
hatalmat, erőt és dicsőséget adott;

És valahol emberek fiai, mezei állatok és égi madarak lakoznak, a
te kezedbe adta azokat, és úrrá tett téged mindezeken: Te vagy az
arany-fej.

És utánad más birodalom támad, alábbvaló mint te; és egy másik, egy
harmadik birodalom, rézből való, a mely az egész földön uralkodik.

A negyedik birodalom pedig erős lesz, mint a vas; mert miként a vas
széttör és összezúz mindent; bizony mint a vas pusztít, mind amazokat
szétzúzza és elpusztítja.

Hogy pedig lábakat és ujjakat részint cserépből, részint vasból valónak
láttál: a birodalom kétfelé oszol, de lesz benne a vasnak erejéből, a
mint láttad, hogy a vas elegy volt az agyagcseréppel.

És hogy a lába ujjai részint vas, részint cserép: az a birodalom részint
erős, részint pedig törékeny lesz.

Hogy pedig vasat elegyülve láttál agyagcseréppel: azok emberi mag által
vegyülnek össze, de egymással nem egyesülnek, minthogy a vas nem egyesül
a cseréppel.

És azoknak a királyoknak idejében támaszt az egek Istene birodalmat,
mely soha örökké meg nem romol, és ez a birodalom más népre nem száll át
hanem szétzúzza és elrontja mindazokat a birodalmakat, maga pedig megáll
örökké.

Minthogy láttad, hogy a hegyről kő szakad le vala kéz érintése nélkül,
és szétzúzá a vasat, rezet, cserepet, ezüstöt és aranyat: a nagy Isten
azt jelentette meg a királynak, a mi majd ezután lészen; és igaz az
álom, és bizonyos annak értelme.

Akkor Nabukodonozor király arczra borula és imádá Dánielt, és meghagyá,
hogy ételáldozattal és jó illattal áldozzanak néki.

Szóla a király Dánielnek, és monda: Bizonynyal a ti Istenetek, ő az
isteneknek Istene, és a királyoknak ura és a titkok megjelentője, hogy
te is megjelenthetted ezt a titkot!

Akkor a király fölmagasztalá Dánielt, és sok nagy ajándékot ada néki, és
hatalmat adott néki Babilonnak egész tartománya felett, és a babiloni
összes bölcseknek előljárójávátevé őt.

És Dániel kéré a királyt, hogy Sidrákot, Misákot Abednégót rendelje a
babiloni tartomány gondviselésére; Dániel pedig a király udvarában vala.

3. Fejezet

Nabukodonozor király csináltata egy arany állóképet, magassága hatvan
sing, szélessége hat sing; felállíttatá azt a Dura mezején, Babilon
tartományában.

És Nabukodonozor király egybegyűjteté a fejedelmeket, helytartókat,
kormányzókat, bírákat, kincstartókat, tanácsosokat, törvénytevőket
és a tartományok minden igazgatóját, hogy jőjjenek az állóképnek
felavatására, a melyet Nabukodonozor király állíttatott vala.

Akkor egybegyűlének a fejedelmek, helytartók, kormányzók, bírák,
kincstartók, tanácsosok, törvénytevők és a tartományok minden igazgatója
az állókép felavatására. a melyet Nabukodonozor király állíttatott, és
megállának az állókép előtt, a melyet Nabukodonozor állíttatott.

És a hírnök hangosan kiálta: Meghagyatik néktek, oh népek, nemzetek és
nyelvek!

Mihelyt halljátok a kürtnek, sípnak, cziterának, hárfának, lantnak,
dudának és mindenféle hangszernek szavát: boruljatok le, és imádjátok az
arany állóképet, a melyet Nabukodonozor király állíttatott.

Akárki pedig, a ki nem borul le és nem imádja, tüstént bevettetik az
égő, tüzes kemenczébe.

Azért mihelyt hallák mind a népek a kürtnek, sípnak, cziterának,
hárfának, lantnak és mindenféle hangszernek szavát: leborulának, mind a
népek, nemzetségek és nyelvek, és imádák az arany állóképet, a melyet
Nabukodonozor király állíttatott.

Elmenének azért ebben az időben káldeabeli férfiak, és vádat emelének a
zsidók ellen;

Szólának pedig és mondák Nabukodonozor királynak: Király! örökké élj!

Te, oh király! parancsolatot adtál ki, hogy minden ember, mihelyt
meghallja a kürtnek, sípnak, cziterának, hárfának, lantnak, dudának
és mindenféle hangszernek szavát: boruljon le, és imádja az arany
állóképet;

A ki pedig nem borul le és nem imádja, vettessék be az égő, tüzes
kemenczébe.

Vannak zsidó férfiak, a kiket a babiloni tartomány gondviselésére
rendeltél, Sidrák, Misák és Abednégó: ezek a férfiak nem becsülnek
téged, oh király, a te isteneidet nem tisztelik, és az arany állóképet,
a melyet felállíttattál, nem imádják.

Akkor Nabukodonozor király nagy haraggal és felgerjedéssel meghagyá,
hogy hozzák elő Sidrákot, Misákot és Abednégót; erre elhozák a férfiakat
a király elé.

Szóla Nabukodonozor, és monda nékik: Sidrák, Misák és Abednégó!
Szántszándékból nem tisztelitek-é az én istenemet és nem imádjátok-é az
arany állóképet, a melyet felállíttattam?

Ha tehát készek vagytok: mihelyt halljátok a kürtnek, sípnak,
cziterának, hárfának, lantnak, dudának és mindenféle hangszernek szavát,
leboruljatok és imádjátok az állóképet, a melyet én csináltattam. De ha
nem imádjátok, tüstént bevettettek az égő, tüzes kemenczébe; és kicsoda
az az Isten, a ki kiszabadítson titeket az én kezeimből?

Felelének Sidrák, Misák és Abednégó, és mondának a királynak: Oh
Nabukodonozor! Nem szükség erre felelnünk néked.

Ímé, a mi Istenünk, a kit mi szolgálunk, ki tud minket szabadítani az
égő, tüzes kemenczéből, és a te kezedből is, oh király, kiszabadít
minket.

De ha nem tenné is, legyen tudtodra, oh király, hogy mi a te isteneidnek
nem szolgálunk, és az arany állóképet, amelyet felállíttatál, nem
imádjuk.

Akkor Nabukodonozor eltelék haraggal, és az ő orczájának színe
elváltozék Sidrák, Misák és Abednégó ellen; azért szóla, és meghagyá,
hogy fűtsék be a kemenczét hétszerte inkább, mint szokták vala befűteni.

És meghagyá a legerősebb férfiaknak az ő seregében, hogy kötözzék meg
Sidrákot, Misákot és Abednégót, és vessék őket az égő, tüzes kemenczébe.

Erre ezek a férfiak alsó ruhástul, köntösöstül, palástostul és egyéb
öltönyöstül megkötöztettek, és az égő, tüzes kemenczébe vettettek.

A miatt azonban, hogy a király parancsolata szigorú volt és a kemencze
rendkivül izzó vala: azokat a férfiakat, a kik Sidrákot, Misákot és
Abednégót felvitték, megölé a tűznek lángja.

Az a három férfiú pedig: Sidrák, Misák és Abednégó, az égő, tüzes
kemenczébe esék megkötözve.

Akkor Nabukodonozor király megijedt és sietve felkele, szóla és monda az
ő tanácsosainak: Nem három férfiút veténk-é a tűz közepébe megkötözve?
Felelének és mondának a királynak: Bizonyára, oh király!

Felele, és monda: Ímé, négy férfiút látok szabadon járni a tűz
közepében, és semmi sérelem sincs bennök, és a negyediknek ábrázata
olyan, mint valami istenek-fiáé.

Nabukodonozor ekkor az égő, tüzes kemencze szájához járula, és szóla és
monda: Sidrák, Misák és Abednégó, a felséges Istennek szolgái, jertek
ki és jőjjetek ide! Azonnal kijövének Sidrák, Misák és Abednégó a tűz
közepéből.

És egybegyűlvén a fejedelmek, helytartók és kormányzók és király
tanácsosai, nézik vala ezeket a férfikat, hogy a tűznek semmi hatalma
nem lett az ő testükön, és hogy egy hajszáluk sem égett meg, és az ő
alsó ruháik meg nem változtak, és a tűz szaga sem járta át őket.

Szóla Nabukodonozor, és monda: Áldott ezeknek Istene, a Sidrák, Misák
és Abednégó Istene, a ki küldötte az ő angyalát és kiszabadította az ő
szolgáit, a kik ő benne bíztak; és a király parancsolatát megszegték és
veszedelemre adták az ő testöket és nem szolgáltak és nem imádtak más
istent az ő Istenökön kivül.

Parancsolom azért, hogy minden nép, nemzetség és nyelv, a mely káromlást
mond Sidrák, Misák és Abednégó Istene ellen, darabokra tépessék, és
annak háza szemétdombbá tétessék: mert nincs más Isten, a ki így
magszabadíthasson.

Akkor a király nagy tisztességre emelé Sidrákot, Misákot és Abednégót
Babilon tartományában.

Nabukodonozor király minden népnek, nemzetnek és nyelveknek, a kik az
egész földön lakoznak, mondá: Békességetek bőséges legyen!

A jeleket és csudákat, a melyeket cselekedett velem a felséges Isten,
illendő dolognak tartom megjelenteni.

Mely nagyok az ő jelei és mely hatalmasak az ő csudái! az ő országa
örökkévaló ország és az ő uralkodása nemzedékről nemzedékre száll.

4. Fejezet

Én Nabukodonozor békében valék az én házamban, és virágzó az én
palotámban.

Álmot láték és megrettente engem, és a gondolatok az én ágyamban, és az
én fejemnek látásai megháborítának engem.

És parancsolatot adék, hogy hozzák előmbe Babilonnak minden bölcsét,
hogy az álom jelentését tudassák velem.

Akkor bejövének az írástudók, varázslók, Káldeusok és jövendőmondók; és
én elbeszélém nékik az álmot, de az értelmét nem jelentették meg nékem.

Végezetre bejöve elém Dániel, a kinek neve Baltazár, mint az én
istenemnek neve, és a kiben a szent isteneknek lelke van, és elmondám
néki az álmot.

Baltazár, az írástudók elseje, tudom, hogy a szent isteneknek lelke van
benned, és semmi titok sem homályos előtted, az én álmom látásait, a
miket láttam, és azoknak jelentéséd beszéld el.

Az én fejem látásai az én ágyamban ezek voltak: Látám, hogy ímé, egy fa
álla a föld közepette, és annak magassága rendkivüli volt.

Nagy volt a fa és erős, és magassága az égig ért, és az egész föld
széléig volt látható.

Levelei szépek és gyümölcse sok, és táplálék vala rajta mindeneknek;
alatta árnyékot talála a mező vada, és ágain lakozának az ég madarai, és
róla evék minden élő.

Látám fejem látásaiban az én ágyamban, és ímé: egy Vigyázó és Szent
szálla alá az égből;

Erősen kiálta, és így szóla: Vágjátok ki a fát és vagdaljátok le az
ágait, rázzátok le leveleit és hányjátok szét gyümölcseit, fussanak el a
vadak alóla, és a madarak az ő ágairól.

De gyökerének törzsökét hagyjátok meg a földben, és vas és ércz
lánczokba verve a mező füvén; égi harmattal öntöztessék, és barmokkal
legyen része a föld füvében.

Az ő emberi szíve változzék el, és baromnak szíve adassék néki, és hét
idő múljon el felette.

Vigyázók határozatából van ez a rendelet, és a Szentek parancsolata ez
a végzés, hogy megtudják az élők, hogy a felséges Isten uralkodik az
emberek birodalmán, és a kinek akarja, annak adja azt, és az emberek
között az alábbvalót emeli fel arra.

Ezt az álmot láttam én, Nabukodonozor király, és te, Baltazár, mondd meg
annak értelmét; mivelhogy az én országomnak egyetlen bölcse sem tudta
nékem megmondani a jelentését; de te tudod, mert szent isteneknek lelke
van benned.

Ekkor Dániel, a kinek neve Baltazár, közel egy óráig rémüldözék, és
az ő gondolatai háboríták őt. Szóla a király, és monda: Baltazár, az
álom és annak jelentése meg ne rettentsenek téged! Felele Baltazár, és
monda: Uram, az álom szálljon a te gyűlölőidre, magyarázata pedig a te
ellenségeidre!

A fa, a melyet láttál, a mely nagy és erős volt, és a melynek magassága
az eget érte és ellátszék az egész földre;

És levelei szépek, gyümölcse pedig sok, és táplálék rajta mindeneknek;
alatta tartózkodék a mező minden vada, és ágain az égi madarak
lakozának:

Te vagy az, oh király, a ki nagygyá és erőssé lettél, a kinek nagysága
megnövekedék és fölér az égig, és hatalmad a föld végéig.

Hogy pedig láta a király Vigyázót és Szentet leszállani az égből, és
azt mondá: Vágjátok le a fát és pusztítsátok el azt; de gyökereinek
törzsökét a földben hagyjátok, és vas és ércz lánczokba verve a mező
füvén, és égi harmattal öntöztessék és a mezei barmokkal legyen része, a
míg hét idő múlik el felette;

Ez a jelentése, oh király, és a felséges Isten végezése ez, a mely
bekövetkezik az én uramra, a királyra,

És kivetnek téged az emberek közül, és a mezei barmokkal lesz a te
lakozásod, és füvet adnak enned, mint az ökröknek, és égi harmattal
öntöznek téged, és hét idő múlik el feletted, mígnem megérted, hogy a
felséges + Isten uralkodik az emberek birodalmán, és annak adja azt, a
kinek akarja.

Hogy pedig mondák, hogy a fa gyökereinek törzsökét hagyják meg: országod
megmarad néked, mihelyest megismered, hogy az Ég uralkodik.

Azért, oh király, az én tanácsom tessék néked, és vétkeidtől igazság
által szabadulj és a te hamisságaidtól a szegényekhez való irgalmasság
által. Így talán tartós lesz a békességed.

Mindez betelék Nabukodonozor királyon.

Tizenkét hónap mulva a babiloni királyi palotán sétála.

Szóla a király és mondá: Nem ez-é ama nagy Babilon, a melyet én
építettem királyság házának, az én hatalmasságom ereje által és
dicsőségem tisztességére?

Még a szó a király szájában volt, a mikor szózat szálla le az égből:
Néked szól, oh Nabukodonozor király, a birodalom elvétetett tőled.

És kivetnek téged az emberek közül, és a mezei barmokkal lesz a
lakozásod, és füvet adnak enned, mint az ökröknek, és hét idő múlik el
feletted, a míg megesméred, hogy a felséges Isten uralkodik az emberek
birodalmán, és annak adja azt, a kinek akarja.

Abban az órában betelék a beszéd Nabukodonozoron: és az emberek közül
kivetteték, és füvet evék mint az ökrök, és égi harmattal öntözteték az
ő teste, mígnem szőre megnöve, mint a saskeselyű tolla, és körmei, mint
a madarakéi.

És az idő elteltével én, Nabukodonozor, szemeimet az égre emelém, és
az én értelmem visszajöve, és áldám a felséges Istent, és dícsérém és
dicsőítém az örökké élőt, kinek hatalma örökkévaló hatalom és országa
nemzedékről-nemzedékre áll.

És a föld minden lakosa olyan mint a semmi; és az ő akaratja szerint
cselekszik az ég seregében és a föld lakosai között, és nincs, a ki az ő
kezét + megfoghatná és ezt mondaná néki: Mit cselekedtél?

Abban az időben visszatére hozzám az én értelmem, és országom
dicsőségére az én ékességem, és méltóságom is visszatére hozzám, és az
én tanácsosaim és főembereim fölkeresének engem, és visszahelyeztettem
az én országomba, és rendkívüli nagyság adatott nékem.

Most azért én, Nabukodonozor, dicsérem, magasztalom és dicsőítem a
mennyei királyt: mert minden cselekedete igazság, és az ő utai ítélet,
és azokat, a kik + kevélységben járnak, megalázhatja.

5. Fejezet

Belsazár király nagy lakomát szerze az ő ezer főemberének, és az ezer
előtt bort ivék.

Borozás közben mondá Belsazár, hogy hozzák elő az arany és ezüst
edényeket, a melyeket elvive Nabukodonozor, az ő atyja a jeruzsálemi
templomból, hogy igyanak azokból a király és az ő főemberei, az ő
feleségei és az ő ágyasai.

Akkor előhozák az arany edényeket, a melyeket elvivének az Isten házának
templomából, mely Jeruzsálemben vala, és ivának azokból a király és az ő
főemberei, az ő feleségei és az ő ágyasai.

Bort ivának, és dicsérék az arany-, ezüst-, ércz-, vas- fa- és
kőisteneket.

Abban az órában emberi kéznek ujjai tünének fel, és írának a
gyertyatartóval szemben a király palotájának meszelt falán, és a király
nézé azt a kézfejet, a mely ír vala.

Ekkor a király ábrázatja megváltozék, és az ő gondolatai megháboríták
őt, és derekának inai megoldódának és az ő térdei egymáshoz verődének.

Erősen kiáltozék a király, hogy hozzák elő a varázslókat, a Káldeusokat
és jövendölőket. Szóla a király és monda a babiloni bölcseknek: Akárki
legyen az az ember, a ki elolvassa ezt az írást, és annak értelmét
megjelenti nékem, bíborba öltöztetik és aranyláncz lesz a nyakában, és
mint harmadik parancsol az országban.

Akkor bemenének a király bölcsei mind, de nem tudták elolvasni az írást,
sem annak értelmét megfejteni a királynak.

Akkor Belsazár király igen megrettene, és az ő ábrázatja elváltozék
rajta, és az ő főemberei is megzavarodának.

A királyasszony a király és az ő főembereinek beszédei miatt beméne a
lakoma házába, és szóla a királyasszony, és monda: Király, örökké élj!
Ne rettentsenek téged a te gondolataid, és a te ábrázatod ne változzék
el!

Van egy férfiú a te országodban, a kiben a szent isteneknek lelke van,
és a te atyád idejében értelem, tudomány, és az istenek bölcseségéhez
hasonló bölcseség találtaték benne, és a kit Nabukodonozor király, a te
+ atyád, az írástudók, varázslók, Káldeusok és jövendölők fejévé tőn;
igen, a te atyád, a király;

Mivelhogy Dánielben, a kit a király Baltazárnak nevezett, nagyobb lélek,
tudomány és értelem, álmoknak magyarázata és titkok megjelentetése és
rejtélyek megfejtése találtatott. Most azért hivattassék elő Dániel, és
ő megjelenti az értelmet.

Erre Dániel a király elé viteték. Szóla a király, és monda Dánielnek: Te
vagy-é ama Dániel, a ki a júdabeli foglyok fiai közül való, a kit ide
hozott a király, az én atyám, Júdából?

És a ki felől hallottam, hogy az isteneknek lelke van benned, és értelem
és tudomány és kiváló bölcseség találtatott te benned?

Csak imént hozatának elém a bölcsek és varázslók, hogy elolvassák ezt
az írást és jelentését tudassák velem; de nem tudják a dolog értelmét
megjelenteni.

De felőled azt hallottam, hogy te tudod az értelmet megfejteni és a
titkokat megoldani; most azért, ha el tudod olvasni ezt az írást és
értelmét nékem megmondani, bíborba öltöztetel és aranyláncz lesz a
nyakadon, és mint harmadik uralkodol az országban.

Erre Dániel felele, és monda a királynak: Ajándékaid tiéid legyenek, és
adományaidat másnak adjad, mindazáltal az írást elolvasom a királynak,
és jelentését megmondom néki.

Te, oh király! A felséges Isten birodalmat és méltóságot, dicsőséget és
tisztességet ada Nabukodonozornak, a te atyádnak;

És a méltóság miatt, a melyet ada néki, a népek, nemzetek és nyelvek
mind féltek és rettegtek tőle; megölt, a kit akart; és életben tartott a
kit akart; felemelt, a kit akart; és megalázott, a kit akart;

De mikor a szíve felfuvalkodott, és a lelke megkeményedett
megátalkodottan: levetteték az ő birodalmának királyi székéből, és
dicsőségét elvevék tőle;

És az emberek fiai közül kivetteték, és az ő szíve olyanná lőn, mint a
barmoké és a vadszamarakkal lőn az ő lakása, és fűvel etették őt, mint
az ökröket, és teste égi harmattal öntöztetett, míg megismeré, hogy a
felséges Isten uralkodik az emberek országán, és azt helyezteti arra, a
kit akar.

És te, Belsazár, az ő fia, nem aláztad meg a szívedet, noha mindezt
tudtad.

Sőt felemelkedtél az egek Ura ellen, és az ő házának edényeit elődbe
hozták, és te és a te főembereid, a te feleségeid és a te ágyasaid bort
ittak azokból; és az ezüst- és arany-, ércz-, vas-, fa- és kőisteneket
dícséréd, a kik nem látnak, sem nem hallanak, sem nem értenek; az Istent
pedig, a kinek kezében van a te + lelked, és előtte minden te útad, nem
dicsőítetted.

Azért küldetett ő általa ez a kéz, és jegyeztetett fel ez az írás.

És ez az írás, a mely feljegyeztetett: Mene, Mene, Tekel, Ufarszin!

Ez pedig e szavaknak az értelme: Mene, azaz számba vette Isten a te
országlásodat és véget vet annak.

Tekel, azaz megmérettél a mérlegen és híjjával találtattál.

Peresz, azaz elosztatott a te országod és adatott a médeknek és
persáknak.

Akkor szóla Belsazár, és öltöztették Dánielt bíborba, és aranylánczot
vetének nyakába, és kikiálták felőle, hogy ő parancsol mint harmadik az
országban.

Ugyanazon az éjszakán megöleték Belsazár, + a Káldeusok királya.

És a méd Dárius foglalá el az országot mintegy hatvankét esztendős
korában.

6. Fejezet

Tetszék Dáriusnak, és rendele a birodalom fölé százhúsz tiszttartót,
hogy az egész birodalomban legyenek;

És azok fölé három igazgatót, a kik közül egy vala Dániel, hogy a
tiszttartók nékik adjanak számot, és a királynak semmi károsodása ne
legyen.

Akkor ez a Dániel felülhaladá az igazgatókat és a tiszttartókat,
mivelhogy rendkivüli lélek volt benne, úgy hogy a király őt szándékozék
tenni az egész birodalom fölé.

Akkor az igazgatók és tiszttartók igyekvének okot találni Dániel ellen a
birodalom dolgai miatt; de semmi okot vagy vétket nem találhatának; mert
hűséges volt, és semmi fogyatkozás, sem vétek nem találtaték benne.

Akkor mondák azok a férfiak: Nem találunk ebben a Dánielben semmi okot,
hacsak nem találhatunk ellene valamit az ő Istenének törvényében!

Akkor azok az igazgatók és tiszttartók berohantak a királyhoz, és így
szólának: Dárius király, örökké élj!

Tanácsot tartottak az ország összes igazgatói: a helytartók, fejedelmek,
tanácsosok és a kormányzók, hogy királyi végzés hozassék, és erős
tilalom adassék, hogy ha valaki harmincz napig kér valamit valamely
istentől vagy embertől, tekívüled, oh király, vettessék az oroszlánok
vermébe.

Most azért, oh király, erősítsd meg e tilalmat és add ki írásban, hogy
meg ne változtassék a médek és persák vissza nem vonható törvénye
szerint.

Annakokáért Dárius király adott írást és tilalmat.

Dániel pedig, a mint megtudta, hogy megiratott az írás, beméne az ő
házába; és az ő felső termének ablakai nyitva valának Jeruzsálem felé
és háromszor + napjában térdeire esék, könyörge és dícséretet tőn az ő
Istene előtt, a miként azelőtt cselekszik vala.

Akkor azok a férfiak berohantak és magtalálák Dánielt, a mint könyörge
és esedezék az ő Istene előtt.

Ekkor bemenének, és mondák a királynak a király tilalma felől: Nem
megírtad-é a tilalmat; hogy ha valaki kér valamit valamely istentől vagy
embertől harmincz napig, tekívüled oh király, vettessék az oroszlánok
vermébe? Felele a király és monda: Áll a szó! a médek és persák vissza
nem vonható törvénye szerint.

Erre felelének, és mondák a királynak: Dániel, a ki a júdabeli foglyok
+ fiai közül való, nem becsül téged, oh király, sem a tilalmat, a mit
megírtál; hanem háromszor napjában elkönyörgi könyörgését.

Akkor a király, a mint hallotta ezt, igen restelkedék a miatt, és szíve
szerint azon volt, hogy Dánielt megszabadítsa, és napnyugotig törekedék
őt megmenteni.

Erre azok a férfiak berohantak a királyhoz, és mondák a királynak: Tudd
meg, király, hogy ez a médek és persák törvénye, hogy semmi tilalom vagy
végzés, a melyet a király rendel, meg ne változtassék.

Erre szóla a király, és előhozák Dánielt, és veték az oroszlánok
vermébe. Szóla a király, és mondá Dánielnek: A te Istened, a kinek te
szüntelen szolgálsz, ő szabadítson meg téged!

És hozának egy követ, és oda tevék a verem szájára, és megpecsétlé a
király az ő gyűrűjével és az ő főembereinek gyűrűivel, hogy semmi meg ne
változtassék Dánielre nézve.

Erre eltávozék a király az ő palotájába, és étlen tölté az éjszakát, és
vigasságtevő szerszámokat sem hozata eléje; kerülte őt az álom.

Hajnalban a király azonnal felkele még szürkületkor, és sietve az
oroszlánok verméhez méne.

És mikor közel ére a veremhez, szomorú szóval kiálta Dánielnek; szóla
a király, és monda Dánielnek: Dániel! az élő Istennek szolgája, a te
Istened, a kinek te szüntelen szolgálsz, meg tudott-é szabadítani téged
az oroszlánoktól?

Akkor Dániel szóla a királynak: Király, örökké élj!

Az én Istenem elbocsátá az ő angyalát, és bezárá az oroszlánok száját és
nem árthattak nékem; mert ártatlannak találtattam ő előtte és te előtted
sem követten el, oh király, semmi vétket.

Akkor a király igen örvende, és Dánielt kihozatá a veremből. És kivevék
Dánielt a veremből, és semmi sérelem nem + találtaték ő rajta: mert hitt
az ő Istenében.

És parancsola a király, és előhozák azokat a férfiakat, a kik Dánielt
vádolák, és az oroszlánok vermébe vettetének mind ők, mind fiaik és
feleségeik; és még a verem fenekére sem jutának, a mikor rájok rontának
az oroszlánok és minden csontjokat összezúzták.

Akkor Dárius király ira minden népnek, nemzetnek és nyelvnek, a kik az
egész földön lakozának: Békességtek bőséges legyen!

Én tőlem adatott ez a végzés, hogy az én birodalmamnak minden országában
féljék és rettegjék a Dániel Istenét; mert ő az élő Isten, és örökké
megmarad, és az ő országa meg nem romol, és uralkodása mind végig
megtart;

A ki megment és megszabadít, jeleket és csodákat cselekszik mennyen és
földön; a ki megszabadította Dánielt az oroszlánok hatalmából.

És ennek a Dánielnek jó szerencsés lőn dolga a Dárius országában és a
persa Czírus országában.

7. Fejezet

Belsazárnak, a babiloni királynak első esztendejében álmot láta Dániel
és fejének látásait az ő ágyában. Az álmot akkor följegyzé a dolog
velejét elmondá.

Szóla Dániel, és monda: Látám az én látásomban éjszaka, és ímé, az égnek
négy szele háborút támaszta a nagy tengeren;

És négy nagy állat jöve fel a tengerből, egyik különböző a másiktól.

Az első olyan, mint az oroszlán, és sas szárnyai valának. Nézém, míg
szárnyai kitépettek, és felemelteték a földről, és mint valami ember,
lábra állíttaték és emberi szív adaték néki.

És ímé, más állat, a második, hasonló a medvéhez, és kele egyik
oldalára, és három oldalborda vala szájában fogai között, és így
szólának néki: Kelj fel és egyél sok húst!

Ez után látám, és ímé, egy másik, olyan mint a párducz, és négy
madárszárnya vala a hátán; és négy feje vala az állatnak, és hataloma
adaték néki.

Ezek után látám éjszakai látásokban, és ímé, negyedik állat, rettenetes
és iszonyú és rendkivül erős; nagy vasfogai valának, falt és zúzott
és a maradékot lábaival összetaposta, és ez különbözék mindazoktól az
állatoktól, a melyek előtte valának, és tíz szarva vala néki.

Mialatt a szarvakat szemlélém, ímé, másik kicsiny szarv növekedék ki
azok között, és három az elébbi szarvak közül kiszakasztaték ő előtte,
és ímé, emberszemekhez hasonló szemek valának ebben a szarvban, és
nagyokat szóló száj.

Nézém, míg királyi székek tétetének, és az öreg korú leüle, ruhája
hófehér, és fejének haja, mint a tiszta gyapjú széke tüzes láng, ennek
kerekei égő tűz;

Tűzfolyam foly és jő vala ki az ő színe felől; ezerszer ezeren
szolgálának néki, és tízezerszer tízezeren állának előtte; ítélők ülének
le, és könyvek + nyittatának meg.

Nézém akkor a nagyzó beszédek hangja miatt, a melyeket a szarv szóla;
nézém, míg megöleték az az állat, és az ő teste elvesze, és tűzbe
vetteték teste megégetésre.

A többi állatoktól is elvéteték az ő hatalmok; de ideig-óráig tartó élet
adaték nékik.

Látám éjszakai látásokban, és ímé az égnek felhőiben mint valami
emberfia jőve; és méne az öreg korúhoz, és eleibe vivék őt.

És ada néki hatalmat, dicsőséget és országot, és minden nép, nemzet és
nyelv néki szolgála; az ő hatalma örökkévaló hatalom, a mely el nem
múlik, és az ő országa meg nem rontatik.

Megrendülék én, Dániel, az én lelkemben ezek miatt, és fejem látásai
megháborítának engem.

Oda menék egyhez az ott állók közül, és bizonyosat kérék tőle mindezek
felől, és szóla nékem, és e dolognak értelmét tudatá velem;

Ezek a nagy állatok, mik négyen voltak, négy király, a kik támadnak e
földön.

De a magasságos egeknek szentei veszik majd az országot, és bírják az
országot örökké és örökkön örökké.

Akkor bizonyosat kívánék tudni a negyedik állat felől, a mely különbözék
mindamazoktól, és rendkivül rettenetes vala; vasfogai és érczkörmei
valának, falt és zúzott, és a maradékot lábaival összetaposta.

A tíz szarv felől is, a melyek a fején valának, és a felől, a mely utóbb
növekedék és három esék ki előle; és ennek a szarvnak szemei valának és
nagyokat szóló szája; termete is nagyobb a társaiénál.

Látám, hogy ez a szarv hadakozék a szentek ellen, és legyőzé őket.

Mígnem eljöve az öreg korú, és az ítélet adaték a magasságos +
egekszenteinek; és az idő eljöve, és elvevék az országot a szentek.

Így szóla: A negyedik állat negyedik ország lesz e földön, a mely különb
lesz minden országnál, és megeszi az egész földet, és eltapodja és
szétzúzza azt.

A tíz szarv pedig ez: Ebből az országból tíz király támad, és más
támad utánok, és az különb lesz mint az előbbiek, és három királyt fog
megalázni.

És sokat szól a Felséges ellen és a magasságos egek szenteit megrontja,
és véli, hogy megváltoztatja az időket és törvényt; és az ő + kezébe
adatnak ideig, időkig és fél időig.

De ítélők ülnek és az ő hatalmát elveszik, hogy megrontassék és végleg
elveszszen.

Az ország pedig és a hatalom és az egész ég alatt lévő országok nagysága
átadatik a magasságos egek szentei népének; az ő országa örökkévaló
ország, és minden hatalmasság néki szolgál és engedelmeskedik.

Itt vége lőn a beszédnek. Engemet, Dánielt pedig az én gondolatim igen
megrettentének és az én ábrázatom elváltozék rajtam; de e beszédet
megtartám szívemben.

8. Fejezet

Belsazár király uralkodásának harmadik esztendejében látomás jelenék meg
nékem, Dánielnek, annak utánna, a mely először jelent meg nékem.

És láték látomásban; és mikor láték, Susán várában voltam, a mely Elám
+ tartományában van; és láték látomásban, és ímé az Ulai folyam mellett
valék.

És felemelém szemeimet és látám, és ímé egy kos álla a folyam előtt,
és két szarva vala; és az a két szarv magas vala, de egyik a másiknál
magasabb, és a magasabb később növekedék.

Látám azt a kost szarvaival öklelkezni napnyugot, észak és dél felé
és semmi állat sem állhata meg előtte, és senki sem szabadíthata meg
kezéből, és tetszése szerint cselekedék, és nagygyá lőn.

És míg és szemlélém, ímé, egy kecskebak jöve napnyugot felől az egész
föld színére, és nem is illeté a földet; és ennek a baknak tekintélyes
szarva vala az ő szemei között.

És méne a kétszarvú koshoz, a melyet láték állani a folyam előtt; és
feléje futa erejének indulatában.

És látám a koshoz érni; és néki dühödött és leüté a kost, és letöré két
szarvát, és nem vala erő a kosban megállani előtte, és leüté a földre
és megtapodá, és nem vala a kosnak senkije, a ki őt megmentse annak
kezéből.

A kecskebak pedig igen nagygyá lőn; de mikor elhatalmasodék, eltörék a
nagy szarv, és helyébe négy tekintélyes szarv növe az égnek négy szele
felé.

És azok közül egyből egy kis szarv támada, és nagyon megnöve délre,
napkeletre és a kívánatos föld felé.

És megnöve mind az ég seregéig; és a földre vete némelyeket ama seregből
és a csillagokból, és azokat magtapodá.

És a seregnek fejedelméig növekedék, és elvette tőle a mindannapi
áldozatot, és elhányattaték az ő szentségének helye.

És sereg rendeltetett a mindennapi áldozat ellen, a vétek miatt; és
földre veti az igazságot, és cselekszik, és jó szerencséje van.

És hallék egy szentet szólni; és monda egyik szent annak, a ki szól
vala: Meddig tart e látomás a mindennapi áldozat és a pusztító vétek
felől? s a szent hely és a sereg meddig tapostatik?

És monda nékem: Kétezer és háromszáz estvéig és reggelig, azután kiderül
a szenthely igazsága.

És lőn, hogy mikor én, Dániel, látám e látomást és keresém az értelmét:
ímé előmbe álla egy férfiúhoz hasonló alak.

És emberi szót hallék az Ulai közén; kiálta pedig és monda: Gábriel,
értesd meg azzal a látást!

És oda jöve, a hol én állék, és a mint jöve, megrettenék és orczámra
esém, és monda nékem: Értsd meg, embernek fia! mert az utolsó időre szól
ez a látomás.

És mikor szóla velem, ájultan esém orczámmal a földre; de megillete
engem és helyemre állíta;

És monda: Ímé, én megmondom néked, mi lesz a haragnak végén? Mert a
végső időre szól.

Az a kétszarvú kos, melyet láttál, Médiának és Persiának királya.

A szőrös kecskebak Görögország királya, a nagy szarv pedig, a mely
szemei között vala, + az az első király.

Hogy pedig az letöretteték, és négy álla helyébe: négy ország támad
abból a nemzetből, de nem annak erejével.

És ezek országai után, mikor elfogynak a gonoszok, támad egy kemény
orczájú, ravaszságokhoz értő király.

És annak nagy ereje lesz, noha nem a maga ereje által, és
csudálatosképen pusztít és jó szerencsével halad és cselekszik, és
elpusztítja az erőseket és a szenteknek népét.

És a maga eszén jár, és szerencsés lesz az álnokság az ő kezében, és
szívében felfuvalkodik és hirtelen elveszt sokakat; sőt a fejedelmek
fejedelme ellen is feltámad, de kéz nélkül rontatik meg.

És az estvéről és reggelről való látomás, a mely megmondatott, igazság;
te azonban pecsételd be a látomást, mert + sok napra való.

És én, Dániel, elájulék és beteg valék néhány napig, de felkelék és
a király dolgát végezém; és álmélkodám ezen a látáson, és senki sem
értette.

9. Fejezet

Dáriusnak, az Asvérus fiának első esztendejében, a ki a Médiabeliek
nemzetségéből vala, a ki királylyá tétetett vala a Káldeusok országán;

Uralkodásának első esztendejében én, Dániel, megfigyeltem a könyvekben
az esztendők számát, a melyről az Úr ígéje lőn Jeremiás prófétához, hogy
hetven esztendőnek kell eltelni Jeruzsálem omladékain.

És orczámat az Úr Istenhez emelém, hogy keressem őt imádsággal,
könyörgéssel, bőjtöléssel, zsákban és hamuban.

És imádkozám az Úrhoz, az én Istenemhez, és vallást tevék, és mondám:
Kérlek, oh Uram, nagy és rettenetes Isten, a ki megtartja a szövetséget
és a kegyességet azoknak, a kik őt szeretik és teljesítik az ő
parancsolatait.

Vétkeztünk és gonoszságot míveltünk, hitetlenül cselekedtünk és pártot
ütöttünk ellened, és eltávoztunk a te parancsolataidtól és ítéleteidtől.

És nem hallgatánk a te szolgáidra, a prófétákra, a kik a te nevedben
szóltak a mi királyainknak, fejedelmeinknek, atyáinknak és az ország
egész népének.

Tied Uram az igazság, mienk pedig orczánk pirulása, a mint ez ma van
Júda férfiain, Jeruzsálem lakosain és az egész Izráelen, a közel és
távol valókon, mindama földeken, a melyekre kivetetted őket az ő
gonoszságuk miatt, a melylyel vétkeztek ellened.

Miénk, oh Uram, orczánk pirulása, a mi királyainké, fejedelmeinké és
atyáinké, a kik vétkeztünk ellened.

A mi Urunké Istenünké az irgalmasság és a bocsánat, mert + pártot
ütöttünk ellene;

És nem hallgattunk az Úrnak, a mi Istenünknek szavára, hogy járjunk az ő
törvényeiben, a melyeket alőnkbe adott, az ő szolgái, a próféták által.

És az egész Izráel áthágta a te törvényedet, és elhajlottak, hogy ne
hallgassanak a te szódra. Ezért reánk szakad az átok és eskü, a mely meg
van írva Mózesnek, az Isten szolgájának, törvényében; mert vétkeztünk
ellene!

És teljesíté az ő szavait, a melyeket szóla ellenünk, és a mi bíráink
ellen, a kik minket ítéltek, hogy nagy veszedelmet hoz reánk; mert nem
történt olyan az egész ég alatt, a milyen történt Jeruzsálemben.

A mint írva van a Mózes törvényében, az a veszedelem mind reánk jöve! És
az Úrnak, a mi Istenünknek szine előtt nem esedeztünk, hogy megtértünk
volna a mi álnokságainkból, és figyeltünk volna a te igazságodra.

Azért készen tartotta az Úr a veszedelmet, és azt reánk hozá: mert igaz
az Úr, a mi Istenünk minden cselekedetében, melyeket cselekszik; mert
nem hallgattunk az ő szavára.

Most azért, oh mi Urunk, Istenünk! a ki kihoztad a te népedet Égyiptom
földéből hatalmas kézzel, és nevet szereztél magadnak, mint ma is van:
vétkeztünk, gonoszul cselekedtünk!

Uram, a te igazságod teljessége szerint forduljon el, kérlek, a te
haragod és búsulásod a te városodtól, Jeruzsálemtől, a te szentséges
hegyedtől, mert a mi bűneinkért és a mi atyáink hamisságaiért +
gyalázatára van Jeruzsálem és a te néped mindeneknek mi körültünk.

És most hallgasd meg, oh Istenünk, a te szolgádnak könyörgését és
esedezéseit, és világosítsd meg az Úrért a te orczádat a te szent
helyeden, a mely elpusztíttatott.

Hajtsad, én Istenem, a te füledet hozzánk és hallgass meg; nyisd meg
szemeidet és tekintsd meg a mi pusztulásunkat és a várost, a mely a
te nevedről neveztetik; mert nem a mi igazságunkban, hanem a te nagy
irgalmasságodban bízva terjesztjük elődbe a mi esedezéseinket.

Uram, hallgass meg! Uram, légy kegyelmes! Uram, légy figyelmetes, és
cselekedd meg, ne késedelmezzél tennen magadért, oh én Istenem; mert a
te nevedről neveztetik a te városod és a te néped.

És még szólék és imádkozám, és vallást tevék és én bűnömről, és az én
népemnek, az Izráelnek bűnéről; és esedezésemet az Úr elé, az én Istenem
elé terjesztém az én Istenemnek szent hegyéért.

És még az imádságot mondom vala, mikor ama férfiú, Gábriel, a kit elébb
a látomásban láttam vala, sebességgel repülvén, megillete engem az
estvéli áldozat idején.

És értésemre adá, és szóla nékem és monda: Dániel, most jöttem ki, hogy
értelemre tanítsalak.

A te esedezésed kezdetén egy szózat támadt, és én eljöttem, hogy
megjelentsem; mert te kedves vagy: vedd eszedbe azért a szózatot, és
értsd meg a látomást!

Hetven hét szabatott a te népedre és szent városodra, hogy vége
szakadjon a gonoszságnak és bepecsételtessék a bűn, és hogy
eltöröltessék a hamisság és elhozassék az örök igazság, és
bepecsételtessék a látomás és a próféták, és felkenettessék a Szentek
szente.

Tudd meg azért és vedd eszedbe: A Jeruzsálem újraépíttetése felől
való szózat keletkezésétől a Messiás-fejedelemig hét hét és hatvankét
hét van és Újra megépíttetnek az utczák és a kerítések, + még pedig
viszantagságos időkben.

A hatvankét hét mulva pedig kiirtatik a Messiás és senkije sem lesz. És
a várost és a + szenthelyet elpusztítja a következő fejedelem népe; és
vége lesz mintegy vízözön által, és végig tart a háború, elhatároztatott
a pusztulás.

És egy héten át sokakkal megerősíti a szövetséget, de a hét felén véget
vet a véres áldozatnak és az ételáldozatnak, és útálatosságok szárnyán
pusztít, a míg az enyészet és a mi elhatároztatott, a pusztítóra szakad.

10. Fejezet

Czírusnak, Persia királyának harmadik esztendejében egy ige jelenteték
Dánielnek a + ki Baltazárnak nevezteték; igaz az ige és nagy bajról való
és figyele az igére és megérté a látomást.

Azokon a napokon én, Dániel, bánkódtam három egész hétig.

Kívánatos étket nem ettem, hús és bor nem ment az én számba, és soha sem
kentem meg magamat, míg el nem telék az egész három hét.

És az első hónapnak huszonnegyedik napján, ímé én a nagy folyóvíznek,
azaz a Hiddekelnek partján valék.

És felemelém szemeimet, és látám, és ímé: egy férfiú, gyolcsba öltözve,
és dereka ufázi aranynyal övezve.

És teste olyan mint a társiskő, és orczája olyan mint a villám, és
szemei olyanok mint az égő szövétnekek, karjai és lábatája mint az izzó
ércznek színe, és az ő beszédének szava olyan, mint a sokaság zúgása.

És egyedül én, Dániel láttam e látomást, a férfiak pedig, a kik velem
valának, nem látták a látomást; hanem nagy rettenés szálla reájok, és
elfutának, hogy elrejtőzzenek.

És én egyedül hagyattam, és látám ezt a nagy látomást, és semmi erő sem
marada bennem, és orczám eltorzula, és oda lőn minden erőm.

És hallám az ő beszédének szavát; és mikor hallám az ő beszédének
szavát, én ájultan orczámra esém, és pedig orczámmal a földre.

És ímé, egy kéz illete engem, és felsegített térdeimre és tenyereimre;

És monda nékem: Dániel, kedves férfiú! Értsd meg a beszédeket, a
melyeket én szólok néked, és állj helyedre, mert most te hozzád
küldettem! És mikor e szót szólá velem, felállék reszketve.

És monda nékem: Ne félj Dániel: mert az első naptól fogva, hogy szívedet
adtad megértésre és sanyargatásra a te Istened előtt, meghallgattattak a
te beszédid, és én a te beszédeid miatt jöttem.

De Persiának fejedelme ellenem állott huszonegy napig, és ímé Mihály,
egyike az előkelő fejedelmeknek, eljöve segítségemre, és én ott maradék
a persa királyoknál;

Jöttem pedig, hogy tudtodra adjam, a mi a te népedre az utolsó időkben
következik: mert a látomás azokra a napokra szól.

És mikor ilyen szavakkal szóla velem, orczámmal a földre esém és
megnémulék.

És ímé, olyan valaki, mint egy ember-fia, megilleté ajkaimat és
megnyitám a számat és szólék és mondám annak, a ki előttem + álla: Uram,
a látomás miatt reám fordulának az én fájdalmaim, annyira, hogy semmi
erőm nincsen.

És mi módon szólhat ezzel az én Urammal ennek az én Uramnak szolgája?
Hiszen bennem attól fogva nem álla meg az erő, és lélekzet sem marada
bennem.

És ismét illete engem az emberhez hasonló, és megerősíte engem.

És monda: Ne félj, te kedves férfiú békesség néked, légy erős és bizony
erős! És mikor szóla velem, megerősödém, és mondék: Szóljon az én Uram,
mert megerősítél engemet.

És monda: Tudod-é, miért jöttem hozzád? És most visszatérek, hogy
küzdjek a persa fejedelem ellen; és ha én kimegyek, + ímé Görögország
fejedelme jő elő!

De megjelentem néked, a mi fel van jegyezve az igazság írásában; és
senki sincsen, a ki én velem tartana ezek ellenében, hanem csak Mihály a
ti fejedelmetek.

11. Fejezet

Én is a méd Dárius első esztendejében mellette állék, hogy őt támogassam
és segítségére legyek.

És most igazságot jelentek néked: Ímé, még három király támad Persiában,
és a negyedik meggazdagul nagy gazdagsággal mindenki felett, és mikor
hatalomhoz jut az ő gazdagsága által, mindent megmozdít Görögország
ellen.

És támad egy erős király és uralkodik nagy hatalommal és tetszése
szerint cselekszik.

De alighogy támadt, megrontatik az ő országa és elosztatik az égnek
négy tája szerint, de nem száll az ő maradékira, és nem az ő hatalma
szerint, a melylyel ő uralkodott, mert szétszaggattatik az ő birodalma,
és másoknak adatik ezeken kivül.

És elhatalmasodik a déli király, de az ő vezérei közül is egyik, és ez
hatalmat vesz rajta és uralkodik, nagy uralkodás lesz az ő uralkodása.

És esztendők mulva szövetkeznek, és a déli király leánya az északi
királyhoz megy, hogy békéltessen, de a kar erejét meg nem tarthatja, és
ő sem áll meg, sem az ő karja, hanem kiszolgáltatják őt és az ő kisérőit
és az ő nemzőjét és azt, a ki őt egy ideig gyámolította.

De támad helyébe az ő gyökerének csemetéje közül, a ki a had ellen jön
majd, és tör az északi király erősségeire, és azokat megszállja és
beveszi.

És azoknak isteneit is bálványaikkal és drága arany- és ezüstedényeikkel
együtt fogságba viszi Égyiptomba, és néhány esztendeig erősebb lesz,
mint az északi király.

Ez ugyan bemegy a déli király országába, de visszatér az ő földére.

De az ő fiai fegyverkeznek és nagy sereget gyűjtenek, és hirtelen jön és
beözönlik, és átmegy és visszatér, és hadakoznak mind az ő erősségéig.

És felháborodik a déli király, és kimegy és megütközik vele, az északi
királylyal, és az nagy sokaságot állít fel, de ez a sokaság annak a
kezébe adatik.

És a mint a sokaság elfogatott: felfuvalkodik annak szíve, és sok ezeret
letipor; még sem lesz hatalmas.

Mert az északi király visszatér, és az előbbinél nagyobb sokaságot
állít; néhány esztendő mulva nagy sereggel és nagy készlettel jő bizony.

És azokban az időkben sokan támadnak a déli király ellen, a te néped
erőszakos fiai is felkelnek, hogy beteljesítsék a látomást, de
elhullanak.

Mert eljő észak királya, és töltést emel és beveszi az erősített várost;
és délnek seregei meg nem állnak, sem az ő válogatott népe, és semmi erő
nem bír ellene állni.

És az, a ki reátört, a maga tetszése szerint cselekszik, és senki sem
lesz, a ki ellene álljon, és megállapodik a dicső földön, és megsemmisül
az az ő kezétől.

Azután maga elé tűzi, hogy bemegy az ő egész országának erejével,
és békés szándékot mutat, és leányasszonyt ad néki feleségül, hogy
megrontsa, de az nem áll meg és nem tart vele.

És fordítja orczáját a szigetekre, és sokat elfoglal; de az ő
gyalázatosságának véget vet egy vezér, a mellett, hogy megfizet néki az
ő gyalázatosságáért.

És fordítja orczáját a maga országának erősségeire, és meghanyatlik,
elesik és nem találtatik meg.

Ennek helyébe jön az, a ki adószedőt jártat végig az ország dicső
földén; de rövid időn megrontatik, noha nem haraggal, sem viadalban.

És ennek helyébe egy útálatos áll, a kire nem teszik az ország
ékességét; hanem alattomban jő, és hízelkedéssel jut az országhoz.

És a beözönlő seregek elárasztatnak az ő orczája előtt, és megtöretnek;
még egy szövetséges fejedelem is.

Mert a vele való megbarátkozás óta csalárdul cselekszik ellene, és
reátör és győzedelmet vesz rajta kevés néppel.

Alattomban még az ország gazdag részeibe is behatol, és azt cselekszi, a
mit nem cselekedtek sem az ő atyái, sem az ő atyáinak atyái: zsákmányt,
prédát és gazdagságot tékozol előlők, és az erősségek ellen is cselt
kohol, de csak egy ideig.

És felindítja az ő erejét és szívét a déli király ellen nagy sereggel,
és a déli király is hadra készül nagy sereggel és igen erőssel, de meg
nem állhat, mert cselt koholtak ellene.

És a kik az ő ételét eszik, megrontják őt, és az ő serege elszéled, és
sokan elhullanak seb miatt.

De ennek a két királynak szíve is gonoszt forral, és egy asztalnál
hazugságot szólnak egymásnak; de siker nélkül, mert a vég még bizonyos
időre elmarad.

Azért visszatér az ő földére nagy gazdagsággal; de az ő szíve a szent
szövetség ellen van, és ellene tesz, és újra visszatér az ő földére.

Bizonyos időben megjő, és délre megy: de nem lesz utolszor úgy, mint
először volt.

Mert kitteus hajók jőnek ellene és megijed, és visszatér és dühöng a
szent szövetség ellen és cselekszik ellene; visszatér és ügyel azokra, a
kik elhagyják a szent szövetséget.

És seregek állanak fel az ő részéről, és megfertéztetik a szenthelyet,
az erősséget, és megszüntetik a mindennapi áldozatot, és felteszik a
pusztító útálatosságot.

És a kik gonoszul cselkeszenek a szövetség ellen, azokat hitszegésre
csábítja hizelkedésekkel; ellenben az Istenét ismerő nép felbátorodik és
cselekeszik.

És a nép értelmesei sokakat oktatnak, de hullanak fegyver és tűz miatt,
fogság és rablás miatt napokig.

És miközben elhullanak, megsegíttetnek kicsiny segítséggel, és sokan
csatlakoznak hozzájok képmutató beszédekkel.

És elhullanak az értelmesek közül is, hogy megpróbáltassanak
megtisztíttassanak és megfehéríttessenek a vég idejéig; mert a rendelt
idő még hátra van.

És a király a maga tetszése szerint cselekszik és felfuvalkodik és
felmagasztalja magát minden isten felett, és az istenek Istene ellen is
vakmerőn szól, és szerencsés lesz, mígnem betelik a harag; mert a mi
elhatároztatott, az végre is hajtatik.

Nem gondol atyáinak isteneivel, nem gondol az asszonyok kedvenczével, és
egy istennel sem; hanem mindennek fölibe magasztalja magát.

De a helyett tiszteli az erődök istenét annak helyén; és azt az
istent, a kit nem ismertek az ő atyái, tiszteli aranynyal, ezüsttel,
drágakövekkel és becses ajándékokkal.

És az erődített városokban így teszen az idegen istenek nevében: a ki
hódol, annak dicsőségét megsokasítja és sokak felett ad nékik hatalmat;
a földet elosztja jutalom gyanánt.

De a vég idején összetűz vele a déli király, és mint forgószél, úgy megy
reá az északi király szekerekkel, lovasokkal és sok hajóval, és betör az
országokba, elözönli és végigjárja azokat.

És bemegy a dicső földre, és sokan elesnek; de ezek megszabadulnak az ő
kezéből: Edom, Moáb és az Ammon fiainak színe-java.

És kezeit az országokra veti, és Égyiptom földe meg nem menekedhetik.

És ura lesz Égyiptom arany- és ezüst-kincseinek és minden drágalátos
javainak; libiabeliek és szerecsenek is lesznek az ő kíséretében.

De megriasztják őt napkeletről és északról való hírek, és kivonul nagy
haraggal, hogy elveszessen és megöljön sokakat.

És felvonja az ő sátor-palotáját a tengerek és a dicső szent hegy
között; és végére jut, és senki sem segít rajta.

12. Fejezet

És abban az időben felkél Mihály, a nagy fejedelem, a ki a te néped
fiaiért áll, mert nyomorúságos idő lesz, a milyen nem volt attól fogva,
hogy nép kezdett lenni, mindezideig. És abban az időben megszabadul a te
néped; a ki csak beírva találtatik a könyvben.

És sokan azok közül, a kik alusznak a föld porában, felserkennek,
némelyek örök életre, némelyek pedig gyalázatra és örökkévaló
útálatosságra.

Az értelmesek pedig fénylenek, mint az égnek fényessége; és a kik
sokakat az igazságra visznek, miként a csillagok örökkön örökké.

Te pedig, Dániel, zárd be e beszédeket, és pecsételd be a könyvet a
végső időig: tudakozzák majd sokan, és nagyobbá lesz a tudás.

És széttekinték én, Dániel, és ímé másik kettő álla ott, egyik a
folyóvíz partján innét, a másik túl a folyóvíz partján.

És mondá egyik a gyolcsba öltözött férfiúnak, a ki a folyóvíz felett
vala: Mikor lesz végök e csudadolgoknak?

És hallám a gyolcsba öltözött férfiút, a ki a folyóvíz felett vala,
hogy felemelé az ő jobb kezét és bal kezét az ég felé, és megesküvék az
örökké élőre, hogy ideig, + időkig és fél időig, és mikor elvégezik a
szent nép erejének rontását, mindezek elvégeztetnek.

Én pedig hallám ezt,de nem értém, és mondám: Uram, mi lesz ezeknek vége?

És monda: Menj el Dániel, mert be vannak zárva és pecsételve e beszédek
a vég idejéig.

Megtisztulnak, megfehérednek és megpróbáltatnak sokan, az istentelenek
pedig istentelenül cselekesznek, és az istentelenek közül senki sem
érti; de az értelmesek értik,

És az időtől fogva, hogy elvétetik a mindennapi áldozat, és feltétetik a
pusztító útálatosság, ezerkétszáz és kilenczven nap lesz.

Boldog, a ki várja és megéri az ezerháromszáz és harminczöt napot.

Te pedig menj el a vég felé és majd nyugszol, és felkelsz a te sorsodra
a napoknak végén.

HÓSEÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

A Úr igéje, a mely lőn Hóseáshoz, a Beeri fiához, Uzziás, Jótám, Ákház,
Ezékiás, Júdabeli királyok idejében, és Jeroboámnak, a Joás fiának,
Izráel királyának idejében.

A mikor beszélni kezde az Úr Hóseással, monda az Úr Hóseásnak:
Menj, végy magadnak parázna feleséget és parázna gyermekeket; mert
paráználkodván paráználkodik e föld, nem követvén az Urat.

Elméne tehát és elvevé Gómert, Diblajim leányát; és az teherbe esék, és
fiút szűle néki.

És mondá az Úr néki: Nevezd őt Jezréelnek, mert még egy kis idő, és
megbüntetem a Jehu házát a Jezréel vére miatt, és eltörlöm Izráel
házának királyságát.

És azon a napon lészen az, hogy eltöröm az Izráel ívét a Jezréel
völgyében.

Ismét teherbe esék, és leányt szűle. És mondá néki az Úr: Nevezd őt
Ló-Rukhámáhnak; mert nem kegyelmezek többé az Izráel házának, hogy
akármiképen könyörülnék rajtok.

De a Júda házának megkegyelmezek és megtartom őket az Úr, az ő Istenök
által; de nem tartom meg őket ív, vagy kard, vagy háború által, sem
lovak és lovasok által.

Mikor elválasztá Ló-Rukhámáht, ismét teherbe esék, és fiút szűle.

És mondá az Úr: Nevezd őt Ló-Amminak; mert ti nem vagytok az én népem, s
én sem leszek a tiétek.

De mégis annyi lesz az Izráel fiainak száma, mint a tenger fövenye, a
mely meg nem mérettethetik és meg nem számláltathatik; és lészen, hogy a
hol az mondatott nékik: Nem vagytok az én népem, ez mondatik nékik: Élő
Istennek fiai!

És összegyűlnek Júda fiai és Izráel fiai együvé, és egy fejedelmet
választanak, és feljúnek az országból, mert nagy lesz a Jezréel napja!

Mondjátok atyátokfiainak: Ammi! és a ti húgaitoknak: Rukhámáh!

2. Fejezet

Pereljetek anyátokkal, pereljetek (mert nem feleségem ő, és én sem
vagyok néki férje), hogy tüntesse el az ő bujaságát arczáról, és az ő
paráznaságát emlői közül;

Különben meztelenre vetkőztetem őt és olyanná teszem, a milyen volt
születése napján, és a pusztához teszem hasonlatossá, és olyanná
változtatom őt, a milyen a kiaszott föld, és megölöm őt szomjúsággal.

Sőt fiain sem könyörülök, mert paráznaságnak fiai ők is.

Mert paráználkodott az ő anyjok; gyalázatba merült, a ki őket szülte;
mert ezt mondotta: Elmegyek szeretőim után, a kik megadják kenyeremet,
vizemet, gyapjúmat és lenemet, olajomat és italomat.

Azért ímé tövissel rekesztem el útadat, és sövényt fonok eleibe, hogy ne
találja meg ösvényeit.

És szaladgál majd szeretői után, de nem éri el őket; és mikor keresi
őket és mem találja meg azokat, azt mondja majd: Elmegyek hát és
visszatérek előbbi férjemhez: mert jobb dolgom volt akkor, hogynem mint
mostan:

Mert nem vette eszébe, hogy én adtam néki a búzát, a mustot és az
olajat, és én sokasítottam meg ezüstjét és az aranyat, a mit ők a Baálra
költöttek.

Azért visszaveszem búzámat a maga idejében és mustomat is az ő
divatjában, és elragadom gyapjúmat és lenemet, a melyek meztelensége
befedésére lettek volna.

És most feltárom az ő gyalázatát szeretői előtt, és senki sem szabadítja
őt ki az én kezemből.

És megszüntetem minden örömét, ünnepét, újholdját, szombatját és minden
ünnepe napját.

És elpusztítom szőlejét és fügefáját, a melyekről ezt mondta: Ez az én
bérem, a mit az én szeretőim adtak nékem, és erdővé teszem azokat, és a
mezei vad emészti meg őket.

És megbüntetem őt a Baálok napjaiért, a melyeken füstölve áldozott
azoknak, és felrakta gyűrűjét és nyaklánczát, és elment szeretői után,
rólam pedig elfeledkezett, ezt mondja az Úr.

Azért ímé csalogatom őt, és elviszem őt a pusztába, és szívére beszélek.

És onnan adom meg néki az ő szőlőjét és az Akor völgyét a reménység
ajtaja gyanánt, és úgy énekel ott, + mint ifjúságának idején és mint
Égyiptomból lett feljövetelének napján.

És azon a napon, ezt mondja az Úr, így fogsz engem hívni: Én férjem, és
nem hívsz engem többé így: Baálom.

És kiveszítem az ő szájából a Baálok neveit, hogy azoknak neve se
említtessék többé.

És azon a napon frigyet szerzek nékik a mezei vadakkal, az égi
madarakkal és a föld férgével, és az ívet, kardot és háborút eltörlöm e
földről, és bátorságos lakozást adok nékik.

És eljegyezlek téged magamnak örökre, és pedig igazsággal és ítélettel,
kegyelemmel és irgalommal jegyezlek el.

Bizony, hittel jegyezlek el téged magamnak, és megismered az Urat.

És azon a napon meghallgatom, azt mondja az Úr, meghallgatom az egeket,
azok pedig meghallgatják a földet;

A föld pedig meghallgatja a búzát és a mustot és az olajat; azok pedig
meghallgatják Jezréelt.

És bevetem őt magamnak a földbe, és megkegyelmezek Ló-Rukhámának, és azt
mondom Ló-Amminak: Én népem vagy te; ő pedig ezt mondja: Én Istenem!

3. Fejezet

És mondá az úr nékem: menj el újra, szeress egy asszonyt, a kit szeret
az ő társa és mégis házasságtörő a mint az Úr is szereti Izráel fiait, +
bár ők idegen istenekhez fordulnak, és szeretik a szőlőskalácsokat.

És megszerzém azt magamnak tizenöt ezüstön és egy hómer árpán és egy
letek árpán.

És mondám néki: Sok ideig ülsz nálam; nem paráználkodol és nem leszel
férfié én is így leszek te irántad.

Mert az Izráel fiai is sok ideig maradnak király nékül, fejedelem
nélkül, áldozat nélkül, szoborkép nélkül, efód nélkül és theráfok
nélkül.

Azután megtérnek Izráel fiai és keresik az Urat, az ő Istenöket, és
Dávidot, az ő királyukat, + és remegve folyamodnak az Úrhoz és az ő
jóságához az utolsó időkben.

4. Fejezet

Halljátok meg az Úrnak beszédét Izráel fiai, mert pere van az Úrnak a
földnek lakóival, mert nincs igazság és nincsen szeretet és nincsen
Istennek ismerete a földön.

Hamisan eszküsznek és hazudnak és gyilkolnak és lopnak és
paráználkodnak, betörnek és egyik vér a másikat éri.

Azért búsul a föld és elerőtlenül minden, a mi azon lakik, a mező vada
és az ég madara egyaránt, bizony a tenger halai is elveszíttetnek.

Mindazáltal senki se perlekedjék, és senki se feddőzzék! hiszen a te
néped olyan, mint azok, a kik a pappal czivódnak.

De elesel nappal és elesik veled a próféta is éjjel; anyádat is
elveszítem.

Elvész az én népem, mivelhogy tudomány nélkül való. Mivelhogy te
megvetetted a tudományt, én is megvetlek téged, hogy papom ne légy. És
mivelhogy elfeledkeztél Istened törvényéről, elfeledkezem én is a te
fiaidról.

Mennél számosabbak lettek, annál inkább vétkeztek ellenem; de gyalázatra
fordítom dicsőségöket!

Népem vétkéből élősködnek ők és bűneik után áhítozik lelkök.

De úgy jár a pap is, mint a nép; megbüntetem őket az ő útaikért, és
megfizetek néki cselekedeteiért.

Esznek majd, de meg nem elégesznek; fajtalankodnak, de nem szaporodnak,
+ mert megszüntek az Úrra vigyázni.

Paráznaság, bor és must elveszi az észt!

Népem az ő bálványát kérdezi, és az ő pálczája mond néki jövendőt; mert
a fajtalanság + lelke megtéveszt, és paráználkodnak az ő Istenök megett.

A hegyek tetején áldoznak és a halmokon füstölnek: a cserfa, a nyárfa és
a tölgyfa alatt, mert kedves annak az árnyéka. Ezért paráználkodnak a ti
leányaitok, és házasságtörők a ti menyeitek.

Nem büntetem meg leányaitokat, hogy paráználkodnak, menyeiteket sem,
hogy házasságtörők, mert ők magok is félremennek a paráznákkal és
áldoznak a kurvákkal. De az értelmetlen nép elbukik.

Ha te paráználkodol is Izráel, csak a Júda ne vétkezzek! És ne járjatok
Gilgálba, és ne menjetek fel Beth-Avenbe! és ne esküdjetek így: Él az
Úr!

Mert szilajkodik Izráel mint a szilaj üsző most tágas földön legelteti
őket az Úr, mint a bárányt.

Bálványokkal szövetkezett Efraim; hagyd hát magára!

Ivásuk elfajult, untalan paráználkodnak; igen szeretik pajzsaik a
gyalázatot.

Szárnyaihoz köti őt a szélvész, és megszégyenülnek áldozataik miatt.

5. Fejezet

Halljátok meg ezt, ti papok! Figyeljetek, Izráel háza! Hallgassatok ide,
királynak háza; hiszen reátok vonatkozik az ítélet, mert tőrré lettetek
Miczpának, és kiterített hálóvá a Táboron.

Szertelen a hitehagyottak öldöklése, de én mindnyájok fenyítéke leszek.

Jól ismerem én Efraimot, és Izráel nincs elrejtve előlem; hiszen most is
paráználkodol Efraim! megfertőztetett az Izráel.

Nem engedik őket az ő cselekedeteik megtérni az ő Istenökhöz, mert
paráznaság lelke van közöttük, és nem ismerik az Urat.

Izráel ellen az ő büszkesége tesz tanúbizonyságot, Izráel és Efraim
bűneik miatt vesznek el; velök együtt Júda is elvész.

Juhaikkal és ökreikkel mennek keresni az Urat, de nem találják;
eltávozott az ő tőlük.

Hűtlenül cselekedtek az Úr ellen, mert idegen fiakat nemzettek; most
azért megemészti őket az újhold, örökségeikkel egyben.

Fújjátok meg a kürtöt Gibeában, a tárogatót Rámában; rivalgjatok
Beth-Avenben: Utánad Benjámin.

Efraim pusztává lesz a büntetés napján; Izráel törzsei ellen
kijelentettem a változhatatlan + ítéletet.

Júda fejedelmei olyanok, mint a határrontók; kiontom rájok az én
haragomat, mint a vizet.

Efraim el van nyomva, összetörve az ítélettől, mert tetszett néki
követni az emberi rendelést!

Én pedig olyanná lettem Efraimnak, mint a moly, és a Júda házának, mint
a rothadás.

Látta ugyan Efraim a maga betegségét, Júda is a maga sebét, és Efraim
Assiriához folyamodott és küldött Járéb királyhoz; de az nem tud titeket
meggyógyítani, és nem veszi le rólatok a sebet.

Mert olyan leszek Efraimnak, mint az oroszlán, és Júda házának, mint az
oroszlán-kölyök. Én, én szaggatom szét; elmegyek, felkapom, és nem lesz,
a ki megszabadítsa!

Elmegyek, visszatérek helyemre, mígnem megismerik, hogy vétkeztek, és
keresni fogják az én orczámat. Nyomorúságukban keresnek majd engem!

6. Fejezet

Jertek, térjünk vissza az Úrhoz, mert ő szaggatott meg és ő gyógyít meg
minket; megsebesített, de bekötöz minket!

Megelevenít minket két nap mulva, a harmadik napon feltámaszt minket,
hogy éljünk az ő színe előtt.

Ismerjük hát el, törekedjünk megismerni az Urat. Az ő kijövetele
bizonyos, mint a hajnal, és eljő hozzánk, mint az eső, mint a késői eső,
a mely megáztatja a földet.

Mit cselekedjem veled Efraim? Mit cselekedjem veled Júda? Hiszen
szeretetetek olyan, mint a reggeli felhő és mint a korán múló harmat.

Azért vertem meg a próféták által és megölöm őket az én számnak
beszédivel. Bizony, a te ítéleteid olyanok, mint a kelő nap.

Mert szeretetet kivánok én és nem áldozatot: az Istennek ismeretét
inkább, mintsem égőáldozatokat.

De ők, mint Ádám, áthágták a szövetséget; ott cselekedtek hűtlenül
ellenem.

Gileád a gonosztevők városa, vérrel van bemocskolva.

És miképen tolvajok leselkednek, úgy tesz a papok szövetkezete;
gyilkolnak a sikemi úton; bizony, gonosz dolgokat cselekesznek.

Rettenetes dolgokat látok Izráel házában. Ott van Efráim paráználkodása;
meg van fertőztetve Izráel.

Júda! a te számodra is készített aratást, mikor fordítok az én népemnek
fogságán.

7. Fejezet

A mikor gyógyítani akarnám Izráelt, akkor tudódik ki Efraim vétke és
Samaria gonoszsága; mert csalárdul cselekesznek, tolvaj tör be, és rabló
fosztogat az utczán.

És eszökbe sem veszik, hogy emlékezem minden gonoszságukra. Most
körülvették őket az ő cselekedeteik, a melyek színem előtt vannak.

Gonoszságukkal gyönyörködtetik a királyt, és hazugságaikkal a
fejedelmeket.

Mindnyájan házasságtörők; olyanok, mint a kemencze, a melyet befűt a
sütő szünetel a tüzeléssel, a tészta bekovászolásától annak megkeléséig.

Királyunk napján a fejedelmek beteggé lesznek a bor hevétől; csúfolóknak
nyújtja az ő kezét.

Mert, mint kemencze, közelednek álnokságukban az ő szívökkel. Egész
éjszaka alszik az sütőjök; reggel ég, mint a lángoló tűz.

Mindnyájan tüzesek, mint a sütő kemencze, és megemésztik biráikat.
Királyaik mind elhullottak. Nincs köztök senki, a ki hozzám kiáltana.

Efraim összekeveredett a népekkel. Olyanná lőn az Efraim, mint a meg nem
fordított pogácsa.

Idegenek emésztik erejét, de ő nem veszi észre. Ősz hajjal is hintve van
már, és azt sem veszi észre.

Izráel ellen az ő büszkesége tesz tanúbizonyságot, és még sem térnek
vissza az Úrhoz, az ő Istenökhöz, és nem keresik őt mindennek daczára
sem.

És olyan lett Efraim, mint az együgyű galamb: balgatag! Égyiptomhoz
kiáltanak, Assiriához folyamodnak.

De a mint mennek, kiterjesztem hálómat ellenök; levonszom őket, mint
az ég madarát; megbüntetem őket az ő gyülekezetöknek adott kijelentés
szerint.

Jaj nékik, mert eltávoztak én tőlem! Pusztulás reájok, mert vétkeztek
ellenem. Én ugyan megszabadítám őket; de ők hazugságot szólnak ellenem!

És nem kiáltanak hozzám szívökből, hanem ordítoznak ágyasházaikban; a
búza és a must miatt gyűlnek egybe; ellenem fordulnak.

Pedig én tanítottam őket, én erősítettem meg karjokat, és ők mégis
gonoszt gondolnak ellenem.

Megtérnek, de nem a magasságos Istenhez. Olyanok, mint a csalárd kézív.
Fegyvertől hullnak el fejedelmeik, az ő nyelvöknek mérge miatt. Ez lesz
gyalázatjok Égyiptom földén.

8. Fejezet

Szádhoz a kürtöt! Mint a sas, úgy jön az Úr házára! Mert megszegték az
én frigyemet, és vétkeztek + az én törvényem ellen!

Kiáltnak hozzám: Én Istenem! mi, az Izráel, ismerünk tégedet!

Megvetette Izráel a jót, kergesse hát az ellenség.

Királyt emeltek ők; de nem én általam; fejedelmet választottak, de
tudtomon kivül. Ezüstjökből és aranyukból bálványokat formáltak; csak
azért, hogy semmivé legyen.

Megútálta a te borjúdat, oh Samaria! Haragom felgerjedt ellenök. Meddig
nem lehetnek még tiszták?

Mert ez is Izráelből való! kézműves csinálta azt, és nem Isten az.
Bizony forgácscsá lesz Samaria borjúja!

Mert szelet vetnek és vihart aratnak. Nem indul szárba; termése nem ad
lisztet, ha adna is, idegenek nyelik be azt.

Elnyeletett Izráel! Olyan immár a népek közt, mint az edény, a melyen
nincs gyönyörűség.

Mert ők Assiriához folyamodnak; Efraim magában bolygó vadszamár;
szeretőket bérelnek.

De ha bérelnek is a pogányok közt, most összegyűjtöm őket, és kezdenek
majd lefogyni a fejedelmek királyának terhétől.

Mivel megszaporította Efraim az oltárokat a bűnre, bűnre vezették őt az
oltárok.

Ha tízezer törvényt írnék is elébe; idegennek tekintenék azokat.

Nékem szánt áldozatképen húst vágnak és esznek; az Úr nem tekint azokra
kedvesen. Immár megemlékezik az ő álnokságukról, és megbünteti az ő
vétkeiket; Égyiptomba fognak ők + visszatérni.

Most Izráel elfeledkezett az ő alkotójáról és palotákat épített; Júda
megerősített városokat szaporított. De én tüzet bocsátok városaira, és
az emészti meg az ő erősségeit.

9. Fejezet

Ne örvendezz Izráel oly vígan, mint a pogányok; mert paráználkodással
elszakadtál a te Istenedtől, és szeretted a bűnbért minden búzaszérűn.

Szérű és sajtó nem tartja el őket; hiányozni fog abból a must.

Nem maradnak az Úr földén, hanem Égyiptomba tér vissza Efraim;
Assiriában tisztátalant esznek.

Nem áldoznak az Úrnak borral; és nem lesznek kedvesek előtte. Áldozataik
olyanok lesznek, mint a gyásztornak kenyere; mindnyájan, a kik abból
esznek, megfertéztetnek, mert kenyerök csak étvágyuknak szolgál; nem jut
be az Úr házába.

Mit cselekesztek majd az ünnepnek napján, az Úr ünnepnapján?

Mert ímé elbujdosnak a pusztulás miatt; Égyiptom gyűjti be, Móf temeti
el őket. Ezüst kincsöket a csalán örökli; tövis lesz + sátoraikban.

Elérkeztek a számadásnak napjai; elérkeztek a megtorlásnak napjai;
megtudja majd Izráel! Bolond a próféta, őrült a léleknek embere a te
vétked sokasága miatt és mert akkora a gyűlölség.

Efraim szétnéz az én Istenem mellett. A prófétának minden útaira háló
vettetett; gyűlölség van Istenének házában.

Mélyen elfajultak, mint Gibea napjaiban; de megemlékezik álnokságaikról,
és megbünteti az ő gonoszságokat.

Mint szőlőfürtöket a pusztában, úgy találtam Izráelt; mint a fügefa
első termésének zsengéjét, úgy néztem a ti atyáitokat; de bementek
Baál-Peorhoz + és a gyalázatosnak adták magokat, és útálatossá váltak,
mint a mit szerettek.

Efraim! Elszáll dicsőségök, mint a madár! Nem lesz szülés, sem
terhesség, sem fogamzás!

Mert még ha felnevelnék is fiaikat, mégis gyermektelenekké teszem őket;
sőt még nékik is jaj, ha elfordulok tőlök.

Efraim, a mint néztem, mint Tírus van plántálva a mezőben; de Efraimnak
mégis az öldöklőhöz kell kihoznia az ő fiait.

Adj nékik oh Uram! Mit adj? Adj nékik meddő méhet és kiszáradt emlőket.

Minden gonoszságuk Gilgálban van, mert ott gyűlöltem meg őket.
Cselekedeteik gonoszsága miatt kiűzöm őket házamból; + nem szeretem őket
többé fejedelmeik mindnyájan pártütők.

Meg van verve Efraim, gyökerök elszáradt! Nem teremnek gyümölcsöt. Még
ha nemzenének is, megölöm méhöknek szerelmes magzatit.

Elveti őket az én Istenem, mert nem hallgattak reá, és bujdosókká
lesznek a pogányok között.

10. Fejezet

Buja szőlőtő az Izráel, a mely termi az ő gyümölcseit. Gyümölcsének
sokasága szerint sokasította meg oltárait, földének jósága szerint jó
sok oszlopot + állított fel.

Csalárd a szívök; de most meglakolnak! Ő maga töri le oltáraikat;
elpusztítja bálványaikat.

Bizony mondják most; Nincsen királyunk, mert nem féljük az Urat, és a
király mit segíthet rajtunk?!

Össze-vissza beszéltek; hamisan esküdtek; szövetséget kötöttek; de mint
a bürök a mező barázdáin, úgy sarjadzik ki az ítélet.

Beth-Aven borjúi miatt aggódnak Samaria lakói. Bizony megsiratja azt
az ő népe, és papjai is remegnek miatta, az ő dicsősége miatt; mert
eltávozott az attól.

Azt magát is Assiriába vonszolják ajándékul Járeb királynak. Szégyent
vall Efraim, és megszégyenül Izráel az ő tanácsa miatt.

Elveszett Samaria! Az ő királya, mint forgács a víz színén!

És Aven magaslatai, az Izráel vétke, lerontatnak. Tövis és bogácskóró
növi be oltáraikat, + és mondják majd a hegyeknek: Borítsatok be minket!
a halmoknak pedig: Omoljatok reánk!

Gibea napjaitól fogva vétkezél, oh Izráel! Ott maradtak; nem érte őket
Gibeában a harcz a gonoszság fiai + ellen.

Megfenyítem hát őket kedvemre! Népek gyülekeznek ellenök, a mikor
megkötöztetnek kettős gazságukért.

Efraim szoktatott üsző, a mely szeret nyomtatni; de én rámegyek az ő
szép nyakára: igába fogom Efraimot; Júda szántani fog, Jákób boronál
néki.

Vessetek magatoknak igazságra; arassatok kegyelem szerint! Szántsatok
magatoknak új szántást; mert ideje keresnetek az Urat, mígnem eljő, hogy
igazság esőjét adjon néktek.

Istentelenséget szántottatok, álnokságot arattatok. Eszitek a hazugság
gyümölcsét, mert bíztál a te utadban és vitézeidnek sokaságában!

Azért zendülés támad a te néped között, és minden te erősséged
elpusztíttatik, a miképen elpusztította Salman Beth-Arbelt a harcznak
napján; az anya gyermekeivel együtt földhöz veretik.

Így cselekszik veletek Beth-El, a ti nagy gonoszságtokért; hajnalra
bizony elvész Izráel királya!

11. Fejezet

Mikor még gyermek volt Izráel, megszerettem őt, és Égyiptomból hívtam +
ki az én fiamat.

A mint hívták őket, úgy mentek el előlök: a Baáloknak áldoztak és a
bálványoknak füstöltek.

Pedig én tanítottam járni Efraimot; ő vette őket karjaira, de ők nem
ismerték el, hogy én gyógyítottam meg őket.

Emberi kötelékekkel vontam őket, szeretetnek köteleivel, és olyan voltam
hozzájok, mint a kik leemelik szájukról az igát, és ételt adtam nyájasan
eleikbe.

Nem tér vissza Égyiptom földére; hanem Assiria lesz az ő királya, mert
nem akarnak megtérni.

És fegyver száll az ő városaira, és elpusztítja az ő zárait, és
felemészti őket a szándékaik miatt.

Mert az én népem átalkodottan hajlandó elfordulni tőlem. Ha hivogatják
is őt a magasságos Istenhez, senki nem indul meg rajta.

Miképen adnálak oda Efraim, szolgáltatnálak ki Izráel!? Miként adnálak
oda, mint Admát, tennélek olyanná, a milyen Seboim?! Megesett bennem az
én szívem; fellángolt minden szánalmam!

Nem végzem el haragomnak hevét; nem fordulok vissza Efraim vesztére;
mert Isten vagyok én és nem ember, a Szent te közötted, és nem haraggal
jövök én.

Az Urat fogják követni. Ordít, mint az oroszlán; ha ő ordít, remegve
gyűlnek össze fiak napnyugot felől.

Rettegve jőnek elő, mint a madár, Égyiptomból, és mint a galamb,
Assiriának földéből; és letelepítem őket házaikba, ezt mondja az Úr!

Körülvett engem Efraim hazugsággal,
12. Fejezet

Széllel táplálkozik Efraim és fut a keleti szél után. Mindennap
szaporítja a hazugságot és a sanyargatást, és frigyet szereznek az
Assirussal és Égyiptomba visznek olajat.

Pere van az Úrnak a Júdával is, és megbünteti Jákóbot az ő útai szerint.
Cselekedetei szerint fizet meg néki.

Anyja méhében sarkon fogta bátyját, és mikor erős volt, küzdött + az
Istennel.

Küzdött az angyallal és legyőzte; sírt és könyörgött néki. Béthelben
találta meg őt, és ott beszélt + velünk.

Bizony az Úr, a seregeknek Istene; az Úr az ő neve.

Térj hát vissza a te Istenedhez; őrizd meg az irgalmasságot és az
ítéletet, és bízzál szüntelen a te Istenedben.

Kanaánita ő! Hamis mértékek vannak kezében; szeret mást megcsalni.

És Efraim ugyan ezt mondja: Bizony meggazdagodtam; vagyont szerzettem
magamnak. Semmi szerzeményemben nem találnak rajtam álnokságot, a mely
bűn volna!

De én vagyok az Úr, a te Istened Égyiptom földétől kezdve. Újra sátorok
lakójává teszlek téged; mint az ünneplés napjain.

Mert én szólottam a prófétákhoz; én sokasítottam meg a látásokat, és én
szólottam hasonlatokban a próféták által.

Ha Gileád a gonoszság városa, bizony semmivé lesznek! Gilgálban ökrökkel
áldoznak; de oltáraik is olyanokká lesznek, mint a kőrakások a mező
barázdáin.

Jákób Aram földére bujdosott, és egy asszonyért szolgált az Izráel, és
egy asszonyért pásztorkodott.

És próféta által hozta fel az Úr Izráelt Égyiptomból, és próféta által
tartatott meg.

Gonoszul ingerelte Efraim az Istent; de rajta szárasztja a sok vért, és
gyalázatosságát megfizeti néki az ő Ura.

13. Fejezet

Efraim szólott volt, rettegés: nagygyá lett Izráelben, de vétkezett a
Baállal, és meghalt.

Most is többítik bűneiket és csinálnak magoknak öntött képeket az ő
ezüstjökből, bálványokat az ő eszök szerint. Képfaragók csinálmánya
mindaz! Róluk mondják: Emberek, a kik áldoznak, borjúkat + csókolnak!

Azért olyanná lesznek, mint a reggeli felhő és mint a harmat, a mely
korán eltűnik; mint a szérűről elsodort polyva és mint a kéménynek
füstje.

Pedig én vagyok az Úr, a te Istened Égyiptom földétől fogva. Nem
ismerhetsz más Istent kivülem, és rajtam. kivül nincs más szabadító!

Én ismertelek téged a pusztában, az eltikkadt földön.

A mint legeltek: elteltek; elteltek és szívök felfuvalkodék: azért hát
elfelejtkezének rólam.

De olyan is leszek hozzájok, mint az oroszlán; mint a párducz, úgy
lesekedem az úton.

Rájok rohanok, mint a kölykétől megfosztott medve, és széttépem szívök
borítóját, és felfalom ott őket, mint egy nőstény oroszlán. A mezei vad
szaggatja szét őket!

Romlásodra lett Izráel, hogy ellenem törekedtél, a te segítőd ellen.

Hol van hát a te királyod, hol van, hogy megoltalmazzon minden
városodban? És biráid, a kik felől ezt mondád: Adj nékem királyt és
fejedelmeket!

Adtam néked királyt haragomban, és elvettem az én búsulásomban!

Egybe van kötve Efraim álnoksága; eltéve az ő bűne!

A szülőasszony kínjai lepik meg őt; oktalan fiú ő, mert a kellő időben
nem jő ki anyjának méhéből.

Megváltom őket a Seol hatalmából! Megmentem őket a haláltól! Hol van
a te veszedelmed oh halál?! Hol van a te romlásod oh Seol?! Megbánás
elrejtetett én előlem.

Mert bár a testvérek közt ő a legvirágzóbb: feljő a keleti szél, az
Úr szele támad fel a pusztából; kiszárad kútfeje, elapad forrása: az
rabolja ki minden drága kincseinek tárházát.

14. Fejezet

Meglakol Samaria, mert daczolt az ő Istenével. Fegyver által hullanak
el; csecsemőik földhöz veretnek, és terhes asszonyaik ketté vágatnak.

Térj vissza hát Izráel az Úrhoz, a te Istenedhez, mert elbuktál
álnokságod miatt!

Vigyetek veletek beszédeket, és térjetek vissza az Úrhoz! Mondjátok
néki: Végy el minden álnokságot! És fogadd el azt, a mi jó, és ajkaink
tulkaival áldozunk néked.

Assiria nem segít meg minket; lóra sem ülünk, és nem mondjuk többé
kezeink csinálmányának: Istenünk! Mert nálad talál kegyelmet az árva.

Kigyógyítom őket hűtlenségökből; szeretem őket ingyen kegyelemből, mert
elfordult tőlök az én haragom.

Olyanná leszek Izráelnek, mint a harmat. Virágozni fog, mint a liliom,
és gyökeret ver, mint a Libánon.

Kiterjednek az ő ágai, és olyan lesz az ő ékessége, mint az olajfáé,
illata pedig, mint a Libánoné.

Visszatérnek az ő árnyékában lakók, és felelevednek, mint a búzamag, +
és virágoznak, mint a szőlőtő híre olyan lesz, mint Libánon boráé.

Efraim így szól: Mi közöm nékem többé a bálványokhoz?! Én meghallgatom
és figyelek reá. Olyan vagyok, mint a zöldelő cziprusfa! Tőlem származik
a te gyümölcsöd!

Kicsoda a bölcs, hogy értse ezeket? Kicsoda az értelmes, hogy eszébe
vegye ezeket?! Bizony igazak az Úrnak útai, és az igazak járnak azokon,
az istentelenek pedig elesnek + rajtok.

JÓEL PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Az Úrnak igéje, a mely lőn Jóelhez, a Petuel fiához.

Vének! halljátok meg ezt, és hallgassátok meg, földnek minden lakói!
Történt-é ilyen a ti időtökben, vagy a ti atyáitoknak idejében?

Beszéljétek el azt a ti fiaitoknak, és a ti fiaitok az ő fiaiknak, és
azoknak fiai a következő nemzetségnek.

A mit a sáska meghagyott, megette a szöcskő és a mit a szöcskő
meghagyott, megette a cserebogár; és a mit a cserebogár meghagyott,
megette a hernyó.

Serkenjetek fel részegek és sírjatok, és jajgassatok mind, ti borivók a
mustért, mert elvétetett az a ti szátoktól!

Mert egy nép jött fel az én földemre, erős és megszámlálhatatlan, fogai,
mint az oroszlán fogai, és agyarai, mint a nőstény oroszláné.

Pusztává tette szőlőmet; összetörte fügefáimat, mezítelenre hántotta és
széjjelhányta; fehérlenek annak ágai.

Keseregj, mint a szűz, a ki gyászba öltözik az ő ifjúsága férjéért.

Kifogyott az étel- és italáldozat az Úrnak házából; gyászolnak a papok,
az Úrnak szolgái.

Elpusztíttatott a mező, gyászol a föld; mert elpusztíttatott a gabona;
kiszáradt a must, kiapadt az olaj.

Szégyenüljetek meg, ti szántóvetők; jajgassatok szőlőművesek: a búzáért
és az árpáért; mert elveszett a mező aratása!

Elszáradt a szőlőtő a fügefa elhervadt; a gránátfa, a datolyafa és az
almafa, a mezőnek minden gyümölcsfája kiaszott. Bizony kiszáradott az
öröm az emberek közül.

Öltsetek gyászt és sírjatok, ti papok! Jajgassatok, ti oltár szolgái;
jőjjetek és háljatok gyászruhákban, Istenem szolgái; mert megvonatott az
étel- és italáldozat Isteneteknek házától.

Szenteljetek bőjtöt, hirdessetek gyűlést; gyűjtsétek egybe a véneket, a
földnek minden lakosát az Úrnak, a ti Isteneteknek házába, és kiáltsatok
az Úrhoz.

Jaj ez a nap! Bizony közel van az Úrnak napja, és mint a pusztítás, úgy
jön el a Mindenhatótól.

Hát nem szemünk láttára irtatott-é ki az élelem, az öröm és vígasság
Istenünk házából?!

Elsenyvedtek a magvak barázdáik alatt, elpusztultak a gabonás házak,
összedőltek a csűrök; mert kiaszott a gabona.

Mint nyög a barom! Megháborodtak a marha-csordák, mert nincs legelőjük;
bűnhődnek még a juhnyájak is!

Hozzád kiáltok Uram, mert tűz emésztette meg a puszta virányait, és láng
perzselte le a mező minden fáját.

A mező vadai is hozzád esengenek, mert kiszáradtak a vizeknek ágyai, és
tűz emésztette meg a puszta virányait.

2. Fejezet

Fújjátok a kürtöt a Sionon, és rivalogjatok az én szent hegyemen!
Rémüljenek meg e föld minden lakói; mert eljő az Úrnak napja; mert közel
van az.

Sötétségnek és homálynak napja; felhőnek és borulatnak napja; mint a
hegyekre ráterülő alkonyat! Nagy és hatalmas nép, a milyen nem volt
öröktől fogva és nem is lesz utána többé, nemzetségről nemzetségre.

Előtte tűz emészt, utána láng lobog; előtte a föld olyan, mint az Éden
kertje, utána pedig kietlen pusztaság; meg sem menekülhet tőle semmi.

A milyen a lovak alakja, olyan annak alakja, és száguldoznak, mint a
lovasok.

Rohannak a hegyek tetején, mintha hadi szekerek robognának; mintha
tarlót emésztő láng ropogna; a milyen az ütközetre kész hatalmas nép.

Elrémülnek tőle a népek; minden arcz elsáppad.

Száguldoznak, mint a hősök, felhágnak a kőfalakra, mint a bajnokok;
mindenik a maga útján halad, nem bontják meg soraikat.

Egymást nem szorongatják; mindenik a maga útján halad; néki rohannak a
fegyvernek, és nem esik seb rajtok.

Betörnek a városba, futkároznak a kőfalon, felhágnak a házakra, betörnek
az ablakokon, mint a tolvaj.

Reszket előttök a föld, és megrendülnek az egek; a nap és hold
elsötétednek, a csillagok is bevonják fényöket.

És megzendül az Úrnak szava az ő serege előtt, mert felette nagy az ő
tábora; mert hatalmas az ő rendeletének végrehajtója. Bizony nagy az
Úrnak napja és igen rettenetes! Ki állhatja ki azt?

De még most is így szól az Úr: Térjetek meg hozzám teljes szívetek
szerint; bőjtöléssel is, sírással is, kesergéssel is.

És szíveteket szaggassátok meg, ne ruháitokat, úgy térjetek meg az
Úrhoz, a ti Istenetekhez; mert könyörülő és irgalmas ő késedelmes a
haragra és nagy kegyelmű, és bánkódik a gonosz miatt.

Ki tudja, hátha visszatér és megbánja, és áldást hagy maga után; étel-
és italáldozatot az Úrnak, a ti Isteneteknek?!

Fújjatok kürtöt a Sionon; szenteljetek bőjtöt, hirdessetek gyűlést!

Gyűjtsétek össze a népet, szenteljétek meg a gyülekezetet; hívjátok
egybe a véneket, gyűjtsétek össze a kisdedeket és a csecsszopókat;
menjen ki a vőlegény az ő ágyasházából és a menyasszony is az ő
szobájából.

A tornácz és az oltár között sírjanak a papok, az Úr szolgái, és
mondják: Légy kegyelmes, oh Uram, a te népedhez, és ne bocsásd
szidalomra a te örökségedet, hogy uralkodjanak rajtok a pogányok. Miért
mondanák a népek között: Hol az ő Istenök?

Erre buzgó lőn az Úrnak szeretete az ő földe iránt, és kegyelmezett az ő
népének.

És választ tőn az Úr, és mondá az ő népének: Ímé, adok néktek gabonát,
bort és olajat, hogy megelégedtek vele, és nem adlak többé titeket
szidalomra a pogányok között.

Az északi népet is elűzöm tőletek, és puszta és sivatag vidékre vetem
azt; elejét a keleti tengerbe, hátulját a nyugoti tengerbe, és bűze
magasra száll; felszáll büdössége, mert nagy dolgokat cselekedett.

Ne félj, te föld! Örülj és vígadozz, mert nagy dolgokat cselekeszik az
Úr!

Ne féljetek, ti mezei vadak! mert zöldülnek a pusztának virányai; mert a
fa megtermi gyümölcsét; a füge és szőlő is kitárják gazdagságukat.

Ti is, Sionnak fiai! örvendezzetek és vígadjatok az Úrban, a ti
Istenetekben; mert megadja néktek az esőt igazság szerint, és korai és
kései esőt hullat néktek az első hónapban.

És megtelnek a csűrök gabonával, és bőven öntik a sajtók a mustot és az
olajat.

És kipótolom néktek az esztendőket, a melyeket tönkre tett a szöcskő, a
cserebogár és a hernyó és a sáska; az én nagy seregem, a melyet reátok
küldöttem.

És esztek bőven és megelégesztek, és magasztaljátok az Úrnak, a ti
Isteneteknek nevét, a ki csodálatosan cselekedett veletek, és soha többé
nem pironkodik az én népem.

És megtudjátok, hogy az Izráel között vagyok én, és hogy én vagyok az
Úr, a ti Istenetek és nincs más! És soha többé nem pironkodik az én
népem.

És lészen azután, hogy kiöntöm lelkemet minden testre, és prófétálnak
a ti fiaitok és leányaitok; véneitek álmokat álmodnak; ifjaitok pedig
látomásokat látnak.

Sőt még a szolgákra és szolgálóleányokra is kiöntöm azokban a napokban
az én lelkemet.

És csodajeleket mutatok az égen és a földön; vért, tüzet és
füstoszlopokat.

A nap sötétséggé válik, a hold pedig vérré, minekelőtte eljő az Úrnak
nagy és rettenetes napja.

De mindaz, a ki az Úrnak nevét hívja segítségül, megmenekül; mert a Sion
hegyén és Jeruzsálemben lészen a szabadulás, a mint megigérte az Úr, és
a megszabadultak + közt lesznek azok, akiket elhí az Úr!

3. Fejezet

Mert ímé, azokon a napokon és abban az időben, a mikor meghozom Júda és
Jeruzsálem fogságát:

Egybegyűjtöm akkor mind a pogányokat, és levezetem őket a Josafát
völgyébe, és perbe szállok ott velök, az én népemért és örökségemért, az
Izráelért, a melyet szétszórtak a pogányok közé, és megosztoztak az én
földemen;

Népemre pedig sorsot vetettek; a fiút szajháért adták oda, a leányt
pedig borért cserélték el, hogy ihassanak.

Sőt néktek is mi közötök velem, Tírus, Sidon és Filiszteának egész
környéke?! Vajjon bosszút állani jöttök-é reám? Ha bosszút akarnátok
rajtam állani; nagy hirtelen fejetekre fordítom vissza bosszútokat!

Mivelhogy elraboltátok ezüstömet és aranyomat, és legszebb kincsemet
templomaitokba vittétek;

És a Júda fiait és Jeruzsálem fiait eladtátok a Jávánok fiainak, hogy
messze vessétek őket határaiktól:

Ímé, kiindítom őket a helyből, a hova eladtátok őket, és fejetekre
fordítom vissza bosszútokat.

És adom a ti fiaitokat és leányaitokat a Júda fiainak kezébe; azok pedig
eladják őket a Sabeusoknak, a messze lakó népnek; mert ezt végezte az
Úr.

Hirdessétek ezt a pogányok között; készüljetek harczra; indítsátok fel a
hősöket. Járuljanak elé, jőjjenek fel mindnyájan a hadakozó férfiak!

Kovácsoljátok szántóvasaitokat kardokká, kaszáitokat dárdákká mondja a
beteg is: Hős vagyok!

Siessetek és jőjjetek el ti népek mindenfelől, és seregeljetek egybe!
Ide vezesd Uram a te hőseidet!

Serkenjenek fel és jőjjenek fel a népek a Josafát völgyébe; mert ott
ülök törvényt, hogy megítéljek minden népeket.

Ereszszétek néki a sarlót, mert megérett az aratni való! Jertek el,
tapossatok, mert tetézve a kád, ömlenek a sajtók! Mert megsokasult az ő
gonoszságuk!

Tömegek, tömegek! az ítélet völgyében! Mert közel van az Úrnak napja az
ítélet völgyében!

A nap és hold elsötétednek; a csillagok bevonják fényöket;

Az Úr pedig megharsan a Sionról és megzendül Jeruzsálemből, és
megrendülnek az egek és a föld; de az Úr az ő népének oltalma és az
Izráel fiainak erőssége!

És megtudjátok, hogy én vagyok az Úr, a ti Istenetek, a ki a Sionon
lakozom, az én szent hegyemen. És szentté lészen Jeruzsálem, + és
idegenek nem vonulnak át többé rajta.

És majd azon a napon a hegyek musttal csepegnek és a halmok tejjel
folynak, és a Júda minden medre bő vízzel ömledez, és forrás fakad + az
úrnak házából, és megöntözi a Sittimnek völgyét.

Égyiptom pusztasággá lészen, Edom pedig kietlen sivataggá a Júda fiain
való erőszakosságért, mert ártatlan vért ontottak azoknak földén.

De a Júda örökké megmarad; Jeruzsálem is nemzetségről nemzetségre.

És kitisztítom vérökből, a melyből még ki nem tisztítottam, és a Sion
lesz az Úr lakóhelye!

ÁMÓS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Ámós beszédei, a ki a Tékoabeli pásztorok közt volt, azokról, a
miket Izráel felől látott + Uzziásnak, Júda királyának idejében, és
Jeroboámnak a Jóás fiának, Izráel királyának idejében, két esztendővel a
földindulás előtt.

És mondá: A Sionról megharsan az Úr és Jeruzsálemből megzendül, és
elhervadnak a pásztorok legelői, és megszárad a Kármel teteje.

Így szól az Úr: Három bűne miatt Damaskusnak, sőt négy miatt, nem
fordítom el, mert vas-cséplőkkel cséplették meg a Gileádot.

Tüzet vetek azért Hazáel házára, és az emészti meg a Ben-Hadad palotáit.

És összetöröm Damaskus zárját, és kivágom a lakót Avennek völgyéből és
a királyi pálcza tartóját Beth-Édenből, és Aramnak népe Kirbe fogva
vitetik, ezt mondja az Úr.

Így szól az Úr: Három bűne miatt Gázának, sőt négy miatt, nem fordítom
el, mert az egész népet rabságra vitték, hogy az Edomitáknak adják el
őket.

Tüzet vetek azért Gáza kőfalára, és az emészti meg az ő palotáit.

És kivágom a lakót Asdódból, és a királyi pálcza tartóját Askelonból, és
Akronra is majd rávetem kezemet és a Filiszteusok maradéka elvész, azt
mondja az én Uram, az Úr.

Így szól az Úr: Három bűne miatt Tírusnak, sőt négy miatt, nem fordítom
el, mert az egész rabnépet Edomnak adták át, és nem emlékeztek meg a
testvéri + frigyről.

Tüzet vetek azért Tírus kőfalára, és az emészti meg az ő palotáit.

Így szól az Úr: Három bűne miatt Edomnak, sőt négy miatt, nem fordítom
el, mert fegyverrel űzte saját atyjafiát, és elfojtá szívében az
irgalmasságot, és haragja szüntelen tépett, és dühösködését mindvégig
fentartotta.

Tüzet vetek azért Témánra, és az emészti majd meg Boczra palotáit.

Így szól az Úr: Három bűne miatt Ammon fiainak, sőt négy miatt, nem
fordítom el; mert széthasogatták Gileád terhes asszonyait, hogy
kiszélesíthessék az ő határokat.

Tüzet vetek azért Rabba kőfalára, és az emészti meg az ő palotáit;
harczikiáltással a háború napján, pusztító viharral a szélvésznek
napján.

És számkivetésbe megy az ő királyuk; ő maga és vele fejedelmei is, ezt
mondja az Úr!

2. Fejezet

Így szól az Úr: Három bűne miatt a Moábnak, sőt négy miatt, nem fordítom
el; mert mészszé égette Edom királyának csontjait!

Tüzet vetek azért Moábra, és az emészti meg Kerijjoth palotáit, és
meghal Moáb a zajban, hadi lárma közt, a kürt zengése közben.

Kivágom a birót közüle, és minden fejedelmit megölöm vele egyetemben,
ezt mondja az Úr.

Így szól az Úr: Három bűne miatt a Júdának, sőt négy miatt, nem
fordítom el; mert megvetették az Úrnak törvényét és nem tartották meg
rendeléseit. Eltévelyítették őket az ő hazugságaik, a melyeket az ő
atyáik követtek.

Tüzet vetek azért Júdára, és az emészti meg Jeruzsálem palotáit.

Így szól az Úr: Három bűne miatt az Izráelnek, sőt négy miatt, nem
fordítom el; mert pénzért adták el az igazat, a szegényt pedig egy öltő
saruért.

A kik a föld porát áhítják a szegények fejére, és a nyomorultak útját
elfordítják. Fiú és az atyja egy leányhoz járnak, hogy megfertőztessék
az én szent nevemet.

Zálogos ruhákon nyujtózkodnak minden oltár mellett, és az elítéltek
borát iszszák az ő istenök házában.

Pedig én irtottam ki előlük az Emoreusokat, a kik magasak voltak, mint a
czédrusok, erősek, mint a cserfák. Mégis kiirtottam gyümölcsét felül és
gyökerét alul.

És én hoztalak fel Égyiptom földéről, és negyven esztendeig és
hordoztalak a pusztában titeket, hogy bírjátok az Emoreusok földét.

És prófétákat támasztottam a ti fiaitok közül és nazirokat ifjaitok
közül. Nem így van-é vajjon, Izráel fiai? ezt mondja az Úr.

De a nazirokat borral itattátok, és prófétákra ráparancsoltatok,
mondván: Ne prófétáljatok!

Ímé, én is lenyomlak titeket, ott a hol vagytok, mint a cséplő szekér
lenyomja a kévékkel teli szérűt.

Elvész azért a futás a gyorstól, és nem erősíti meg az erőst az ő ereje,
és a hős sem menekedhetik.

Nem állja meg helyét az íjj-hordozó sem, nem menekülhet el még a
gyorslábú sem, és a lovon ülő sem menekedhetik.

És a bátor szívű is a hősök között meztelenül fut el azon a napon, ezt
mondja az Úr.

3. Fejezet

Halljátok meg e beszédet, melyet az Úr szól ti felőletek, Izráel fiai;
mindama nemzetség felől, a melyet felhoztam Égyiptom földéről, ezt
mondván:

Csak titeket választottalak magamnak e földnek minden nemzetségei közül;
azért büntetlek meg titeket minden gonoszságtokért.

Vajjon járnak-é ketten együtt, ha nem egyeztek meg egymással?

Ordít-é az oroszlán az erdőben, ha nincs mit ragadoznia? Hallatja-é
hangját barlangjából a kölyök-oroszlán, ha semmit nem fogott?!

Tőrbe esik-é a madár a földön, ha nincs tőr vetve néki? Felpattan-é a
tőr a földről, ha fogni nem fogott?

Ha megharsan a kürt a városban, nem riad-é meg a nép? Vajjon lehet-é baj
a városban, a mit nem az Úr szerezne?

Mert semmit sem cselekszik az én Uram, az Úr, míg meg nem jelenti titkát
az ő szolgáinak, a prófétáknak.

Ordít az oroszlán: ki ne rettegne? Az én Uram, az Úr szólt: ki ne
prófétálna?

Adjatok hírt Asdód palotáiban és az Égyiptom földében való palotákban,
és így szóljatok: Gyűljetek össze Samariának hegyein, és lássátok meg
benne a sok háborgatást, és az elnyomottakat az ő keblében.

Mert nem tudnak igazán cselekedni, azt mondja az Úr, ők, a kik halomra
gyűjtik az erőszakosságot és zsarolást az ő palotáikban.

Annakokáért ezt mondja az Úr Isten: Ellenség jön és körülveszi e földet;
ledönti hatalmadat és feldúlatnak a te palotáid.

Ezt mondja az Úr: A mint a pásztor az oroszlán szájából csak a két
lábszárt menti meg, vagy a fül hegyét; akképen menekülnek meg Izráel
fiai, a kik Samariában pamlag szegletében ülnek és a nyugágynak selymén.

Halljátok meg és adjátok tudtára a Jákób házának, azt mondja az Úr
Isten, a Seregek Istene,

Hogy a mely napon megbüntetem Izráelt az ő vétkeiért, Béth-El oltáraiért
is büntetek, és letöretnek az oltár szarvai, és a földre omlanak.

És ledöntöm a téli házat a nyári házzal együtt, és elpusztulnak az
elefántcsont-házak is, megsemmisülnek a nagy házak, ezt mondja az Úr.

4. Fejezet

Halljátok meg e beszédet Básánnak ünői, a kik Samaria hegyén vagytok; a
kik nyomorgatjátok a szegényeket, megrontjátok az ügyefogyottakat, a kik
azt mondják az ő uroknak: Hozd elő, hadd igyunk!

Megesküdt az Úr Isten az ő szentségére, hogy ímé napok következnek
reátok, a mikor szigonyokkal visznek el titeket, és a ti maradékotokat
halászó horgokkal.

És a réseken mentek ki, mindenikőtök egyenest; és a Hermónba vettettek,
ezt mondja az Úr.

Menjetek Béth-Elbe és vétkezzetek, szaporítsátok a vétkeket Gilgálban.
Vigyétek fel reggelente áldozataitokat, és harmad-naponként
tizedeiteket.

Kovászosból gyújtsatok hálaáldozatot; ajánljatok önkéntes áldozatokat,
híreszteljétek; mert így szeretitek, Izráel fiai, azt mondja az Úr
Isten.

De én is bocsátottam rátok fogak tisztaságát minden városaitokban és
kenyérszükséget minden helységeitekben, és még sem tértetek vissza
hozzám, ezt mondja az Úr.

De én is megvontam tőletek az esőt, három hónappal az aratás előtt, és
esőt adtam egy városra, más városra pedig nem adtam esőt. Az egyik rész
esőt kapott, az a rész pedig, a melyre nem esett eső, megszáradott.

És két-három város tántorgott egy-egy városba, vizet inni, de meg nem
elégíttettek; és még sem tértetek vissza hozzám, ezt mondja az Úr.

Megvertelek titeket szárazsággal és ragyával; kerteiteknek,
szőlőiteknek, fügefáitoknak és olajfáitoknak nagy részét megette a
sáska; és még sem tértetek vissza én hozzám, ezt mondja az Úr.

Döghalált bocsátottam rátok, mint Égyiptomra; fegyverrel öltem
ifjaitokat, fogságra vitettem lovaitokat; és táborotok bűzét egész
orrotokig emeltem, és még sem + tértetek vissza hozzám, ezt mondja az
Úr.

Felforgattam közületek többeket, a mint felforgatta Isten Sodomát és
Gomorát, és olyanokká lettetek, mint a tűzből kikapott üszök; és még sem
tértetek vissza hozzám, ezt mondja az Úr.

Azért hát ekképen cselekeszem veled Izráel! Minthogy pedig ekképen
cselekeszem veled, készülj Istened elé, oh Izráel!

Mert ímé, a ki hegyeket alkotott és a szelet teremtette, és a ki
megjelenti az embernek az ő gondolatját, a ki a hajnalt sötétséggé
változtatja és a föld magaslatain lépdel: az Úr ő, a Seregeknek Istene
az ő neve.

5. Fejezet

Halljátok meg e beszédet, a melyet síródalként szólok ti rólatok,
Izráelnek háza!

Elesett, nem kel fel többé Izráelnek szűze; végig terült az ő földén, és
nincs, a ki felemelné.

Bizony így szól az Úr Isten: A mely város ezerrel indult ki, százzal
marad csak meg; a mely pedig százezerrel indult ki, tízzel marad csak
meg Izráel házául.

Bizony így szól az Úr az Izráel házához: Engem keressetek, és éltek!

És ne keressétek Béth-Elt; Gilgálba se menjetek; Beér-Sébába se menjetek
át. Mert Gilgál fogságba megy. Béth-El + pedig semmivé lesz.

Keressétek az Urat, és éltek, különben reátör, mint a tűz, a József
házára és megemészti Béth-Elt, és nem lesz, a ki megoltsa.

A kik ürömmé változtatják az ítéletet és az igazságot földre tiporják.

A ki a fiastyúkot és a kaszáscsillagot teremtette; a ki reggellé
változtatja a homályt és a nappalt éjszakává sötétíti; a ki hívja a
tenger vizeit és kiönti azokat a földnek színére: az Úr annak a neve.

A ki pusztulással sujtja a hatalmasokat, és pusztulás száll az
erősségekre.

Gyűlölik azt, a ki feddőzik a kapuban, és útálják azt, a ki
feddhetetlenül beszél.

Annakokáért, mivelhogy tiportátok a szegényt és gabona-ajándékot vesztek
tőle: bár faragott kőből építtetek házakat, de nem lakoztok azokban, bár
gyönyörűséges szőlőket plántáltok, de nem isztok azoknak borából.

Mert tudom, hogy sok a ti bűnötök, és nagyok a ti vétkeitek! Igazak
nyomorgatói, váltságdíj-szedők vagytok; és elnyomják a szegényeket a
kapuban!

Azért hallgat az eszes ebben az időben, mert gonosz idő ez.

Keressétek a jót és ne a gonoszt, hogy éljetek, és akkor veletek lesz az
Úr, a Seregek Istene, a mint mondjátok.

Gyűlöljétek a gonoszt és szeressétek a jót; állítsátok vissza a kapuban
az igazságot; talán megkegyelmez az Úr, a Seregek Istene a József
maradékinak.

Azt mondja azért az Úr, a Seregek Istene, az én Uram: Minden térségen
siralom lesz és minden utczán ezt mondják: jaj, jaj! s a szántóvetőt is
gyászra hívják, s a sírni tudókat siralomra;

És minden szőlőben siralom lesz, mert átmegyek te közötted, ezt mondja
az Úr.

Jaj azoknak, a kik kívánják az Úrnak napját! Mire való néktek az Úrnak
napja? Sötétség az + és nem világosság.

Mintha valaki oroszlán elől szaladna, és medve bukkanna rá vagy pedig
bemenne a házba és kezét a falhoz támasztaná, és kígyó marná meg.

Nem sötétség lesz-é az Úrnak napja és nem világosság?! Sötétség lesz az,
s még hajnalfénye sem lesz.

Gyűlölöm, megvetem a ti ünnepeiteket, és nem gyönyörködöm a ti
összejöveteleitekben.

Még ha égőáldozatokkal áldoztok is nékem, sőt ételáldozataitokat sem
kedvelem; kövér hálaáldozataitokra rá se tekintek.

Távoztasd el tőlem énekeid zaját, hárfáid pengését sem hallgathatom.

Hanem folyjon az ítélet, mint a víz, és az igazság, mint a bővizű patak.

Járultatok-é hozzám véres áldozatokkal s ételáldozatokkal a pusztában
negyven éven át, oh Izráel háza?!

Majd viszitek hát Szikkútot, a ti királyotokat és Kijjunt, a ti
képeiteket, a ti isteneitek csillagát, a melyet ti csináltatok
magatoknak.

És Damaskuson túlra száműzlek titeket, azt mondja az Úr, a kinek neve
Seregeknek Istene.

6. Fejezet

Jaj azoknak, a kik gondtalanul élnek a Sionon, és a kik elbizakodnak
Samaria hegyén; a kik a népek elejének elei, és a kikhez jő az Izráelnek
háza!

Menjetek át Kalnéba, és nézzetek szét; onnan pedig menjetek a nagy
Hamátba, és szálljatok le a Filiszteusok Gáthjába; vajjon jobbak-é
azok, mint ezek az országok, és vajjon szélesebb-é azoknak határa a ti
határotoknál?

A kik a veszedelem napját messze gondoljátok, és az erőszaknak széket
emeltek;

A kik elefántcsont pamlagon hevernek, és az ő nyoszolyáikban
elnyújtózkodnak, és a nyáj legjavából és a kihízlalt borjakból
lakmároznak;

A kik hárfa mellett dalolgatnak, és azt hiszik, hogy hangszereik a
Dávidéi;

A kik a bort serlegekkel iszszák, és szín-olajjal kenegetőznek, és nem
búsulnak a József romlásán:

Most azért is ők vitetnek el a száműzöttek élén, és vége szakad a
nyújtózkodók dáridózásának.

Megesküdt az Úr Isten az ő életére; ezt mondja az Úr, a Seregek Istene:
Útálom a Jákób kevélységét és gyűlölöm az ő palotáit; azért prédára
vetem a várost mindenestől.

És ha egy házban tíz ember maradna is meg, még az is meghal;

És mikor felemeli őt az ő barátja és megégetője, hogy kivigye a
holttetemeket a házból, azt mondja annak, a ki a ház belsejében lesz:
Van-é még valaki veled? az pedig azt mondja: Nincs, és ezt is mondja:
Csitt! mert nem szabad említeni az Úrnak nevét!

Mert ímé, parancsol az Úr és megveri a nagy házat repedezésekkel, és a
kicsiny házat hasadozásokkal

Vajjon futhatnak-é a lovak a sziklán? felszánthatja-é azt valaki
ökrökön? hogy az ítéletet bürökké tettétek, az igazság gyümölcsét pedig
ürömmé?!

A kik örültök a hiábavaló dolognak, és a kik ezt mondjátok: Nem a magunk
erejével szereztünk-é magunknak a szarvakat?

Ímé, bizony népet indítok ellened, oh Izráel háza, azt mondja az Úr,
a Seregek Istene, és az sanyargat titeket a hámáti úttól az Arába
patakjáig.

7. Fejezet

Ily dolgot láttatott velem az Úr Isten; Ímé, teremte sáskát a
sarjúfakadás kezdetén, és ímé sarjú vala a királyi kaszálás után!

És lőn, hogy a mint felemésztette a földnek füvét, azt mondám: Uram,
Isten! légy kegyelmes, kérlek! Hogyan állhasson meg Jákób, hiszen
kicsiny?!

Megengesztelődék az Úr e dologban: Nem lesz meg! mondá az Úr.

Ily dolgot láttatott velem az Úr Isten: Ímé, tüzet híva elő ítéletre az
Úr Isten, és megemészté az a nagy mélységet, és megemészté az országot.

De mondám: Uram, Isten! hagyd abba, kérlek! Hogyan állhatna meg Jákób;
hiszen kicsiny?!

Megengesztelődék az Úr e dologban: Ez sem lészen meg, mondá az Úr Isten!

Ily dolgot láttatott velem: Ímé, ott állott az Úr egy függőleges
kőfalon, és a kezében mérő-zsinór vala.

És monda az Úr nékem: Mit látsz Ámós? Én pedig mondám: Mérőzsinórt. És
mondá az Úr: Ímé, mérőzsinórral mérek népemnek, Izráelnek közepette, és
nem bocsátok meg néki többé.

Bizony elpusztulnak Izsáknak magaslatai, és romba dőlnek Izráel szent
helyei; és fegyverrel támadok a Jeroboám háza ellen.

És elkülde Amáziás, Béth-El papja Jeroboámhoz, Izráel királyához, ezt
üzenvén: Pártot ütött ellened Ámós az Izráel házában; nem tűrheti az
ország az ő mindenféle beszédét.

Mert így beszél Ámós: Fegyver által hal meg Jeroboám, az Izráel pedig
fogságba vitetik az ő földéről!

Ámósnak pedig így szólt Amáziás: Menj el, próféta! Fuss el a Júda
földére; ott egyed kenyered és ottan prófétálj!

Béth-Elben pedig ne prófétálj többé mert a király szenthelye és az
ország székháza ez!

És felele Ámós, és mondá Amáziásnak: Nem vagyok próféta, sem prófétának
fia; barom-pásztor vagyok és vad fügét szedek;

De elhívott engem az Úr a nyáj mellől, és mondá nékem az Úr: Menj el és
prófétálj az én népemnek, az Izráelnek!

Most azért halld meg az Úrnak beszédét! Te azt mondod: Ne prófétálj az
Izráel ellen, és ne szólj az Izsák háza ellen!

Azért így szól az Úr: Feleséged paráznává lesz a városban; fiaid és
leányaid fegyver által hullnak el; földedet felosztják kötéllel, és te
magad tisztátalan földön halsz meg; az Izráel pedig fogságba vitetik az
ő földéről.

8. Fejezet

Ily dolgokat láttatott velem az Úr Isten: Ímé, egy kosár érett gyümölcs.

És mondá: Mit látsz Ámós? És mondám: Egy kosár érett gyümölcsöt. És
mondá az Úr nékem: Eljött vége az én népemnek, az Izráelnek; nem
bocsátok meg néki többé!

Azon a napon jajjá változnak a templomi énekek, így szól az Úr Isten, és
temérdek lesz a hulla; szó nélkül hányák mindenüvé.

Halljátok meg ezt ti, kik a szegényre törtök, és e föld szegényeinek
kipusztítására.

Mondván: Mikor múlik el az újhold, hogy gabonát árulhassunk? és a
szombat, hogy megnyithassuk a gabonás házat? hogy megkisebbítsük a vékát
és megnagyobbítsuk az árát, és hamis mértékkel csalhassunk?!

Hogy megvegyük a szegényeket pénzen, és a szűkölködőt egy öltő saruért,
és eladhassuk a gabona hulladékát?!

Megesküdt az Úr a Jákób büszkeségére: Soha el nem felejtem semmi
cselekedetöket!

Ne rendüljön-é meg e miatt a föld? És ne búsuljon-é annak minden
lakosa?! Bizony felindul egészen, mint a folyam, és dagad és apad, mint
Égyiptom folyója.

És lészen azon a napon, azt mondja az Úr Isten: Lenyugtatom a napot
délben, és besötétítem a földet fényes nappal.

Ünnepeiteket búra változtatom; és minden dalotokat szomorú énekké!
Gyászruhát borítok minden derékra, és kopaszságot minden fejre, és
olyanná teszem, mint a ki egyetlen fiát + siratja; a vége pedig, mint a
keserűség napja!

Ímé, napok jőnek, azt mondja az Úr Isten, és éhséget bocsátok e földre;
nem kenyér után való éhséget, sem víz után való szomjúságot, hanem az Úr
beszédének hallgatása után.

És vándorolni fognak tengertől tengerig és északtól fogva napkeletig.
Futkosnak, hogy keressék az Úrnak beszédét, de nem találják meg.

Azon a napon elepednek a deli szűzek, meg az ifjak is, a szomjúság
miatt!

A kik Samaria bűnére esküsznek, és ezt mondják: Él a te istened, oh Dán:
és él a te útad, oh Beérseba! Bizony elhullanak + és nem kelnek fel
többé!

9. Fejezet

Látám az Urat állani az oltáron, és mondá: Üsd meg az oszlop fejét,
hadd rendüljenek meg a küszöbök, és döntsd azokat mindnyájok fejére. A
megmaradókat pedig fegyverrel ölöm meg. Nem fog elfutni közülök a futó,
és nem menekül meg közülök a menekülő.

Ha a Seolba ássák is be magokat, kezem onnan is kiragadja őket; és ha az
égbe hágnának is fel, onnan is levonszom őket!

És ha a Kármel tetején rejtőznének is el, onnan is előkeresem és
elhozom őket; és ha szemeim elől a tenger fenekére bújnának is, ott is
parancsolok a kígyónak és megmarja őket.

És ha fogságba mennek is ellenségeik előtt, ott is parancsolok a
fegyvernek és megöli őket; és reájok fordítom szemeimet, vesztökre és
nem javokra.

Mert az Úr, a Seregek Ura az, a ki megérinti a földet és elolvad az,
és jajgat annak minden lakója, és feldagad egészen, mint a folyam, meg
elapad, mint Égyiptom folyója.

A ki fenn az égben építé az ő boltozatát, és annak íveit a földre
alapítá a ki előhívja a tenger + vizeit s kiönti azokat a földnek
színére: az Úr az ő neve.

Nem olyanok vagytok-é ti előttem, oh Izráel fiai, mint a Kusiták fiai?!
ezt mondja az Úr. Nem én hoztam-é ki Izráelt Égyiptom földéről, és a
Filiszteusokat Kaftorból, és a Siriabelieket Kirből?!

Ímé, az Úr Isten szemmel tartja a bűnös országot, és eltörlöm azt a
földnek színéről. Mindazonáltal még sem pusztítom el egészen a Jákóbnak
házát, ezt mondja az Úr!

Mert ímé, én parancsolok és szétrázom Izráel házát minden népek között,
a mint a rostával rázogatnak; de nem esik a földre egy szemecske sem.

Fegyver által halnak meg az én népemnek minden bűnösei, a kik azt
mondják: Nem ér el minket + és nem jő reánk a veszedelem.

Azon a napon felemelem a Dávid leomlott sátorát, és kijavítom
repedezéseit, és felemelem omladékait, és megépítem azt, mint volt
hajdanán.

Hogy örökségképen bírják az Edom maradékát és mindama népeket, a kik az
én nevemről neveztetnek, ezt mondja az Úr, aki megcselekszi ezt!

Ímé, napok jőnek, ezt mondja az Úr, és ott éri a szántó az aratót, a
szőlőtaposó a magvetőt. És a hegyek musttal csepegnek, + a halmok pedig
mind megáradnak.

És hazahozom a fogságból az én népemet, az Izráelt, és fölépítik az
elpusztult városokat, és lakoznak bennök. Szőlőket plántálnak és iszszák
azok borát, és kerteket csinálnak és eszik azoknak gyümölcsét.

És elplántálom őket az ő földjökbe; és nem szaggattatnak ki többé az ő
földjökből, a melyet adtam nékik, azt mondja az Úr, a te Istened!

ABDIÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Abdiás látása. Így szól az Úr Isten Edomról: Hírt hallottunk az Úrtól!
És hírnök küldetett a népekhez: keljetek fel és támadjunk reá haddal!

Ímé, kicsinynyé tettelek a népek között; felettébb útálatos vagy.

Szíved kevélysége csalt meg téged, aki szikla-hasadékokban lakozol,
kinek lakóhelye magasan van, a ki mondja az ő szívében: Ki vonhatna le
engem a síkra?!

Ha oly magasra szállnál is, mint a sas, és ha a csillagok közé raknád is
fészkedet: onnan is levonnálak, ezt mondja az Úr.

Ha tolvajok törnének reád, avagy éjjeli rablók, (hogy elpusztíttattál!),
nem annyit lopnának-é, a mennyi elegendő?! Ha szőlőszedők jönnének reád,
nem hagynának-é gerezdeket?!

Mennyire kifosztogatták Ézsaut; felkutatták rejtett kincseit!

A határig űznek ki összes frigytársaid; megcsalnak, levernek
szövetségeseid; kenyeret tőrül vetik alád. Nincsen benne okosság!

Azon a napon, ezt mondja az Úr, nem vesztem-é ki a bölcseket Edomból, és
az értelmet Ézsau hegyéről?!

És megrémülnek a te vitézeid, oh Témán! hogy kiirtassék mindenki az
Ézsau hegyéről az öldöklés által.

A Jákób öcséd ellen elkövetett erőszakért szégyen borul reád, és
kivágatol mindörökre!

A mikor vele szembeálltál; a mikor serege idegenek rabjává lett, és
idegenek törtek be kapuján és Jeruzsálemre sorsot vetettek: olyan voltál
te is, mint bármelyik közülök.

De ne gyönyörködjél öcsédnek napján, az ő szerencsétlenségének napján;
és ne örvendj a Júda fiain az ő veszedelmök napján, és ne kérkedjél a
szorongattatás napján.

Ne törj be népem kapuján nyomorúságuk napján; ne gyönyörködjél te is
a baján nyomorúsága napján; és ne nyúlj az ő jószágához nyomorúsága
napján;

A résre se állj fel menekülőit elveszíteni; és ne áruld el az ő
megmaradottait a szorongattatás napján!

Mert közel van az Úrnak napja minden népek ellen. A mint cselekedtél,
úgy cselekesznek veled; a mit te fizettél, visszaszáll fejedre.

Mert a mint ti ittatok szent hegyemen, úgy isznak szüntelen az összes
népek; bizony isznak és hörpengetnek, és olyanok lesznek, mintha nem
lettek volna.

De a Sion hegyén szabadulás lészen, és szentté lészen az és a Jákób háza
birtokba veszi az ő örökségét.

És a Jákób háza tűz lészen, és a József háza láng; az Ézsau háza pedig
pozdorja; és meggyújtják és megemésztik őket, és nem marad meg senki
Ézsau házából, mert az Úr szólott.

A déliek örökség szerint bírják az Ézsau hegyét, a síkon lakók pedig a
Filiszteusokat. És örökség szerint bírják az Efraim mezőit és Samaria
mezőit; Benjámin pedig a Gileádot.

Izráel fiainak ez a száműzött serege azokat, a melyek a Kananeusoké,
mind Sarfátig; a jeruzsálemi száműzöttek pedig, a kik Szefarádban
vannak, elfoglalják majd a déli városokat.

És a Sion hegyére szabadítók mennek fel, hogy megítéljék az Ézsau
hegyét; és a Úré lesz a királyság.

JÓNÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

És lőn az Úrnak szava Jónáshoz, az Amittai fiához, mondván:

Kelj fel, menj Ninivébe, a nagy városba, és kiálts ellene, mert
gonoszságuk felhatolt elémbe!

És felkele Jónás, hogy Tarsisba szaladna az Úr elől. Leméne azért
Jáfóba, és talála ott egy hajót, a mely méne Tarsisba, és megadván a
hajóbért, beszálla abba, hogy Tarsisba menne velök az Úr színe elől.

Az Úr pedig nagy szelet bocsáta a tengerre, és nagy vihar lőn a
tengeren, és a hajó már-már töredezik vala.

Megfélemlének azért a hajósok és kiáltának, kiki az ő istenéhez, és a
hajóban lévő holmit a tengerbe hányák, hogy könnyítsenek magukon. Jónás
pedig leméne a hajó aljába, és lefeküdt és elaludt.

De hozzáméne a kormányos mester, és mondá néki: Mi lelt, te nagy alvó?
Kelj fel, kiálts a te Istenedhez; hát ha gondol velünk az Isten, és nem
veszünk el!

Egymásnak pedig ezt mondák: Jertek, vessünk sorsot, hogy megtudhassuk:
mi miatt van rajtunk e veszedelem? És sorsot vetének, és a sors Jónásra
esék.

Mondák azért néki: Kérünk, beszéld el nékünk: mi miatt van rajtunk e
veszedelem? Mi a te foglalkozásod és honnan jösz? Melyik a te hazád és
miféle népből való vagy te?

És monda nékik: Héber vagyok én, és az Urat, az egek Istenét félem én, a
ki a tengert és a szárazt teremtette.

És megfélemlének az emberek nagy félelemmel, és mondák néki: Mit
cselekedtél? Mert megtudták azok az emberek, hogy az Úr színe elől fut,
mivelhogy elbeszélé nékik.

Mondák azután néki: Mit cselekedjünk veled, hogy a tenger
megcsendesedjék ellenünk? Mert a tenger háborgása növekedék.

Ő pedig monda nékik: Fogjatok meg és vessetek engem a tengerbe, és
megcsendesedik a tenger ellenetek; mert tudom én, hogy miattam van ez a
nagy vihar rajtatok.

És erőlködtek azok az emberek, hogy visszajussanak a szárazra; de nem
tudtak, mert a tenger háborgása növekedék ellenök.

Kiáltának azért az Úrhoz, és mondák: Kérünk Uram, kérünk, ne veszszünk
el ez ember lelkéért, és ne háríts reánk ártatlan vért; mert te, Uram,
úgy cselekedtél, a mint akartad!

És felragadák Jónást és beveték őt a tengerbe, és megszűnék a tenger az
ő háborgásától.

Azok az emberek pedig nagy félelemmel félék az Urat, és áldozattal
áldozának az Úrnak, és fogadásokat fogadának.

2. Fejezet

Az Úr pedig egy nagy halat rendelt, hogy benyelje Jónást. És lőn Jónás a
halnak gyomrában három nap és három éjjel.

És könyörge Jónás az Úrnak, az ő Istenének a halnak gyomrából.

És mondá: Nyomorúságomban az Úrhoz kiálték és meghallgata engem; a Seol
torkából sikolték és meghallád az én szómat.

Mert mélységbe vetettél engem, tenger közepébe, és körülfogott engem a
víz; örvényeid és habjaid mind átmentek rajtam!

És én mondám: Elvettettem a te szemeid elől; vajha láthatnám még
szentséged templomát!

Körülvettek engem a vizek lelkemig, mély ár kerített be engem, hinár
szövődött fejemre.

A hegyek alapjáig sülyedtem alá bezáródtak a föld závárjai felettem
örökre! Mindazáltal kiemelted éltemet a mulásból, oh Uram, Istenem!

Mikor elcsüggedt bennem az én lelkem, megemlékeztem az Úrról, és
bejutott az én könyörgésem te hozzád, a te szentséged templomába.

A kik hiú bálványokra ügyelnek, elhagyják boldogságukat;

De én hálaadó szóval áldozom néked; megadom, a mit fogadtam. Az Úré a
szabadítás.

És szóla az Úr a halnak, és kiveté Jónást a szárazra.

3. Fejezet

És lőn az Úrnak szava Jónáshoz másodszor is, mondván:

Kelj fel, menj Ninivébe, a nagy városba, és hirdesd néki azt a beszédet,
a mit én parancsolok néked.

És felkele Jónás, és elméne Ninivébe az Úr szava szerint. Ninive pedig
nagy városa vala Istennek, három napi járó föld.

És kezde Jónás bemenni a városba egy napi járóra, és kiálta és monda:
Még negyven nap, és elpusztul Ninive!

A niniveiek pedig hivének Istenben, és bőjtöt hirdetének, és nagyjaiktól
fogva kicsinyeikig zsákba öltözének.

És eljuta a beszéd Ninive királyához, és felkele királyi székéből, és
leveté magáról az ő királyi ruháját, és zsákba borítkozék, és üle a
porba.

És kiáltának és szólának Ninivében, a királynak és főembereinek
akaratából, mondván: Emberek és barmok, ökrök és juhok: semmit meg ne
kóstoljanak, ne legeljenek és vizet se igyanak!

Hanem öltözzenek zsákba az emberek és barmok, és kiáltsanak az Istenhez
erősen, és térjen meg kiki az ő gonosz útáról és az erőszakosságból, a
mely az ő kezökben van!

Ki tudja? talán visszatér és megengesztelődik az Isten és elfordul
haragjának búsulásától, és nem veszünk el!

És látá Isten az ő cselekedeteiket, hogy megtértek az ő gonosz útjokról:
és megbáná az Isten azt a gonoszt, a melyről mondá, hogy végrehajtja
rajtok, és nem hajtá végre.

4. Fejezet

És igen rossznak látszék ez Jónás előtt, és megharaguvék.

Könyörge azért az Úrhoz, és mondá: Kérlek, Uram! Avagy nem ez vala-é
az én mondásom, mikor még az én hazámban valék? azért siettem, hogy
Tarsisba futnék, mert tudtam, hogy te irgalmas és kegyelmes Isten vagy,
nagy türelmű és nagy irgalmasságú és a gonosz miatt is bánkódó.

Most azért Uram, vedd el, kérlek, az én lelkemet én tőlem, mert jobb
meghalnom, mintsem élnem!

Az Úr pedig mondá: Avagy méltán haragszol-é?

Majd kiméne Jónás a városból, és üle a város keleti része felől, és
csinála ott magának hajlékot, és üle az alatt az árnyékban, a míg
megláthatná, mi lészen a városból?

Az Úr Isten pedig egy tököt rendele, és felnöve az Jónás fölé, hogy
árnyékot tartson feje fölött és megoltalmazza őt a hévség bántásától. És
nagy örömmel örvendezék Jónás a tök miatt.

De másnapra férget rendele az Isten hajnal-költekor, és megszúrá az a
tököt, és elszárada.

És lőn napköltekor, hogy tikkasztó keleti szelet rendele Isten, és a nap
rátűzött a Jónás fejére, és ő elbágyada. Kiváná azért magának a halált,
és monda: Jobb halnom, mint élnem!

És monda az Isten Jónásnak: Avagy méltán haragszol-é a tök miatt? És
monda: Méltán haragszom, mind halálig!

Az Úr pedig monda: Te szánod a tököt, a melyért nem fáradtál és a melyet
nem neveltél, a mely egy éjjel támadt és más éjjel elveszett:

Én pedig ne szánjam Ninivét, a nagy várost, a melyben több van
tizenkétszer tízezer embernél, a kik nem tudnak különbséget tenni jobb-
és balkezük között, és barom is sok van?!

MIKEÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Az Úr igéje, a mely lőn a moreseti Mikeáshoz, Jótám, Akház és
Ezékiásnak, Júda királyainak idejében, a melyet látott Samária és
Jeruzsálem felől.

Halljátok meg minden népek, figyelmezz föld és annak teljessége. És az
Úr Isten legyen bizonyság ellenetek; az Úr az ő szent templomából!

Mert ímé, kijő az Úr az ő helyéről, és leszáll és lépdel a földnek
magaslatain.

És szétmállanak alatta a hegyek, a völgyek pedig szétszakadoznak, mint a
visz a tűz előtt, mint a meredekről leszakadó vizek.

A Jákób vétkéért lészen mindez, és az Izráel házának bűnei miatt!
Micsoda a Jákób vétke? Avagy nem Samária-é? És mik a Júda magaslatai?
Avagy nem Jeruzsálem-é?

De olyanná teszem Samáriát, mint a mezőben való kőrakás, szőlő-plánták
helyévé és lezúdítom a völgybe az ő köveit, és még fundamentomait is
kimutatom.

Faragott képei mind összetöretnek és minden ajándékát tűz égeti meg.
Minden bálványait semmivé teszem; mert paráznaság béréből gyűjtögette
azokat, azért ismét paráznaság bérévé legyenek.

E miatt kesergek és jajgatok; ruhátalan és mezítelen járok. Üvöltök,
mint a sakálok, és sikongok, mint a struczmadarak.

Mert halálosak az ő sebei. Bizony Júdáig ér; népem kapujáig hatol,
Jeruzsálemig.

Gáthban hírül ne adjátok; sírván ne sírjatok; Beth-le-Afrában porba
heveredtem.

Költözzetek el, Safirnak lakója gyalázatos meztelenül! Nem vonult ki
Saanán lakosa; Beth-Eselnek siralma nem enged tartózkodni.

Mert beteg lett Marótnak lakosa az ő javai miatt; mert veszedelem szállt
le az Úrtól Jeruzsálemnek kapujára.

Gyors paripához kösd a szekeret, Lákisnak lakója! ki a bűnnek kezdője
valál a Sion leányánál. Bizony te benned találtatnak Izráel vétkei!

Azért adj válólevelet Moreset-Gátnak! Akzib házai megcsalják Izráel
királyait.

Még hozok én te néked örököst, Marésa lakosa; Adullámig hat el Izráel
dicsősége!

Nyírd le, kopaszítsd meg magadat a te gyönyörűséges fiaidért! Szélesítsd
meg kopaszságodat, mint a keselyű mert rabságra vitettek el tőled!

2. Fejezet

Jaj azoknak, a kik hamisságot gondolnak és a kik ágyasházukban
gonoszságot cselekesznek, és végrehajtják azt, mihelyt megvirrad, mert
hatalmuk van hozzá.

Megkívánják a mezőket és elrabolják, és a házakat és elszedik; és
nyomorgatják a gazdát, és az ő házanépét az embert és az ő örökségét!

Annakokáért ezt mondja az Úr: Ímé, én is gonoszt gondolok e nemzetség
ellen, melyből ki nem vonhatjátok a ti nyakatokat és nem jártok
kevélyen, mivel gonosz idő lészen az!

Azon a napon példabeszéd támad rólatok, és siralmat sírnak, mondván:
Oda van! elpusztultunk! Népem örökségét felcserélte! Miként rabolja el
tőlem; hűtelennek osztja ki mezeinket!

Azért nem lesz néked, a ki mérőzsinórt vessen sors szerint az Úrnak
gyülekezetében.

Ne prófétáljatok! prófétálnak ők. Ha nem prófétálnak ezeknek, nem múlik
el a gyalázat!

Oh te, ki Jákób házának mondatol! hát türelmetlen-é az Úrnak lelke,
avagy ezek-é az ő cselekedetei? Nem javára válnak-é az én cselekedeteim
annak, a ki igazán jár?

A minap mint egy ellenség támadt fel az én népem; a köntösről a palástot
letépik a gyanútlanul járókról, a háborútól idegenkedőkről.

Népem asszonyait kiűzitek boldogságuk házából; kisdedeiktől örökre
elveszitek az én dicsőségemet.

Keljetek fel és menjetek ki, mert ez nem a nyugalomnak helye; a
tisztátalanság miatt, a mely elveszít, és pedig borzasztó veszedelemmel!

Ha valamely szélházi és csalárd így hazudoznék: Prédikálok néked borról
és részegítő italról, az volna e népnek prófétája.

Mindenestől egybegyűjtelek téged, Jákób! Összetakarítom Izráel
maradékát. Összegyűjtöm őket, mint a boczrai juhokat, mint a nyájat az ő
karámja közé hemzsegnek majd az ember-sokaság miatt.

Előttök megy fel az úttörő kitörnek és átmennek a kapun és kivonulnak,
és előttök megy a királyuk, és élükön az Úr!

3. Fejezet

És mondám én: Halljátok, kérlek, Jákób fejedelmei és Izráel házának
vezérei: Nem a ti tisztetek-é tudni az ítéletet?!

Ti, kik gyűlölitek a jót és kedvelitek a gonoszt! A kik levonszátok
róluk bőrüket és csontjaikról az ő húsokat!

A kik megeszik az én népemnek húsát, és lenyúzzák róluk bőrüket, és
összetörik csontjaikat, és feldarabolják, akár csak a fazékba, és mint
húst a tálba.

Kiáltanak majd az Úrhoz, de nem hallgatja meg őket; sőt elrejti akkor
orczáját előlök, mivelhogy gonoszokká lettek cselekedeteik.

Így szól az Úr a próféták ellen, a kik elámítják az én népemet, a kik,
ha van mit rágniok, békességet hirdetnek, az ellen pedig, a ki nem vet
valamit szájokba, hadat indítanak.

Azért éjszaka száll rátok, hogy ne lássatok, és sötétség jő rátok, hogy
ne jövendölhessetek, és a nap lemegy a próféták felett, és elsötétül
rajtok a nappal.

És megszégyenülnek a látók, és elpirulnak a jövendőmondók, és elfedik
szájokat mindnyájan, mert nem lészen felelet Istentől.

Én ellenben megteljesedem az Úr lelkének erejével, és ítélettel és
hatalommal, hogy hirdessem Jákóbnak az ő vétkét, és Izráelnek az ő
bűnét.

Halljátok ezt, kérlek, Jákób házának fejei és Izráel házának vezérei! a
kik útáljátok az ítéletet, és minden igazságot elcsavartok;

A kik vérrel építitek a Siont, és Jeruzsálemet hamissággal!

Kiknek fejedelmei ajándékért ítélnek, és papjaik jutalomért tanítanak,
és prófétáik pénzért jövendölnek, + és mégis az Úrra támaszkodnak,
mondván: Avagy nincsen-é közöttünk az Úr?! Nem következik mi reánk
veszedelem!

Azért ti miattatok mezővé szántatik a Sion, és kőhalommá lesz
Jeruzsálem, a templom hegye pedig erdős hegygyé.

4. Fejezet

És lészen: az utolsó időben az Úr házának hegye a hegyek fölé
helyeztetik, és felülemelkedik az a halmokon, s népek özönlenek reá.

Pogányok is sokan mennek, és mondják: Jertek, menjünk fel az Úr hegyére
és a Jákób Istenének házához, hogy megtanítson minket az ő útaira, és
járjunk az ő ösvényein! Mert Sionból jön ki a törvény, és az Úr beszéde
Jeruzsálemből.

És sok népek között ítéletet tészen, és megfedd erős nemzeteket nagy
messze földig és fegyvereiket kapákká kovácsolják, dárdáikat pedig
sarlókká nép népre fegyvert nem emel, és hadakozást többé nem tanulnak.

És kiki nyugszik az ő szőlője alatt és fügefája alatt, és senki meg nem
rettenti őket, mert a Seregek Urának szája szólott.

Mert minden nép a maga istenének nevében jár, és mi is a mi Urunk
Istenünk nevében járunk örökkön örökké.

Azon a napon, azt mondja az Úr, összegyűjtöm a sántát, és összeszedem az
elszéledetteket, és a kiket megsanyargattam.

És a sántát maradékká teszem, az elszélesztettet pedig erős nemzetté, és
az Úr uralkodik rajtok a Sion hegyén mostantól fogva mindörökké.

És te nyájnak tornya, Sion leányának vára! Eljő tehozzád és elérkezik az
előbbi hatalom, a Jeruzsálem leányának birodalma.

Miért kiáltasz hát kiáltva? Nincsen-é közötted király? Elveszett-é a te
tanácsadód, hogy úgy elfogott a fájdalom, mint a gyermek-szűlőt?!

Gyötrődj és kinlódj, Sionnak leánya, mint a gyermek-szülő! Mert ímé,
kimégy a városból, és a mezőn tanyázol, és egészen Bábelig mégysz. Ott
szabadíttatol meg; ott vált ki téged az Úr, ellenségednek + kezéből.

Mert ímé, sok nemzetség gyűlt össze ellened, a kik ezt mondják: Legyen
szentségtelen, és legeltessük szemeinket a Sionon!

De ők nem tudják az Úrnak gondolatait és nem értik az ő szándékát, hogy
összegyűjti őket, mint a kévét a szérűre.

Kelj fel és csépelj, Sionnak leánya! Mert vassá teszem a te szarvaidat,
körmeidet pedig aczéllá teszem, és széttiporsz sok népeket, és rablott
kincseiket az Úrnak áldozom, javaikat pedig az egész föld Urának.

5. Fejezet

Seregelj hát egybe, seregek leánya! Ostrommal támadt ellenünk; pálczával
verjék arczul Izráel biráját!

De te, Efratának Bethleheme, bár kicsiny vagy a Júda ezrei között:
belőled származik nékem, a ki uralkodó az Izráelen; a kinek származása
eleitől fogva, öröktől fogva van.

Azért odaadja őket, míg a szűlő szűl, + de az ő atyjafiainak maradékai
visszatérnek Izráel fiaihoz.

És megáll, és legeltet az Úrnak erejével, az Úrnak az ő Istenének
fenséges nevével, és bátorsággal lakoznak, mert ímé felmagasztaltatik a
földnek határáig.

És ő a mi békességünk. Ha az Assirus eljő a mi földünkre és megtapodja
palotáinkat: állatunk ellene hét pásztort és nyolcz fejedelmi férfiút.

És megrontják Assiria földjét fegyverrel Nimród földjét is az ő
kapuiban; és megszabadít az Assiriustól, ha a mi földünkre eljő és a mi
határunkba lép.

És a Jákóbnak maradéka olyan lészen a a sok nép között, mint az Úrtól
való harmat, mint a zápor a fűnek, mely nem emberben reménykedik, és nem
bízik embernek fiaiban.

És a Jákób maradéka a pogányok között, a sok nép között olyan lészen,
mint az oroszlán az erdei vadak között; mint az oroszlán-kölyök a
juhoknak nyája között, a mely ha betör, tipor és tép, és nincs, a ki
tőle megszabadítson.

Erőt vészen a te kezed szorongatóidon, és minden ellenségeid
kivágattatnak.

És lészen azon a napon, azt mondja az Úr, kivágom lovaidat közüled, és
elvesztem hadi-szekereidet.

És kivágom földednek városait, és ledöntöm minden erősségeidet.

És kivágom kezedből a bűvszereket, és szemfényvesztőid nem lesznek
néked.

És kivágom faragott képeidet és bálványaidat közüled, és nem imádod
többé kezeidnek csinálmányait.

És kiszaggatom a te berkeidet közüled és elpusztítom a te városaidat.

És haraggal és hévvel állok bosszút a pogányokon, a kik nem
engedelmeskedtek.

6. Fejezet

Halljátok csak, a mit mond az Úr! Kelj fel, perelj a hegyekkel, és
hallják meg szódat a halmok.

Halljátok meg hegyek az Úr peres dolgát, és ti, a földnek örök alapjai!
Mert pere van az Úrnak az ő népével, és az Izráellel is perbe száll.

Én népem! mit vétettem te ellened, és mivel fárasztottalak el téged?!
Tégy vallást ellenem!

Hiszen felhoztalak Égyiptom füldjéről, és a szolgák házából
megváltottalak, és előtted küldém Mózest, Áront és Máriát!

Én népem! Emlékezzél csak: mit koholt Bálák, Moábnak királya, és
mit felelt néki Bálám, a Beor fia? Sittimtől fogva Gilgálig, hogy
megismerjed az Úr igazságos cselekedeteit.

Mivel menjek eleibe az Úrnak? Hajlongjak-é a magasságos Istennek?
Égőáldozatokkal menjek-é elébe, esztendős borjúkkal?!

Kedvét leli-é az Úr ezernyi kosokban, vagy tízezernyi olaj-patakokban?
Elsőszülöttemet adjam-é vétkemért, vagy méhem gyümölcsét lelkemnek
bűnéért?!

Megjelentette néked, oh ember, mi légyen a jó, és mit kiván az Úr te
tőled! Csak azt, hogy igazságot cselekedjél, szeressed az irgalmasságot,
és hogy alázatosan járj a te Isteneddel.

Az Úrnak szava kiált a városnak, és a te neved néz bölcseségre.
Halljátok meg a vesszőt és ki rendeli azt?!

Vannak-é még a gonosznak házában hamissággal gyűjtött kincsek, és
ösztövér véka, a mely útálatos?

Vajjon jóváhagyom-é a hamis mértéket, és a zsákba rejtett csalárd
fontokat?

Mert a gazdagok megtöltöztek köztök ragadománynyal, lakosai pedig
hazugságot szólnak, és nyelvök csalárd az ő szájokban.

Én is azért megvervén, beteggé teszlek téged; elpusztítalak a te bűneid
miatt.

Eszel te, de meg nem elégszel, és benned marad a te éhséged; és
gyűjtesz, de nem takarítsz, és mit megtakarítasz is, fegyverre hányom.

Vetsz te, de nem aratsz; olajat sajtolsz te, de nem kened magadat
olajjal, és mustot is, de bort nem iszol!

Mert az Omri parancsolataihoz szabjátok magatokat és az Ákháb házának
minden dolgához, és azoknak tanácsán jártok! Hogy pusztasággá tegyelek
tégedet, az ő lakosait pedig csúfsággá, és hordozzátok népemnek
gyalázatát.

7. Fejezet

Jaj nékem, mert olyanná lettem, mint a letakarított mező, mint a
megszedett szőlő: egy enni való gerezd sem maradott; pedig zsengére
vágyott a lelkem!

Elveszett e földről a kegyes, és igaz sincs az emberek között.
Mindnyájan vér után ólálkodnak, kiki hálóval vadássza atyjafiát.

Gonoszságra készek a kezek, hogy jól vigyék véghez; a fejedelem
követelőzik, és a biró fizetésre vár; a főember is maga mondja el lelke
kívánságát, és összeszövik azt.

A ki jó közöttök, olyan mint a tüske, az igaz olyan, mint a tövisbokor.
A te őrállóidnak napja, a te megítélésed eljött; most következik el az ő
zűrzavaruk.

Ne higyjetek a barátnak; ne bízzatok a tanácsadóban; az öledben ülő
előtt is zárd be szádnak ajtaját.

Mert a fiú bolondnak tartja atyját, a leány anyja ellen támad, a meny az
ő napára; az embernek saját háznépe az ellensége.

De én az Úrra nézek, várom az ér szabadításom Istenét; meghallgat engem
az én Istenem!

Ne örülj, én ellenségem! Elestem ugyan, de felkelek, mert ha még a
setétségben ülnék is, az Úr az én világosságom!

Az Úr haragját hordozom, mert vétkeztem ellene; mindaddig, a míg leperli
peremet és meghozza ítéletemet. Kivisz engem a világosságra, meglátom az
ő igazságát.

De meglátja ellenségeim is és szégyen borítja el, a ki ezt mondja
nékem: Hol az Úr, a te Istened? Meglátják őt az én szemeim, hogy ímé
széttapostatik, mint + az utcza-sár.

Falaid megépítésének napja! e napon távol lesz a törvény!

Azon a napon eljőnek hozzád Assiriából és Égyiptom városaiból;
Égyiptomtól a folyamig, tengertől tengerig és hegytől hegyig.

És pusztává lesz a föld az ő lakói miatt, az ő cselekedeteik
gyümölcséért.

Legeltesd népedet a te vessződdel, a te örökségednek nyáját, a mely
magánosan lakozik az erdőben, a Kármel közepén. Legeljenek Básánban és
Gileádban, mint a hajdankor napjain!

Mint az Égyiptom földéről kijövetelednek idején, láttatok vele
csodadolgokat.

Látják ezt a pogányok és megszégyenülnek minden erejökkel. Kezöket
szájokra teszik, füleik megsiketülnek;

Nyalják a port mint a kígyó, mint a föld férgei; reszketve jőnek
rejtekeikből; remegve folyamodnak az Úrhoz, a mi Istenünkhöz, és félnek
tetőled!

Kicsoda olyan Isten, mint te, a ki megbocsátja a bűnt és elengedi
öröksége maradékának vétkét?! Nem tartja meg haragját örökké, mert
gyönyörködik az irgalmasságban!

Hozzánk térvén, könyörül rajtunk; eltapodja álnokságainkat. Bizony a
tenger mélységébe veted minden bűnünket!

Hűséget mutatsz a Jákóbnak, irgalmasságot Ábrahámnak, a mint megesküdtél
atyáinknak még az ősidőkben.

NÁHUM PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Ninive terhe; az elkosi Náhum látásának könyve.

Buzgón szerető és bosszúálló Isten az Úr, bosszúálló az Úr, és telve
haraggal; bosszút áll az Úr az ő ellenségein, és haragot tartó az ő
gyűlölői ellen.

Hosszútűrő az Úr és nagyhatalmú, és nem hagy büntetlenül. Szélvészben és
viharban van az Úrnak útja, és lábainak pora a felhő.

Megfeddi a tengert és kiapasztja azt, és minden folyamot kiszáraszt.
Elfonnyad a Básán és a Kármel, és Libánon virága elfonnyad.

A hegyek reszketnek előtte, és a halmok szétmállanak. Tekintetétől
megrendül a föld, és a világ, és minden, a mi rajta él.

Ki állhatna meg haragja előtt, és ki birhatná ki búsulásának tüzét? Heve
szétfoly, mint a láng, és a kőszálak is szétporlanak tőle.

Jó az Úr, erősség a szorongatás idején, + és ő ismeri a benne bízókat.

De gáttörő árvízként pusztít annak helyén, és gyűlölőit setétség üldözi.

Mit koholtok az Úr ellen? Elpusztít ő, nem lészen kétszer veszedelem.

Ha annyira összefonódnak is, mint a tüskebokrok, és olyan ázottak is,
mint az italuk: megemésztetnek, mint a teljesen megszáradt tarló.

Belőled származott, a ki gonoszt koholt az Úr ellen, a ki álnokságot
tanácsolt.

Így szól az Úr: Ha teljes erőben és sokan vannak is, mégis levágatnak és
elenyésznek. Megaláztalak téged, de nem foglak többé megalázni.

Most már leveszem rólad az ő igáját, és bilincseidet leszaggatom.

Felőled pedig azt rendeli az Úr: Nevednek ne támadjon többé magva;
isteneid házából kivesztem a faragott és öntött képeket; megásom
sírodat, mert becstelen vagy.

Ímé a hegyeken örömhírhozónak lábai! Békességet hirdet. Ünnepeld Júda
ünnepeidet, fizesd le fogadásaidat; mert nem vonul át rajtad többé a +
semmirekellő mindenestől kiirtatott.

2. Fejezet

Pusztító jön fel ellened; őrizd a várat, nézzed az útat, erősítsd
derekadat, keményítsd meg erődet igen.

Mert helyreállítja az Úr Jákób büszkeségét, mint Izráel büszkeségét;
mert rablók rabolták ki őket, csemetéiket pedig kivágták.

Vitézeinek pajzsa veres, katonáinak ruházata bíborszínű, hadiszekere
aczéltűzben ragyog fegyverkezése napján, és a dárdákat rengetik.

Az utczákon robognak a szekerek, összeütköznek a piaczokon; tekintetök
mint a fáklyák, futkosnak mint a villámok.

Emlegeti vitézlő hőseit; ingadoznak lépéseikben, sietnek a kőfalra, és
felállíttatik a védősáncz.

A folyóvizek kapui megnyílnak, és a palota megrendül.

De elvégeztetett: felfedik, elvitetik, és szolgálói keseregnek, mint
nyögő galambok, mellöket vervén.

Pedig Ninive olyan, mint a bővizű tó, eleitől fogva: mégis futnak ők.
Álljatok meg, álljatok meg! De vissza se tekint senki.

Raboljatok ezüstöt, raboljatok aranyat; száma sincs a rejtett
kincseknek, gazdag minden drága edényben.

Feldúlva, széthányva, kifosztatva! Szíve megolvadt, a térdek reszketnek,
fájdalom van egész derekában, és mindnyájok arcza elvesztette
pirosságát.

Hol van az oroszlánok tanyája, és az oroszlán-kölyköknek ama legelője, a
hová járt a nőstény- és hímoroszlán, az oroszlán-kölyök, és nem volt a
ki elriaszsza?

Az oroszlán torkig valót ragadozott kölykeinek, és fojtogatott
nőstényeinek, és megtöltötte barlangjait zsákmánynyal, tanyáit pedig
prédával.

Ímé rád török, azt mondja a Seregek Ura, és füstté égetem szekereit.
Oroszlán-kölykeidet kard emészti meg, és kiirtom e földről zsákmányodat,
és nem hallatszik többé követeidnek szava.

3. Fejezet

Jaj a vérszopó városnak! Mindenestől hazug és erőszakkal telve, és nem
szűnik meg rabolni.

Ostor-csattogás, kerék-zörgés zaja; dobogó ló, robogó szekér;

Törtető lovag, kardok villogása, dárda villanása, sebesült tömegek,
holtak sokasága, nincs számok az elesetteknek; megbotlanak hulláikban.

A szép parázna sok paráznaságáért, a hitetésnek mesternője miatt, a ki
népeket ejtett meg paráznaságával, és nemzetségeket bűbájaival:

Ímé, rád török, azt mondja a Seregek Ura, és orczádra fordítom ruhádnak
alját, és népeknek mutatom meg meztelenségedet, és országoknak
gyalázatodat.

Rútságot hányatok rád, és gyalázattal illetlek téged, és olyanná
teszlek, mint a kit csudálnak.

És mind, a ki meglát, elmenekül tőled, és ezt mondja: Epusztult Ninive!
Ki bánkódik rajta? Hol keressek néked vígasztalókat?

Avagy jobb vagy-é Nó-Amonnál, a mely a folyamoknál fekszik, vizek veszik
körül; a melynek tenger a sáncza, tenger a kőfala?

Kús volt erőssége meg Égyiptom, és száma sem volt annak. Puth és Libia
is segítőid voltak;

De ez is számkivetésbe, fogságba jutott; kisdedeik is falhoz verettek
minden utcza sarkán; főembereire sorsot vetettek, és nagyjait mind
bilincsekbe verték.

Te is megrészegedel, elfeledtté leszel; te is keresel majd menedéket a
gyűlölködő elől.

Minden erősséged olyan, mint a zsenge gyümölcsű fügefa; ha megrázatnak,
az evő szájába hullnak.

Ímé, a te néped asszonynép te benned, földednek kapui tárva kitárulnak
gyűlölőidnek, tűz emészti meg záraidat!

Meríts magadnak ostromhoz való vizet, javítsd erősségeidet; menj be a
sárba, taposd az agyagot, javítsd a tégla-vetőt!

Legott tűz emészt meg téged, fegyver irt ki téged, megemészt, mint a
szöcske; szaporodjál bár, mint a szöcske, szaporodjál bár mint a sáska!

Többen voltak kalmáraid, mint az égnek csillagai: a szöcske csapong és
elrepül!

Fejedelmeid mint a sáska, vezéreid mint a tücsök-raj; hideg időkben
gyepűkben tanyáz, napkeletkor pedig elrepül, és a helye sem tudható meg,
hol volt.

Szunnyadoznak pásztoraid, Assiria királya, feküsznek vitézlő hőseid;
néped a hegyeken széledez, és nincsen, a ki összegyűjtse.

Nincs enyhítés a te sebedre, gyógyíthatatlan a te nyavalyád. A kik
híredet hallják, mind tapsolnak feletted, mert kire nem hatott volna ki
a te gonoszságod soha?

HABAKUK PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

A teher, a melyet Habakuk próféta látott.

Meddig kiáltok még oh Uram, és nem hallgatsz meg! Kiáltozom hozzád az
erőszak miatt, és nem szabadítasz meg!

Miért láttatsz velem hamisságot, és szemléltetsz nyomorgatást? Pusztítás
és erőszak van előttem, per keletkezik és versengés támad!

Azért inog a törvény, és nem érvényesül az igaz ítélet; mert gonosz
hálózza be az igazat, azért származik hamis ítélet!

Nézzetek szét a népek között, vizsgálódjatok és csodálkozással
csodálkozzatok, mert oly dolgot cselekszem a ti napjaitokban, mit el sem
hinnétek, ha beszélnék!

Mert ímé, feltámasztom a Káldeusokat, a kegyetlen és vakmerő nemzetet,
a mely eljárja a földet széltében, hogy hajlékokat foglaljon el, a mely
nem az övéi.

Rettenetes és iszonyatos ez, maga szerzi törvényét és hatalmát.

És lovai serényebbek a párduczoknál, és gyorsabbak az estveli
farkasoknál, és előtörtetnek az ő lovasai; és az ő lovasai messziről
jőnek, repülnek, mint a zsákmányra siető keselyű.

Mindnyája ragadományért jön, arczuk előre néz, és annyi foglyot gyűjt,
mint a föveny.

Kaczag ez a királyokon, és a fejedelmek néki nevetség, minden erősséget
csak nevet, tültést emel és megostromolja azt.

Majd tovaszáll viharként és elvonul és bűnbe esik; ő kinek istene az ő
hatalma.

Avagy nem te vagy-é Uram, öröktől fogva az én Istenem, Szentem? Nem
veszünk el! Ítéletre rendelted őt, oh Uram, fenyítőül választottad őt,
én erősségem!

Tisztábbak szemeid, hogysem nézhetnéd a gonoszt, és a nyomorgatást nem
szemlélheted: miért szemléled hát a hitszegőket? és hallgatsz, mikor a
gonosz elnyeli a nálánál igazabbat?!

Olyanokká teszed az embert, mint a tenger halai, és mint a csúszómászó
állatok, a melyeknek nincsen vezérök?

Mindnyáját kivonsza horoggal, gyalomjába keríti, és hálójába takarítja
be őket; ezért örül és vígad.

Ezért áldozik gyalomjának, és füstöl az ő hálójának, mert ezekkel kövér
az ő része, és zsíros az ő eledele.

Vajjon azért ürítheti-é gyalmát, és szüntelen ölheti-é a nemzeteket
kímélet nélkül?!

2. Fejezet

Őrhelyemre állok, és megállok a bástyán, és vigyázok, hogy lássam, mit
szól hozzám, és mit feleljek én panaszom dolgában.

És felele nékem az Úr, és mondá: Írd fel e látomást, és vésd táblákra,
hogy könnyen olvasható legyen.

Mert e látomás bizonyos időre szól, de vége felé siet és meg nem csal;
ha késik is, bízzál benne; mert eljön, el fog jőni, nem marad el!

Ímé, felfuvalkodott, nem igaz ő benne az ő lelke; az igaz pedig az ő
hite által él.

És bizony, a bor is megcsal: felgerjed a férfiú és nincsen nyugalma; ő,
a ki tátja száját, mint a Seol, és olyan ő, mint a halál: telhetetlen,
és magához ragad minden népet és magához csatol minden nemzetet.

Avagy nem költenek-é ezek mindnyájan példabeszédet róla, és találós
mesét reá, mondván:

Avagy nem támadnak-é hirtelen, a kik téged mardossanak, és nem
serkennek-é fel, a kik háborgassanak téged? És zsákmányul esel nékik.

Mivelhogy kifosztogattál sok nemzetet, kifosztanak téged mind a többi
népek az emberek véréért, és az országok, városok és minden bennök
lakozók ellen való erőszaktételért.

Jaj annak, a ki bűnös szerzeményt szerez házának, hogy magasra rakhassa
fészkét, hogy megszabadulhasson a gonosz hatalma elől.

Házadnak gyalázatára tervezted a sok nép kiirtását, és bűnössé tetted
lelkedet.

Mert a kő is ellened kiált a falból, és a gerenda a fa-alkotmányból
visszhangoz néki.

Jaj annak, a ki várost épít vérengzéssel, és a ki várat emel
álnoksággal.

Avagy ímé, nem a Seregek Urától van-é ez, hogy a népek tűznek építenek,
és a nemzetek a hiábavalóságnak fáradoznak?

Mert az Úr dicsőségének ismeretével betelik a föld, a miképen a folyamok
megtöltik a tengert.

Jaj annak, a ki megitatja felebarátját, epédet keverve belé, hogy
megrészegítsed őt, hogy láthassad az ő szemérmöket!

Gyalázattal telsz meg dicsőség helyett; igyál te is és láttassék
szemérmed; reád fordul az Úr jobbjának pohara, és gyalázat borítja el
dicsőségedet.

Bizony, a libanoni erőszakoskodás gyászba borít téged, és a vadak
pusztítása, a mely rettegteté őket, az emberek véréért és az országon, a
városon és annak minden lakosán űzött erőszakosságért.

Mit használ a faragott kép, hogy a faragója kifaragta azt? vagy az
öntött kép és a mely hazugságot tanít, hogy a képnek faragója bízik
abban, csinálván néma bálványokat?

Jaj annak, aki fának mondja: Serkenj fel! néma kőnek: Ébredj fel!
Taníthat-é ez? Ímé, borítva van aranynyal és ezüsttel, lélek pedig nincs
benne semmi!

Ellenkezőleg az Úr az ő szent templomában, hallgasson előtte az egész
föld!

3. Fejezet

Habakuk próféta könyörgése a sigjónóth szerint.

Uram, hallám, a mit hirdettél, és megrettenék! Uram! Évek közepette
keltsd életre a te munkádat, évek közepette jelentsd meg azt! Haragban
emlékezzél meg kegyelmességről!

Isten a Témán felől jön, és a Szent a Párán hegyéről. Szela. Dicsősége
elborítja az egeket, és dícséretével megtelik a föld.

Ragyogása, mint a napé, sugarak támadnak mellőle; és ott van az ő
hatalmának rejteke.

Előtte döghalál jár, és nyomaiban forró láz támad.

Megáll és méregeti a földet, pillant és megrendíti a népeket, az
örökkévaló hegyek szétporlanak, elsüllyednek az örökkévaló halmok; az ő
ösvényei örökkévalók!

Bomlani látom Khusán sátrait, reszketnek a Midián-föld kárpitjai!

A folyók ellen gerjedt-é fel az Úr? Vajjon a folyókra haragszol-é, vagy
a tengerre bőszültél-é fel, hogy lovaidon és diadal-szekereiden robogsz?

Csupasz, meztelen a te kézíved, a törzseknek esküvéssel tett igéret
szerint! Szela. A föld folyókat ömleszt.

Látnak téged és megrendülnek a hegyek, gátat tör a víz-ár, harsog a
hullám, és magasra emeli karjait.

A nap és hold megállnak helyökön czikázó nyilaid fényétől és ragyogó
kopjád villanásától.

Haragodban eltaposod a földet, búsultodban szétmorzsolod a nemzeteket.

Kiszállsz néped szabadítására, fölkented segítségére; szétzúzod a főt a
gonosznak házában; nyakig feltakarod az alapjait. Szela!

Saját dárdájával vered át az ő vezéreinek fejét, a kik berohannak, hogy
szétszórjanak engem; ujjonganak, hogy rejtekében emészthetik meg a
szegényt.

Lovaiddal megtaposod a tengert, a nagy vizek hullámait.

Hallám és reszket a bensőm, a szózatra remegnek ajkaim; porladni
kezdenek csontjaim, reszketnek lábaim: hogy nyugton legyek a nyomorúság
napján, a mely feljön a népre, mely megsanyargatja azt.

Mert a fügefa nem fog virágozni, a szőlőkben nem lészen gyümölcs,
megcsal az olajfa termése, a szántóföldek sem teremnek eleséget, kivész
a juh az akolból, és nem lesz ökör az istállóban.

De én örvendezni fogok az Úrban, és vígadok az én szabadító Istenemben.

Az Úr Isten az én erősségem, hasonlókká teszi lábaimat a nőstény
szarvasokéihoz, és az én magas helyeimen jártat engemet!

SOFÓNIÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Az Úr igéje, a melyet szólt Sofóniásnak, a Kusi fiának, a ki Gedáliás
fia, a ki Amariás fia, a ki Ezékiás fia, Jósiásnak az Amon fiának
idejében.

Elvesztek, mindent elvesztek e föld színéről, azt mondja az Úr.

Elvesztek embert és barmot; elvesztem az ég madarait, és a tenger halait
és a botránkoztatás eszközeit a hitetlenekkel együtt; az embert is
kiirtom a föld színéről, azt mondja az Úr.

És kinyújtom kezemet Júda ellen és Jeruzsálem minden lakója ellen, és
kiirtom e helyről a Baál maradékát, a bálványpapok nevét a papokkal
együtt;

Azokat is, a kik a háztetőkön az ég seregének hajlonganak, és azokat, a
kik hajlonganak, esküdvén az Úrra, de esküsznek az ő Molokjokra is;

Azokat is, a kik elfordultak az Úr követésétől, és a kik nem keresik az
Urat és nem tudakoznak felőle.

Hallgass az Úr Isten orczája előtt, mert közel van az Úrnak napja, mert
áldozatot készíttetett az Úr, megszentelte az ő hivatalosait.

És lészen az Úr áldozatának napján: megfenyítem majd a fejedelmeket és a
királyok fiait és mindazokat, a kik idegen öltözetbe öltöztek.

És megfenyítem mindazt, a ki a küszöbön ugrál ama napon, a kik
erőszakkal és csalárdsággal töltik meg az ő uroknak házát.

És lészen azon a napon, azt mondja az Úr, kiáltó szózat a hal-kaputól
fogva, és jajgatás az alsó városból, és nagy recsegés a halmok felől.

Jajgassatok, ti, a kik a völgyben laktok, mert elpusztul az egész kalmár
nép, kivágattatik minden, a ki ezüstöt mér.

És lészen az időben, megmotozom majd Jeruzsálemet szövétnekkel, és
megfenyítem azokat, a kik saját seprejökön hevernek, a kik ezt mondják
szívökben: sem jót, sem rosszat nem cselekszik az Úr.

És gazdagságuk prédává lesz, házaik pedig pusztává. Építnek házakat, de
nem lakják, és plántálnak szőlőket, de nem iszszák azoknak borát.

Közel van az Úrnak nagy napja, közel van és igen siet; az Úr napjának
szava keserves, kiáltoz azon a hős is.

Haragnak napja az a nap, szorongatásnak és nyomorúságnak napja;
pusztításnak és pusztulásnak napja; sötétségnek és homálynak napja;
felhőnek és borúnak napja.

Kürtnek és tárogatónak napja a megerősített városok ellen és a büszke
tornyok ellen!

És megszorongatom az embereket és járnak, mint a vakok, mert vétkeztek
az Úr ellen, és kiontatik vérök, mint a por, és testök, mint szemét.

Sem ezüstjök, sem aranyuk nem szabadíthatja meg őket az Úr haragjának
napján, és az ő féltő szeretetének tüze megemészti az egész földet; mert
véget vet, bizony hirtelen vet véget e föld minden lakosának.

2. Fejezet

Térjetek eszetekre, s eszméljetek fel, ti, arczátlan nemzet,

Mielőtt szűlne a végzés (mint a polyva száll tova az a nap!); míg rátok
nem jön az Úr haragjának tüze, míg rátok nem jön az Úr haragjának napja!

Keressétek az Urat mindnyájan e föld alázatosai, a kik az ő ítélete
szerint cselekesztek; keressétek az igazságot, keressétek az
alázatosságot: talán megoltalmaztattok az Úr haragjának napján!

Mert elhagyottá lesz Gáza, Askelon pedig pusztasággá Asdódot délben űzik
el, és Ekron kiirtatik.

Jaj a tenger vidékén lakóknak, a Kereteusok nemzetségének! Az Úr igéje
ellened van, te Kanaán, Filiszteusok földje; elpusztítalak téged,
lakatlanná leszel.

És tenger vidéke legelőkké, pásztorok tanyáivá és juhoknak aklaivá
lészen.

És az a vidék a Júda házának maradékáé lesz, ők legeltetnek azon;
estére Askelon házaiban heverésznek, mert meglátogatja őket az Úr, az ő
Istenök, és visszahozza az ő foglyaikat.

Hallottam Moáb gyalázkodását és Ammon fiainak szidalmait, a melyekkel
gyalázták népemet, és felfuvalkodtak az ő határok ellen.

Azért élek én, mond a Seregeknek Ura, Izráelnek Istene, hogy Moáb
olyanná lészen, mint Sodoma, Ammon fiai pedig, mint Gomora: tövistermő
föld, só-telep és pusztaság örökre; népem maradéka prédálja fel őket, és
nemzetségem ivadékai bírják majd őket.

Ez esik meg rajtok az ő kevélységökért, a miért gyalázkodtak és
felfuvalkodtak a Seregek Urának népe ellen.

Rettenetes lesz az Úr ellenök, mert elfogyatja a földnek minden istenét,
és néki hódol majd kiki a maga lakhelyén, a pogányoknak is minden
szigete.

Ti is, kúsiak! Fegyverem öli meg őket!

És kinyújtja kezét észak felé, és elveszti Assiriát, Ninivét pusztasággá
teszi, kietlenné, mint egy sivatag.

És nyájak heverésznek bensejében, mindenféle állatok serege: pelikán
és sündisznó hálnak párkányain, az ablakban azoknak szava hangzik, a
küszöbön omladék lészen, mert lefosztatott a czédrus!

Ímé, a víg város, a bátorságban lakozó, a mely ezt mondja vala szívében:
Én vagyok és nincs kívülem más! milyen pusztasággá lőn, vadak tanyájává,
a ki átmegy rajta, mind süvöltöz és csapkodja kezét.

3. Fejezet

Jaj az ellenszegülőnek és undoknak, az erőszakos városnak!

Nem hallgatott a szóra, nem fogadta a fenyítéket, nem bízott az Úrban,
Istenéhez nem közelített!

Fejedelmei olyanok benne, mint az ordító oroszlánok, birái, mint az
estve járó farkasok, nem hagynak reggelre a csonton.

Prófétái hivalkodók, hitelő férfiak; papjai megfertéztetik a szent
helyet, erőszakot tesznek a törvényen.

Az Úr igaz ő benne, nem cselekszik hamisságot; reggelről reggelre
napfényre hozza ítéletét; nem mulasztja el: de nem ismeri a szégyent a
gonosz!

Nemzeteket irtottam ki; elpusztultak tornyaik; feldúltam falvaikat,
nincs, a ki átmenjen rajtok; elromboltattak városaik, egy ember sincs
bennök, nincsen lakosuk!

Mondtam: Csak félj engem, vedd fel a fenyítéket (akkor nem irtatott
volna ki lakhelye; mindaz, a mit felőle végeztem): mégis mihelyt
felvirradtak, rosszra indították minden cselekedetöket.

Azért várjatok rám, azt mondja az Úr, míg prédára kelek; mert
elvégeztem, hogy egybegyűjtöm a népeket, hogy összeszedem az országokat,
hogy kiöntsem rájok búsulásomat, haragomnak egész hevét, mert
gerjedezésem tüzében emésztetik meg az egész föld!

Akkor változtatom majd a népek ajkát tisztává, hogy mind segítségül
hívják az Úr nevét, hogy egy akarattal szolgálják őt.

Kús folyóvizein túlról hozzák imádóim, szétszórt népemnek leányai
ételáldozatomat nékem.

Azon a napon nem szégyenülsz meg egyetlen cselekedetért sem, a melyekkel
vétkeztél ellenem; mert akkor eltávolítom körödből azokat, a kik
kérkedve örvendeznek benned, és nem kevélykedel többé az én szent
hegyemen.

És marasztok közötted nyomorult és szegény népet, a kik bíznak az Úr
nevében.

Izráel maradéka nem cselekszik hamisságot, nem szól hazugságot, és
nem találtatik szájában álnokságnak nyelve, hanem legelésznek és
lenyugosznak és nem lesz a ki felrettentse őket.

Énekelj Sionnak leánya, harsogj Izráel, örvendj és teljes szívvel
vígadj, Jeruzsálem leánya!

Megváltoztatta az Úr a te ítéletedet, elfordította ellenségedet; Izráel
királya, az Úr, közötted van, nem látsz többé gonoszt!

Azon a napon ezt mondják Jeruzsálemnek: Ne félj! Ne lankadjanak kezeid
Sion!

Az Úr, a te Istened közötted van; erős ő, megtart; örül te rajtad
örömmel, hallgat az ő szerelmében, énekléssel örvendez néked.

Az ünnep miatt bánkódókat egybegyűjtöm, a kik közüled valók; gyalázat
terhe van rajtok.

Ímé, én elbánok minden te nyomorgatóddal abban az időben, és megtartom a
sántát, és összeszedem a szétszórtakat, és híresekké és nevesekké teszem
őket az ő gyalázatjoknak egész földén.

Abban az időben elhozlak titeket, és akkor összeszedlek titeket, mert
nevesekké és híresekké teszlek titeket a földnek minden népe között,
mikor megfordítom a ti fogságotokat a ti szemetek előtt, azt mondja az
Úr.

AGGEUS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Dárius király második esztendejének hatodik hónapjában, a hónapnak első
napján szóla az Úr Aggeus próféta + által Zorobábelnek, a Sealtiél
fiának, Júda fejedelmének, és Jósuának, a Jehosadák fiának, a főpapnak,
mondván:

Így szól a Seregeknek Ura, mondván: Ezt mondja e nép: Nem jött még el az
idő, az Úr háza építésének ideje!

Az Úr pedig így szól Aggeus próféta által, mondván:

Ideje-é néktek, hogy ti mennyezetes házakban lakozzatok, holott ez a ház
romban áll?

Most azért ezt mondja a Seregeknek Ura: Gondoljátok meg jól a ti
útaitokat!

Sokat vetettetek, de keveset takartok; esztek, de meg nem elégesztek;
isztok, de meg nem részegesztek; ruházkodtok, de meg nem melegesztek, a
bérlő is lyukas zacskóra bérel.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Gondoljátok meg jól a ti útaitokat!

Menjetek fel a hegyre, és hordjatok fát, és építsétek e házat, hogy
gyönyörködjem benne, és dicsőítessem, azt mondja az Úr.

Sokat vártatok, de ímé kevés lett; haza is hordtátok, de én ráfuvallok
arra! Mi okért? azt mondja a Seregeknek Ura. Az én házamért, a mely ím
romban áll, ti pedig siettek, kiki a maga házához.

Azért vonták meg tőletek az egek a harmatot, vonta meg a föld az ő
termését.

És pusztulást rendeltem a sík földre és a hegyekre, a búzára és a borra,
az olajra és mindarra, a mit a föld terem; sőt az emberre és a baromra
és minden kézimunkára is.

És meghallá Zorobábel, a Sealtiél fia, és Jósua, a Jehosadák fia, a
főpap, és a nép minden többi tagja az Úrnak, az ő Istenöknek szavát és
Aggeus próféta beszédeit, a miként elküldte őt az Úr, az ő Istenök, és
megfélemlék a nép az Úr előtt.

És szóla Aggeus, az Úr követe, az Úr küldetésében, mondván a népnek: Én
veletek vagyok, azt mondja az Úr.

És felindítá az Úr Zorobábelnek, a Seáltiél fiának, a Júda fejedelmének
lelkét, és Jósuának, a Jehosadák fiának, a főpapnak lelkét, és a nép
minden többi tagjának lelkét is, és bemenének és munkálkodának a Seregek
Urának, az ő Istenöknek házában.

A hatodik hónapnak huszonnegyedik napján, Dárius királynak második
esztendejében.

2. Fejezet

A hetedik hónap huszonnegyedik napján szóla az Úr Aggeus próféta által,
mondván:

Szólj csak Zorobábelnek, a Sealtiél fiának, Júda fejedelmének, és
Jósuának, a Jehosadák fiának, a főpapnak, és a nép többi tagjainak,
mondván:

Ki van még életben köztetek, a ki látta ezt a házat az ő első
dicsőségében? És milyennek látjátok ti most ezt? Avagy olyan-é ez a ti
szemetekben, mintha semmi volna?

De most légy bátor, Zorobábel, azt mondja az Úr! Légy bátor te is,
Jósua, Jehosadák fia, te főpap, és légy bátor e földnek minden népe, azt
mondja az Úr, és cselekedjétek, mert én veletek vagyok, azt mondja a
Seregeknek Ura,

Az igét, a melylyel szövetségre léptem veletek, mikor kijöttetek
Égyiptomból, és az én lelkem köztetek marad. Ne féljetek.

Mert ezt mondja Seregeknek Ura: Egy kevés idő van még, és én megindítom
az eget és a földet, a tengert és a szárazt.

És megindítok minden népet, és eljön, a kit minden népek óhajtanak, és
megtöltöm e házat dicsőséggel, azt mondja a Seregeknek Ura.

Enyém az ezüst és enyém az arany, azt mondja a Seregekneknek Ura.

Nagyobb lészen e második háznak dicsősége az elsőnél, azt mondja a
Seregeknek Ura, és e helyen adok békességet, azt mondja a Seregeknek
Ura.

A kilenczedik hónap huszonnegyedikén, Dáriusnak második esztendejében
szóla az Úr Aggeus próféta által, mondván:

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Kérdezd meg csak a papokat a törvény felől,
mondván:

Ha szentelt húst visz valaki az ő köntösének szárnyában, és illeti annak
szárnyával a kenyeret vagy a főzeléket, vagy a bort, vagy az olajat,
vagy bármi más eleséget: vajjon szent-e az? És felelének a papok, és
mondák: Nem.

Aggeus pedig mondá: Ha hulla által fertőzött illeti mindezeket,
tisztátalanná lesz-é? És felelének a papok, és mondák: Tisztátalanná!

Aggeus pedig felele, és mondá: Épp így e nép és épp így e nemzet én
előttem, azt mondja az Úr, és épp így kezöknek minden munkája, és a mit
ide felhoznak: tisztátalan az.

Most azért jól gondoljátok meg e naptól fogva az elmultakat is, mielőtt
még követ kőre tettek volna az Úr hajlékában!

Az előtt elmentek a huszas garmadához, és tíz lett; elmentek a sajtóhoz,
hogy ötven vederrel merítsenek, és húsz lett.

Megvertelek titeket üszöggel, ragyával, és kezetek minden munkáját
kőesővel, és még sem hajoltatok hozzám, azt mondja az Úr.

Jól gondoljátok hát meg e naptól fogva az elmultakat is! A kilenczedik
hónap huszonnegyedik napjától, attól a naptól fogva, a melyen letétetett
az Úr hajlékának alapja. Jól meggondoljátok!

Van-é még mag a csűrben? És bizony, a szőlő, a füge, a gránátalma és az
olajfa sem termett! E naptól fova megáldalak.

Másodszor is szóla az Úr Aggeusnak a hónap huszonnegyedik napján,
mondván:

Mondd meg Zorobábelnek, Júda fejedelmének: Én megindítom az eget és a
földet.

És felforgatom az országok királyi székét, és elfogyasztom a pogány
országok erejét, és felforgatom a szekeret és a benne ülőket, és
lehullanak a lovak és a rajtok ülők: kiki az ő atyjafiának fegyvere
által.

Azon a napon, azt mondja a Seregeknek Ura, felveszlek téged Zorobábel,
Sealtiélnek fia, én szolgám, azt mondja az Úr, és olyanná teszlek, mint
egy pecsétgyürű, mert téged választottalak el, azt mondja a Seregeknek
Ura.

ZAKARIÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Dárius második esztendejében, a nyolczadik hónapban szóla az Úr
Zakariáshoz, a Berekiás fiához, a ki Iddó próféta fia, mondván:

Igen megharagudott az Úr a ti atyáitokra.

Mondjad azért nékik: Ezt mondja a Seregeknek Ura: Térjetek hozzám, szól
a Seregeknek Ura, és hozzátok térek, mond a Seregeknek Ura.

Ne legyetek olyanok, mint atyáitok, a kikhez az elébbi próféták
kiáltottak, mondván: Ezt mondja a Seregeknek Ura: Térjetek meg kérlek
a ti gonosz útaitokról, és a ti gonosz cselekedeteitekből, de nem
hallgattak meg, és nem figyelmeztek reám, szól az Úr.

Atyáitok? Hol vannak ők? És a próféták örökké élnek-é?

De az én beszédeim és végzéseim, a melyeket szolgáim, a próféták által
hirdettem: nem beteljesedtek-é a ti atyáitokon? És megtértek és azt
mondták: A mint elhatározta vala a Seregeknek Ura, hogy a mi útaink és
cselekedeteink szerint bánik velünk: úgy bánt velünk.

A tizenegyedik hónapnak, azaz a Sebat hónapnak huszonnegyedik napján,
Dáriusnak második esztendejében, szóla az Úr Zakariáshoz, a Berekiás
fiához, a ki Iddó próféta fia, mondván:

Látám éjszaka, hogy ímé, egy férfiú veres lovon ül vala, és áll vala a
mirtus-fák között, a melyek egy árnyas völgyben valának; háta megett
pedig veres, tarka és fehér lovak.

És mondám: Mik ezek Uram? És mondá nékem az angyal, aki beszél vala
nékem: Én megmutatom néked: mik ezek.

Akkor felele az a férfiú, a ki a mirtus-fák között áll vala, és mondá:
Azok ezek, a kiket az Úr küldött, hogy járják be e földet;

És felelének az Úr angyalának, a ki a mirtus-fák között áll vala, és
mondák: Bejártuk a földet, és ímé. az egész föld vesztegel és nyugodt.

Az Úr angyala pedig felele, és mondá: Seregeknek Ura! Meddig nem
könyörülsz még Jeruzsálemen és Júdának városain, a melyekre haragszol
immár hetven esztendő óta?

És nyájas szavakkal, vígasztaló szókkal felele az Úr az angyalnak, a ki
beszél vala velem.

És mondá nékem az angyal, a ki beszél vala velem: Kiálts, ezt mondván:
Ezt mondja a Seregeknek Ura: szeretem Jeruzsálemet és a Siont nagy
szeretettel!

De nagy haraggal haragszom és a hivalkodó népekre, a kik kevéssé
haragudtam ugyan, de ők gonoszra törtek.

Azt mondja azért az Úr: könyörületességgel fordulok Jeruzsálemhez;
benne építtetik meg az én házam, szól a Seregeknek Ura, és mérőzsinór
nyujtatik ki Jeruzsálem felett.

Mégis kiálts, mondván: Ezt mondja a Seregeknek Ura: Bővelkedni fognak
még városaim a jóban, mert megvígasztalja még az Úr a Siont, és magáévá
fogadja még Jeruzsálemet!

Majd felemelém szemeimet, és ímé, négy szarvat láték.

És mondám az angyalnak, a ki beszél vala velem: Mik ezek? És monda
nékem: Ezek azok a szarvak, a melyek szétszórták Júdát, Izráelt és
Jeruzsálemet.

Azután mutata nékem az Úr négy mesterembert.

És mondám: Mit jöttek ezek cselekedni? Ő pedig szóla, mondván: Ezek azok
a szarvak, a melyek szétszórták Júdát annyira, hogy senki sem emelheti
vala fel fejét: de eljöttek, ezek, hogy elrettentsék őket, hogy letörjék
a pogányok szarvait, a ki szarvakkal támadtak vala Júda földe ellen,
hogy szétszórják azt.

2. Fejezet

Felemelém ismét szemeimet, és ímé, láték egy férfiút és a kezében
mérő-kötelet.

És mondám: Hová megy te? És mondá nékem: Megmérni Jeruzsálemet, hogy
lássam: mennyi a széle és mennyi a hossza?

És ímé, az angyal, a ki beszél vala velem, kijöve, és más angyal is
kijöve eléje.

És monda annak: Fuss, és szólj e gyermekhez, mondván: Kerítetlenül
fogják lakni Jeruzsálemet a benne lévő emberek és barmok sokasága miatt.

Én pedig, szól az Úr, tűz-fal leszek körülötte és megdicsőítem magamat ő
benne!

Jaj, jaj! Fussatok ki az északi földről, így szól az Úr, mert az ég négy
szele felé szórtalak szét titeket, szól az Úr.

Jaj Sion! Szabadíts ki magadat, ki Babilon leányánál lakozol.

Mert így szól a Seregeknek Ura: Dicsőség után küldött engem a
pogányokhoz, a kik fosztogatnak titeket, mert a ki titeket bánt, az ő
szemefényét bántja.

Mert ímé én felemelem kezemet ellenök, és saját szolgáik prédájává
lesznek, és megtudjátok, hogy a Seregeknek Ura küldött engem.

Örülj és örvendezz, Sionnak leánya, mert ímé elmegyek és közötted
lakozom! így szól az Úr.

És sok pogány csatlakozik azon a napon az Úrhoz, és népemmé lesznek,
és közötted lakozom, és megtudod, hogy a Seregeknek Ura küldött hozzád
engem.

És birtokba veszi az Úr Júdát, mint az ő osztályrészét a szent földön,
és újra magáévá fogadja Jeruzsálemet.

Hallgasson minden test az Úr előtt: mert felkelt az ő szentséges
helyéről.

3. Fejezet

Azután megmutatá nékem Jósuát, a főpapot, a ki az Úr angyala előtt álla,
és a Sátánt, a ki jobb keze felől álla, hogy vádolja őt.

És mondá az Úr a Sátánnak: Dorgáljon meg téged az Úr, te Sátán;
dorgáljon meg az Úr, a ki magáévá fogadja Jeruzsálemet. Avagy nem tűzből
kikapott üszög-é ez?

Jósua pedig szennyes ruhába vala öltöztetve, és áll vala az angyal
előtt.

És szóla és monda az előtte állóknak, mondván: Vegyétek le róla a
szennyes ruhákat! És monda néki: Lásd! Levettem rólad a te álnokságodat,
és ünnepi ruhákba öltöztetlek téged!

Azután mondám: Tegyenek fejére tiszta süveget! Feltevék azért fejére a
tiszta süveget, és ruhákba öltözteték őt, az Úrnak angyala padig ott áll
vala.

És bizonyságot tőn az Úrnak angyala Jósuának, mondván:

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Ha az én útaimban jársz, és ha
parancsolataimat magtartod: te is ítélője leszel az én házamnak, sőt
őrizni fogod az én pitvaraimat, és ki- s bejárást engedek néked ez itt
állók között.

Halld meg Jósua, te főpap; te és barátaid, a kik előtted ülnek, mert
jelképes férfiak ezek: Ímé, bizony előhozom az én szolgámat, Csemetét!

Mert ímé e kő az, a melyet Jósua elé helyezek; egy kövön hét szem; ímé,
én faragom annak faragványait, így szól a Seregeknek Ura, és eltörlöm e
földnek álnokságait egy napon.

Azon a napon, így szól a Seregeknek Ura, kiki hívja majd a maga
felebarátját a szőlőtő alá és a fügefa alá.

4. Fejezet

Majd visszatére az angyal, a ki beszél vala velem, és felkölte engem,
mint mikor valaki álmából költetik fel.

És mondá nékem: Mit látsz te? És mondám: Látok ímé egy merő arany
gyertyatartót, tetején az olajtartója, rajta pedig annak hét szövétneke,
és hét cső a szövétnekekhez, a melyek a tetején vannak;

És mellette két olajfa: egyik az olajtartó jobb oldalán, a másik pedig
annak bal oldalán.

És felelék, és mondám az angyalnak, a ki beszél vala velem, mondván: Mik
ezek, Uram?

És felele az angyal, a ki beszél vala velem, és mondá nékem: Hát nem
tudod-é, mik ezek? És mondám: Nem, Uram!

És felele, és szóla nékem, mondván: Az Úrnak beszéde ez Zorobábelhez,
mondván: Nem erővel, sem hatalommal, hanem az én lelkemmel! azt mondja a
Seregeknek Ura.

Ki vagy te, te nagy hegy? Lapálylyá leszel Zorobábel előtt, és felviszi
a csúcs-követ, és ilyen kiáltás támad: Áldás, áldás reá!

És szóla hozzám az Úr, mondván:

A Zorobábel kezei veték meg e ház alapját, és az ő kezei végzik el azt,
és megtudod, hogy a Seregeknek Ura küldött el engem hozzátok.

Mert a kik csúfolták a kicsiny kezdetet, örülni fognak, ha meglátják
Zorobábel kezében az ónkövet. Hét van ilyen, + az Úrnak szemei ezek, a
melyek átpillantják az egész földet.

És felelék, és mondám néki: Mi ez a két olajfa a gyertyatartó jobb és
bal oldalán?

És másodszor is felelék, és mondám néki: Micsoda az olajfának az a két
ága, a melyek a két arany cső mellett vannak, és öntik magukból az
aranyat?

És szóla nékem, mondván: Hát nem tudod-é, mik ezek? És mondám: Nem,
Uram!

És mondá nékem: Ezek ketten az olajjal felkenettek, a kik az egész föld
Ura mellett állnak.

5. Fejezet

Azután ismét felemelém szemeimet, és látám, hogy ímé, egy könyv repül
vala.

És monda nékem: Mit látsz te? És én mondám: Látok egy repülő könyvet,
húsz sing a hossza és tíz sing a széle.

És monda nékem: Ez az átok, a mely kihat az egész föld színére; mert
mindaz, a ki lop, ehhez képest, fog innen kiirtatni, és mindaz, a ki
hamisan esküszik, ehhez képest fog innen kiirtatni.

Kibocsátom ezt, szól a Seregeknek Ura, és bemegy a lopónak házába, és
annak házába, a ki hamisan esküszik az én nevemre, és ott marad annak
házában, és megemészti azt, s annak fáit és köveit.

Majd kijöve az angyal, a ki beszél vala velem, és monda nékem: Emeld
csak fel szemeidet, és lásd meg: micsoda az, a mi kijön?

És mondám: Micsoda ez? Ő pedig mondá: Az, a mi kijön, mérőedény. És
mondá: Ilyen a formájok az egész földön.

És ímé, egy kerek ón-darab repül vala, és ül vala egy asszony a
mérő-edény közepében.

És mondá: Ez az istentelenség. És veté ezt a mérő-edény közepébe, a
darab ónt pedig veté annak szájára.

És felemelém szemeimet, és látám, hogy ímé, két asszony jöve elő, és
szél vala szárnyaikban, és szárnyaik olyanok, mint az eszterágnak
szárnyai, és felemelék a mérő-edényt a föld és az ég közé.

És mondám az angyalnak, a ki beszél vala velem: Hová viszik ezek a
mérő-edényt?

És mondá nékem: Hogy házat építsenek annak a Sineár földén, és oda
erősítsék, és ott hagyják azt a maga helyén.

6. Fejezet

Majd megfordulék és felemelém szemeimet, és látám, hogy ímé négy szekér
jön vala ki két hegy közül, és azok a hegyek ércz-hegyek.

Az első szekérben veres lovak, a második szekérben fekete lovak;

És a harmadik szekérben fehér lovak; a negyedik szekérben pedig tarka
lovak, erősek.

És megszólalék, és mondám az angyalnak, a ki beszél vala velem: Mik
ezek, Uram?

Az angyal felele, és mondá nekem: Ezek az égnek négy szele, jőnek az
egész föld Ura mellett való szolgálatukból.

A melyben a fekete lovak vannak, észak földére mennek, és a fehérek
mennek utánok, a tarkák pedig a dél földére mennek;

Az erősek is mennek és kivánják eljárni a földet. És mondá: Menjetek,
járjátok el a földet; és eljárák a földet.

Majd híva engem, és beszéle velem, mondván: Lásd! Az észak földére menők
lecsendesíték lelkemet északnak földén.

És szóla az Úr hozzám, mondván:

Végy a számkivetésből valóktól: Heldaitól, Tóbiástól és Jedajától; és
menj be azon a napon, menj be Jósiának, a Sefániás fiának házába, a kik
Babilonból jöttenek,

Végy ugyanis ezüstöt és aranyat, csinálj koronákat, és tedd Jósuának, a
Jehosadák fiának, a főpapnak fejére!

És szólj néki, mondván: Ezt mondja a Seregeknek Ura, mondván: Ímé, egy
férfiú, a neve Csemete, mert csemete támad belőle, és megépíti az Úrnak
templomát!

Mert ő fogja megépíteni az Úrnak templomát, és nagy lesz az ő dicsősége,
és ülni és uralkodni fog az ő székében, és pap is lesz az ő székében, és
békesség tanácsa lesz kettejük között.

És a koronák legyenek Hélemnek, Tóbiásnak, Jedajának és Hénnek, a
Sefániás fiának emlékjelei az Úr templomában.

És a messzelakók eljőnek és építenek az Úr templomában, és megtudjátok,
hogy a Seregeknek Ura küldött el engem hozzátok. Így lesz, ha hallgattok
az Úrnak, a ti Isteneteknek szavára!

7. Fejezet

És lőn a Dárius király negyedik esztendejében, hogy szóla az Úr
Zakariáshoz a kilenczedik hónapnak, a Kiszlévnek negyedikén,

Mikor elküldék az Isten házába Saréczert és Régem-Méleket és társait,
hogy esedezzenek az Úr színe előtt,

És hogy megkérdezzék a papokat, a kik a Seregeknek Urának házában
vannak, és megkérdezzék a prófétákat is: Sírjak-é az ötödik hónapban és
bőjtöljek-é, a mint cselekedtem azt néhány esztendő óta?

Szóla ekkor a Seregeknek Ura nékem, mondván:

Szólj az ország minden népének és a papoknak, mondván: Mikor bőjtöltetek
és gyászoltatok az ötödik és hetedik hónapban, és pedig hetven
esztendeig: avagy bőjtölvén, nékem bőjtöltetek-é?

És mikor ettetek, és mikor ittatok: avagy nem magatoknak ettetek és
magatoknak ittatok-é?

Avagy nem ezek a beszédek-é azok, a melyeket szólott vala az Úr az
előbbi próféták által, mikor még Jeruzsálem népes és gazdag vala a
körülte levő városokkal együtt, és mind a déli táj, mind a lapály-föld
népes vala?

És szóla az Úr Zakariásnak, mondván:

Így szólt a Seregeknek Ura, mondván: Igaz ítélettel ítéljetek, és
irgalmasságot és könyörületességet gyakoroljon kiki az ő felebarátjával!

Özvegyet és árvát, jövevényt és szegényt meg ne sarczoljatok, és egymás
ellen még szívetekben se gondoljatok gonoszt.

De nem akarák meghallani, sőt vállaikat vonogaták, és bedugák füleiket,
hogy ne halljanak.

Szívöket is megkeményíték, hogy ne hallják a törvényt és az igéket,
a melyeket a Seregeknek Ura küldött vala az ő lelke által, az elébbi
próféták által. És igen felgerjedt vala a Seregeknek Ura.

És lőn, hogy a mint én kiáltottam és nem hallották meg: úgy kiáltottak,
de nem hallottam meg, azt mondja a Seregeknek Ura;

Hanem szétszórtam őket mindenféle nemzetek közé, a kik nem ismerték
őket, és puszta lőn utánok a föld, hogy senki azon sem át nem megy, sem
meg nem tér. Így tevék pusztává a kívánatos földet.

8. Fejezet

Majd szóla a Seregeknek Ura, mondván:

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Nagy gerjedezéssel gerjedeztem a Sionért,
és nagy haragra gerjedtem ellene.

Ezt mondja az Úr: Megtértem a Sionhoz, és Jeruzsálem közepette lakozom,
és Jeruzsálem igazság városának neveztetik, a Seregeknek Urának hegye
pedig szent hegynek.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Agg férfiak és agg nők ülnek majd
Jeruzsálem utczáin, és kinek-kinek pálcza lesz kezében a napok sokasága
miatt.

És megtelnek a város utczái fiúkkal és leányokkal, a kik játszadoznak
annak utczáin.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Ha ez csoda lészen e nép maradékának szemei
előtt azokban a napokban, vajjon az én szemeim előtt is csoda lészen-é?
így szól a Seregeknek Ura.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Ímé, én megszabadítom az én népemet a nap
keltének földéről és a nap nyugtának földéről.

És elhozom őket és Jeruzsálemben lakoznak, és népemmé lesznek, én pedig
Istenökké leszek hűséggel és igazsággal.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Erősödjenek meg kezeitek, a kik hallottátok
e napokban a beszédeket a próféták szájából, a kik szóltak, mikor
megvetteték a Seregek Ura házának alapja, hogy megépíttessék + a
templom.

Mert e napok előtt nem volt az embernek bére, és a baromnak sem volt
bére, sem a kimenőnek, sem a bejövőnek nem volt békessége a háborúság
miatt, mert minden embert felindítottam: kit-kit az ő felebarátja ellen.

De most nem olyan leszek e nép maradékához, mint az elébbi napokban
voltam, így szól a Seregeknek Ura.

Mert a vetés békességes lészen, a szőlőtő megadja gyümölcsét, a föld is
megadja termését, az egek is megadják harmatjokat, és örökössé teszem
mindezeken e nép maradékát.

És lészen, hogy a miképen átok valátok a pogányok között, oh Júda háza
és Izráel háza: azonképen megszabadítlak titeket, és áldássá lesztek. Ne
féljetek! Erősödjenek meg kezeitek!

Mert ezt mondja a Seregeknek Ura: A miképen elgondoltam vala, hogy
veszedelmet hozok reátok, mikor atyáitok megharagítottak vala engem, így
szól a Seregeknek Ura, és nem könyörültem:

Azonképen megtértem és elgondoltam e napokban, hogy jót teszek
Jeruzsálemmel és Júda házával; ne féljetek!

Ezek azok a dolgok, a melyeket cselekedjetek: Igazságot szóljon ki-ki
az ő felebarátjával: igazságos és békességes ítélettel ítéljetek a ti
kapuitokban.

És senki ne gondoljon az ő szívében gonoszt az ő felebarátja ellen; s a
hamis esküvést se szeressétek, mert ezek azok, a miket én mind gyűlölök,
így szól az Úr.

Majd szóla hozzám a Seregeknek Ura, mondván:

Ezt mondja a Seregeknek Ura: A negyedik hónapnak bőjtje, az ötödiknek
bőjtje, a hetediknek bőjtje és a tizediknek bőjtje vígalommá,
örvendezéssé és kedves ünnepekké lesznek Júda házában. Csak a hűséget és
a békességet szeressétek.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: Még lesz idő, a mikor népek jőnek el, és
sok városoknak lakói.

És egyiknek lakói a másikhoz mennek, mondván: Menten menjünk el az
Úr orczájának engesztelésére, és a Seregek Urának keresésére; én is
elmegyek!

És eljőnek sok népek és erős nemzetek Jeruzsálembe a Seregeknek Urának
keresésére; és az Úr orczájának engesztelésére.

Ezt mondja a Seregeknek Ura: E napokban elsz az, hogy a minden nyelvű
pogányok közül tíz ember ragad egy zsidó férfiúba s ragad annak ruhája
szélébe, mondván: Hadd menjünk veletek, mert hallottuk, hogy veletek van
az Isten!

9. Fejezet

Az Úr igéjének terhe a Kadrák földe ellen; Damaskus lesz pedig annak
nyugvóhelye, (mert az Úr szemmel tartja az embereket és Izráelnek minden
törzsét);

És Hámát is, a mely szomszédos vele; Tírus és Sídon, noha igen okosak!

Várat épített magának Tírus, és annyi az ezüstje rakáson, mint a por, és
az aranya, mint az utczák sara.

Ímé szegénynyé teszi őt az Úr, és megrontja hatalmát a tengeren, magát
pedig tűz emészti meg.

Meglátja ezt Askalon és megretten; Gáza is igen bánkódik; Ekron is, mert
megszégyenült reménységében. Mert kivész a király Gázából, és Askalon
lakatlan marad.

Asdódban pedig idegenek laknak, és a Filiszteusok kevélységét megtöröm.

Kivonszom a vért szájukból és útálatosságaikat fogaik közül, és ő is a
mi Istenünké marad; és olyan lesz, mint egy fejedelem Júdában, Ekron
pedig, mint a Jebuzeus.

És tábort járok házam körül, mint a sereg ellen, az ide-oda kóborlók
ellen, és nem megy át többé rajtok a sarczoló, mert most szemmel tartom
őt.

Örülj nagyon, Sionnak leánya, örvendezz, Jeruzsálem leánya! Ímé, jön
néked a te királyod; igaz és szabadító ő szegény és szamárháton ülő,
azaz nőstényszamárnak vemhén.

És kivesztem a szekeret Efraimból és a lovat Jeruzsálemből, kivesztem
a harczi kézívet is, és békességet hirdet a pogányoknak; és uralkodik
tengertől tengerig, és a folyamtól a föld határáig.

Sőt a veled való szövetségnek véréért a te foglyaidat is kibocsátom a
kútból, a melyben nincs víz.

Térjetek vissza az erősséghez, reménységnek foglyai! Ma is azt hirdetem
néktek: kétszeresen megfizetek néked!

Mert kifeszítem Júdát magamnak mintegy kézívet és megtöltöm Efraimot;
és felindítom fiaidat, oh Sion, a te fiaid ellen, oh Jáván, és olyanná
teszlek, mint a hős fegyvere.

És megjelen felettök az Úr, és nyila repül mint a villámlás; az Úr Isten
kürtöt fuvall, és déli szelekben nyomul elő.

A Seregeknek Ura megoltalmazza őket; megemésztik és letapossák a
parittya-köveket, és isznak és zajongnak, mint a bortól, és megtelnek,
mint a csészék és mint az oltár szegletei.

És megsegíti őket az Úr, az ő Istenök ama napon, mint az ő népének
nyáját, és mint korona-kövek ragyognak az ő földén.

10. Fejezet

Kérjetek esőt az Úrtól a késői eső idején! Az Úr villámlást szerez, és
záporesőt ad nékik, és kinek-kinek füvet a mezőn.

Mert a bálványok hazugságot szólnak, a varázslók pedig hamisságot
látnak és üres álmokat beszélnek, hiábavalósággal vígasztalnak; azért
elszélednek, mint a juhnyáj, a mely sanyarog, mert nincs pásztora.

Haragra gerjedtem a pásztorok ellen, és megfenyítem a bakokat. Bizony
megfenyíti a Seregeknek Ura az ő nyáját, a Júda házát, és olyanokká
teszi őket, a milyen a harczra felékesített ló.

Közülök támad a szegletkő, közülök a szeg, közülök a harczi ív, közülök
egyszersmind minden sarczoló.

És olyanok lesznek, mint a hősök, a kik az utczák sarát tapodják a
harczban, és harczolnak, mert velök van az Úr, és megszégyenítik a lovon
ülőket.

És megerősítem a Júda házát, és a József házát megsegítem, és
visszahozom őket, mert szánom őket, és olyanokká lesznek, mintha el sem
vetettem volna őket; mert én vagyok az Úr, az ő Istenök, és meghallgatom
őket.

Efraim is olyan lesz, mint egy hős, és örvendeznek majd mintegy bortól
ittasodva, és látják fiaik és örvendeznek; örvend az ő szívök az Úrban.

Süvöltök nékik és egybegyűjtöm őket, mert megszabadítom őket, és
megsokasulnak, a mint megsokasultak volna.

És széthintem őket a népek között, hogy a messze földeken is
emlegessenek engem, és fiakat neveljenek és visszatérjenek.

Mert visszatérítem őket, Égyiptom földéről, Assiriából is összegyűjtöm
őket, és behozom őket Gileád és Libánon földjére, elég sem lesz nékik.

És átvonulnak a nyomor tengerén, és megveri a tenger hullámait, és
kiszáradnak a folyam örvényei, letöretik Assiriának kevélysége, és
Égyiptom királyi pálczája elvész.

És megerősítem őket az Úrban, és az ő nevében járnak, így szól az Úr.

11. Fejezet

Nyisd meg kapuidat, oh Libánon, hogy tűz emészszen czédrusaid közt!

Jajgass te cziprus, mert esik a czédrus, leomlott, a mi legjava!
Jajgassatok ti Básán tölgyei, mert pusztul a rengeteg erdő.

Hangzik a pásztorok jajja, mert elpusztult az ő büszkeségök! Hangzik az
oroszlán ordítása, mert elpusztult a Jordán kevélysége!

Ezt mondja az Úr, az én Istenem: Legeltesd a leölésre szánt juhokat,

A melyeket leölnek az ő tulajdonosaik, a nélkül, hogy bűnnek tartanák,
eladóik pedig ezt mondják: Áldott az Úr, mert meggazdagodtam! és
pásztoraik sem kimélik őket.

Bizony nem kimélem többé e föld lakosait, ezt mondja az Úr; sőt ímé
odaadok minden embert a felebarátja kezébe és az ő királya kezébe, és
megrontják e földet, és nem szabadítom ki kezökből!

Legeltetém hát a leölésre szánt juhokat, azaz a megnyomorgatott juhokat,
és választék magamnak két pálczát, az egyiket nevezém szépségnek, a
másikat nevezém egyességnek; így legeltetém a juhokat.

És három pásztort vertem el egy hónap alatt, mert elkeseredék a lelkem
miattok, és az ő lelkök is megútála engem.

És mondám: Nem őrizlek én titeket, haljon meg a halálra való és
vágattassék ki a kivágni való, a megmaradottak pedig egyék meg egymásnak
húsát.

És vevém egyik pálczámat, a szépséget, és eltörém azt, hogy felbontsam
az én szövetségemet, a melyet az összes népekkel kötöttem.

És felbomla az azon a napon, és így tudták meg az elsanyargatott juhok,
a kik ragaszkodnak vala hozzám, hogy az Úr dolga ez.

És mondám nékik: Ha jónak tetszik néktek, adjátok meg az én béremet; ha
pedig nem: hagyjátok abba! És harmincz ezüst pénzt fizettek béremül.

És monda az Úr nékem: Vesd a fazekas elé! Nagy jutalom, a melyre
becsültek engem. Vevém azért a harmincz ezüst pénzt, és vetém azt az
Úrnak házába, a fazekas elé.

Majd eltörém a másik pálczámat is, az egyességet, hogy felbontsam a
testvérséget Júda között és Izráel között.

És mondá az Úr nékem: Most már szerezz magadnak bolond pásztornak való
szerszámot.

Mert ímé, én pásztort állítok e földre, a ki elveszetteket meg nem
keresi, a gyöngével nem törődik, a megtépettet meg nem gyógyítja, a
jó karban levőt nem táplálja, a kövérinek húsát megeszi, és körmeiket
széttördeli.

Jaj a mihaszna pásztornak, a ki elhagyja a juhokat! Fegyver a karjára és
jobb szemére. Karja szárazra száradjon és jobb szeme sötétre sötétedjék.

12. Fejezet

Az Úr igéjének terhe Izráel ellen. Így szól az Úr, a ki az egeket
kiterjesztette, a földet fundálta, és az ember keblébe lelket alkotott.

Ímé, én részegítő pohárrá teszem Jeruzsálemet minden körülte való
népnek; Júdának is az lesz, mikor ostromolják Jeruzsálemet.

És azon a napon lesz, hogy nyomtatókővé teszem Jeruzsálemet minden
népnek; a ki emelni akarja azt, mind szakadva-szakad meg, noha összegyül
ellene a föld minden pogánya.

Azon a napon, így szól az Úr, megverek minden lovat rettegéssel, a
lovagját pedig őrültséggel, de a Júda házát nyitott szemmel nézem, a
népeknek pedig minden lovát vaksággal verem meg.

És azt mondják szívökben Júda fejedelmei: Az én erősségem Jeruzsálemnek
lakói, az ő Istenökkel, a Seregek Urával.

Azon a napon olyanokká teszem Júda fejedelmeit, mint a milyen a tözes
serpenyő a fák között, és amilyen a tözes fáklya a kévék között:
megemésztenek jobb és bal felől minden körülvaló népet; de Jeruzsálem
tovább is a helyén marad Jeruzsálemben!

És megoltalmazza az Úr Júdának sátrait, mint azelőtt, hogy ne legyen
nagyobb Dávid házának dicsősége és Jeruzsálem lakosának dicsősége, mint
a Júdáé.

Azon a napon oltalma lészen az Úr Jeruzsálem lakosának, és azon a napon
olyan lesz köztök a legalábbvaló, mint Dávid, a Dávid háza pedig, mint
az Isten, mint az Úrnak angyala ő előttök.

És azon a napon lesz, hogy kész leszek elveszteni minden pogányt, a kik
Jeruzsálemre támadnak;

A Dávid házára és Jeruzsálem lakosaira pedig kiöntöm a kegyelemnek és
könyörületességnek lelkét, és reám tekintenek, a kit átszegeztek, és
siratják őt, a mint siratják az egyetlen fiút, és keseregnek utána, a
mint keseregnek az elsőszülött + után.

Azon a napon nagy siralom lesz Jeruzsálemben, a milyen volt a
hadadrimmoni siralom a Megiddo völgyében.

És sír a föld: nemzetségek és nemzetségek külön; külön a Dávid házának
nemzetsége, feleségeik is külön; külön a Nátán házának nemzetsége, és
feleségeik is külön;

Külön a Lévi házának nemzetsége, és feleségeik is külön; külön a Sémei
nemzetsége, feleségeik is külön.

A többi nemzetségek mind; nemzetségek és nemzetségek külön, feleségeik
is külön.

13. Fejezet

Azon a napon kútfő fakad a Dávid házának és Jeruzsálem lakosainak a bűn
és tisztátalanság ellen.

És lészen azon a napon, így szól a Seregeknek Ura: Kivesztem a bálványok
neveit e földről, és emlegetni sem fogják többé sőt a prófétákat és a
fertelmes lelket is kiszaggatom e földről.

És úgy lesz, ha prófétálni fog még valaki, azt mondják annak az ő apja
és anyja, az ő szülői: Ne élj, mert hazugságot szóltál az Úr nevében! És
általverik őt az ő apja és anyja, az ő szülői, az ő prófétálása közben.

És azon a napon megszégyenülnek a próféták, kiki az ő látása miatt az ő
prófétálásaik közben, és nem öltözködnek szőrös ruhába, hogy hazudjanak.

Hanem ezt mondja kiki: Nem vagyok én próféta, szántóvető ember vagyok
én, sőt más szolgájává lettem én gyermekségem óta.

És ha mondja néki valaki: Micsoda ütések ezek a kezeiden? azt mondja: A
miket az én barátaim házában ütöttek rajtam.

Fegyver, serkenj fel az én pásztorom ellen és a férfiú ellen, a ki nékem
társam! így szól a Seregeknek Ura. Verd meg a pásztort és elszélednek a
juhok, én pedig a kicsinyek ellen fordítom kezemet.

És lészen az egész földön, így szól az Úr: a két rész kivágattatik azon
és meghal, de a harmadik megmarad rajta.

És beviszem a harmadrészt a tűzbe, és negtisztítom őket, a mint
tisztítják az ezüstöt és megpróbálom őket, a mint próbálják az aranyat;
ő segítségül hívja az én nevemet és én felelni fogok néki; ezt mondom:
Népem ő! Ő pedig ezt mondja: Az Úr az én Istenem!

14. Fejezet

Ímé, eljön az Úrnak napja, és a te prédádat felosztják benned.

Mert minden népet ütközetre gyűjtök Jeruzsálemhez, és megszállják a
várost, és kirabolják a házakat, megszeplősítik az asszonyokat; és a
város fele számkivetésbe megy, de a nép maradéka nem gyomláltatik ki a
városból.

Mert eljön az Úr, és harczol azok ellen a népek ellen, a mint harczolt
vala ama napon, a harcznak napján.

És azon a napon az Olajfák hegyére veti lábait, a mely szemben van
Jeruzsálemmel napkelet felől, és az Olajfák hegye közepén ketté válik,
kelet felé és nyugot felé, igen nagy völgygyé, és a hegynek fele észak
felé, fele pedig dél felé szakad.

És az én hegyem völgyébe futtok, mert a hegyközi völgy Azálig nyúlik,
és úgy futtok, a mint futottak a földindulás elől Uzziásnak, Júda
királyának napjaiban. Bizony eljő az Úr, az én Istenem, és minden szent
vele.

És úgy lesz azon a napon: Nem lesz világosság, a ragyogó testek
összezsugorodnak.

De lesz egy nap, a melyet az Úr tud, se nappal, se éjszaka, és
világosság lesz az estvének idején.

És e napon lesz, hogy élő vizek jőnek ki Jeruzsálemből, felerészök
a napkeleti tenger felé, felerészök pedig a nyugoti tenger felé, és
nyárban és télben is úgy lesz.

És az Úr lesz az egész földnek királya, e napon egy Úr lészen, és a neve
is egy.

Az egész föld síksággá változik Gebától kezdve Rimmonig, déli irányban
Jeruzsálem felé, és felmagasztaltatik és a maga helyén marad a Benjámin
kapujától az első kapu helyéig, a szegletkapuig, és a Hananéel tornyától
a király sajtójáig.

És lakni fognak benne, és nem éri többé pusztulás, és barátságban
lakoznak Jeruzsálemben.

És ez lesz a csapás, a melylyel megcsapkod az Úr minden népet, a melyek
Jeruzsálem ellen gyülekeznek: Megsenyved a húsok és pedig a míg lábaikon
állnak, szemeik is megsenyvednek gödreikben, myelvök is megsenyved
szájokban.

És azon a napon lesz, hogy az Úr nagy háborúságot támaszt közöttök, úgy,
hogy kiki a maga társának kezét ragadja meg, és a maga társának keze
ellen emeli fel kezét.

Sőt még Júda is harczolni fog Jeruzsálem ellen, és összegyűjtetik a
köröskörül lakó népek minden gazdagsága: arany, ezüst és igen sok ruha.

És éppen olyan csapás lesz a lovakon, öszvéreken, tevéken, szamarakon és
mindenféle barmokon, a melyek e táborban lesznek, a milyen ez a csapás.

És lészen, hogy a kik megmaradnak mindama népek közül, a melyek
Jeruzsálem ellen jőnek: esztendőről esztendőre mind felmennek, hogy
hódoljanak a királynak, a Seregeknek Urának, és megünnepeljék a sátorok
ünnepét.

És lészen, hogy a ki nem megy fel e föld nemzetségei közül Jeruzsálembe,
hogy hódoljon a királynak, a Seregek Urának: nem lészen azokra eső.

És ha nem megy fel, vagy nem jön fel az égyiptomi nemzetség, ő rájok sem
lészen; de lészen az a csapás, a melylyel megcsapkodja az Úr a népeket,
a kik nem mennek fel a sátorok ünnepét megünnepelni.

Ez lészen Égyiptomnak büntetése, és mindama népek büntetése, a kik nem
mennek fel a sátorok ünnepét megünnepelni.

Azon a napon a lovak csengettyűin is ez lesz: Az Úrnak szenteltetett. És
a fazekak az Úrnak házában olyanokká lesznek, mint az oltár előtt való
medenczék.

És Jeruzsálemben és Júdában minden fazék a Seregek Urának szenteltetik,
és eljőnek mind, a kik áldozni akarnak, és választanak közülök és főznek
azokban; és nem lészen többé Kananeus a Seregek Urának házában e napon.

MALAKIÁS PRÓFÉTA KÖNYVE

1. Fejezet

Az Úr igéjének terhe Izráel ellen, Malakiás által.

Szerettelek titeket, azt mondja az Úr, és azt mondjátok: Miben szerettél
minket? Avagy nem atyjafia vala-é Ézsau Jákóbnak? azt mondja az Úr:
Jákóbot pedig szerettem;

Ézsaut ellenben gyűlöltem, és az ő hegyeit pusztává tettem, örökségét
pedig pusztai sakálokévá.

Ha azt mondja Edom: Elpusztultunk; de térjünk meg és építsük fel a
romladékokat: ezt mondja a Seregeknek Ura: Ők építenek, de én elrontom,
és elnevezik őket istentelenség határának és oly népnek, a melyre örökké
haragszik az Úr.

És látják ezt a ti szemeitek, és magatok is mondjátok: Nagy az Úr az
Izráel határa felett.

A fiú tiszteli atyját, a szolga is az ő urát. És ha én atya vagyok: hol
az én tisztességem? És ha én úr vagyok, hol az én félelmem? azt mondja a
Seregeknek Ura néktek, ti papok, a kik útáljátok az én nevemet, és ezt
mondjátok: Mivel útáljuk a te nevedet?

Megfertéztetett kenyeret hoztok oltáromra, és azt mondjátok: Mivel
fertéztetünk meg téged? Azzal, mikor azt gondoljátok, hogy az Úrnak
asztala megvetni való.

Hogyha vakot hoztok áldozatul: Nem bűn-é az? vagy ha sántát hoztok és
bénát: nem bűn-é az? Vidd csak azt a te fejedelmednek: vajjon kedvvel
fogad-é, avagy reád tekint-é? azt mondja a Seregeknek Ura.

Most azért engeszteljétek meg az Istennek orczáját, hogy könyörüljön
rajtunk. Általatok van ez, elnézheti-é ezt néktek? azt mondja a
Seregeknek Ura.

Vajha valaki közületek bezárná az ajtót, hiába ne tüzelnétek az én
oltáromon! Nem telik kedvem bennetek, azt mondja a Seregeknek Ura; az
ételáldozatot sem kedvelem a ti kezetekből!

Hiszen napkelettől fogva napnyugotig nagy az én nevem a pogányok
között, és minden helyen tömjénnel áldoznak az én nevemnek és tiszta
ételáldozattal! Bizony nagy az én nevem a pogányok között! azt mondja a
Seregeknek Ura.

Ti pedig meggyalázzátok azt, mikor azt mondjátok: Az Úrnak asztala
megvetni való, és annak jövedelme, eledele útálatos.

És azt mondjátok: Ímé, mily fáradság! és ráfújtok, azt mondja a
Seregeknek Ura; pedig a rablottat hozzátok, meg a sántát és betegest;
ételáldozatot is hoztok, de hát kedves-é az a ti kezetekből? azt mondja
az Úr.

Átkozott pedig az álnok! Van ugyan a nyájában hím, és fogadást is tesz:
mégis hitvánnyal áldozik az Úrnak. Pedig nagy király vagyok én, azt
mondja a Seregeknek Ura, és félelmetes az én nevem a pogányok között!

2. Fejezet

Most azért néktek szól ez a parancsolat, ti papok!

Ha meg nem hallgatjátok és ha nem veszitek szívetekre, hogy dicsőséget
adjatok az én nevemnek, azt mondja a Seregeknek Ura: átkot bocsátok
reátok, és elátkozom a ti áldásotokat; bizony elátkozom azt, ha nem
veszitek szívetekre!

Ímé, én megrontom a ti vetni való magotokat, és szemetet szórok
orczáitokba, a ti ünneplésteknek szemetjét, és ahhoz hordanak ki
titeket.

És megtudjátok, hogy azért adtam néktek e parancsolatot, hogy
szövetségem legyen a Lévivel, azt mondja a Seregeknek Ura.

Szövetségem volt vele életre és békességre, és félelmül adtam azt néki
és félt engemet, és megalázta magát az én nevem előtt.

Igazság törvénye volt az ő szájában, és nem találtatott álnokság
az ő ajkaiban; békességben és egyenességgel járt velem, és sokakat
megtérített a bűnből.

Mert a papnak ajkai őrzik a tudományt, és az ő szájából törvényt várnak,
mivel a Seregek Urának + követe ő.

De ti elhajlottatok ez útról, sokakat megbotránkoztattatok a törvénnyel,
felbontottátok Lévi szövetségét, azt mondja a Seregeknek Ura.

Azért én is szidalmasakká tettelek titeket és útálatosakká az egész
nép előtt, a miatt, hogy meg nem őriztétek az én útamat, hanem
személyválogatók voltatok a törvénnyel.

Nem egy atyánk van-é mindnyájunknak? Nem egy Isten teremtett-é minket?
Miért csalja hát kiki az ő felebarátját, megrontván a mi atyáink
szövetségét?

Hűtelenné lett Júda, és útálatosság támadt Izráelben és Jeruzsálemben,
mert megfertőztette Júda az Úrnak szentségét, a melyet ő szeret, és
idegen istennek leányát vette el.

Elveszt az Úr mindenkit, a ki ezt cselekszi, a vigyázót és a felelőt, a
Jákób sátraiból, még ha áldozatot visz is a Seregek Urának.

És ezt is cselekszitek: betöltitek az Úr oltárát könyhullatással,
sírással és kesergéssel, hogy ne tekintsen többé az ételáldozatra, és ne
fogadjon el szívességet a ti kezetekből.

És azt mondjátok: Miért? Azért, mert az Úr tett bizonyságot közted és
a te ifjúságod felesége közt, a kit te megcsaltál, holott társad és
szövetséges feleséged!

Nem tett ilyet egy sem, a kinek még volt lelke. És mit keresett az az
egy? Istentől való magvat. Őrizzétek meg azért a ti lelketeket, és a ti
ifjúságotok feleségét meg ne csaljátok!

Mert gyűlölöm az elbocsátást, azt mondja az Úr, Izráelnek Istene, és
azt, a ki ruhájára kegyetlenséget borít, azt mondja a Seregeknek Ura.
Őrizzétek meg azért lelketeket, és ne csalárdkodjatok!

Elfárasztottátok az Urat beszédeitekkel, és azt mondjátok: Mivel
fárasztottuk el? Azzal, hogy azt mondjátok: Minden gonosztevő jó az Úr
szemeiben, és gyönyörködik ő azokban; vagy: Hol van az ítéletnek Istene?

3. Fejezet

Ímé, elküldöm én az én követemet, és megtisztítja előttem az útat,
és mindjárt eljön az ő templomába az Úr, + a kit ti kerestek, és a
szövetségnek követe, a kit ti kívántok; ímé, eljön, azt mondja a
Seregeknek Ura.

De kicsoda szenvedheti el az ő eljövetelének napját? És kicsoda áll
meg az ő megjelenésekor? Hiszen olyan ő, mint az ötvösnek tüze, és a
ruhamosóknak lúgja!

És ül mint ötvös vagy ezüsttisztogató és megtisztítja Lévi fiait és
fényessé teszi őket, mint az aranyat és ezüstöt; és igazsággal visznek
ételáldozatot az Úrnak.

És kedves lesz az Úrnak a Júda és Jeruzsálem ételáldozatja, mint a régi
napokban és előbbi esztendőkben.

Mert ítéletre indulok hozzátok, és gyors tanú leszek a szemfényvesztők
ellen, a paráznák és hamisan esküvők ellen, és azok ellen, a kik
megrövidítik a munkásnak bérét, az özvegyet és árvát, és a kik
nyomorgatják az idegent, és nem félnek engem, azt mondja a Seregeknek
Ura.

Mert én, az Úr, meg nem változom, ti pedig, Jákóbnak fiai, nem
emésztettek meg!

Atyáitok idejétől fogva eltértetek rendeléseimtől és nem tartottátok
meg azokat. Térjetek hozzám, és én is hozzátok térek, azt mondja a
Seregeknek Ura. De azt mondjátok: Miben térjünk meg?

Avagy az ember csalhatja-é az Istent? ti mégis csaltatok engem. És azt
mondjátok: Mivel csalunk téged? A tizeddel és az áldozni valóval.

Átokkal vagytok elátkozva, mégis csaltok engem: a nép egészben!

Hozzátok be a tizedet mind az én tárházamba, hogy legyen ennivaló az én
házamban, és ezzel próbáljatok meg engem, azt mondja a Seregeknek Ura,
ha nem nyitom meg néktek az egek csatornáit, és ha nem árasztok reátok
áldást bőségesen.

És megdorgálom érettetek a kártevőt, és nem veszti el földetek
gyümölcsét, és nem lesz a szőlőtök meddő a mezőn, azt mondja a
Seregeknek Ura.

És boldognak mondanak titeket mind a nemzetek; mert kívánatos földdé
lesztek ti, azt mondja a Seregeknek Ura.

Keményen szóltatok ellenem, azt mondja az Úr, és azt mondjátok: Mit
szóltunk ellened?

Azt mondtátok: Hiábavaló az Isten szolgálata, és mi haszna, hogy
megtartjuk törvényeit, és hogy alázatosan járunk a Seregeknek Ura előtt?

Sőt inkább magunk hirdetjük boldogoknak a kevélyeket; hiszen
gyarapodtak, noha gonoszságot űznek, és megszabadulnak, noha kisértik az
Istent!

Akkor tanakodtak egymással az Úrnak tisztelői, az Úr pedig figyelt és
hallgatott, és egy emlékkönyv iraték ő előtte azoknak, a kik félik az
Urat és becsülik az ő nevét.

És azon a napon, azt mondja a Seregeknek Ura, a melyet én szerzek,
tulajdonommá lesznek és kedvezek nékik, a mint kiki kedvez a maga
fiának, a ki szolgálja őt.

És megtértek és meglátjátok, hogy különbség van az igaz és a gonosz
között, az Isten szolgája között és a között, a ki nem szolgálja őt.

4. Fejezet

Mert ímé, eljön a nap, lángoló mint a sütő-kemencze, és olyanná lesz
minden kevély és minden gonosztevő, mint a pozdorja, és megégeti őket
az eljövendő nap, azt mondja a Seregeknek Ura, a mely nem hagy rajtok
gyökeret, sem ágat.

És feltámad néktek, a kik félitek az én nevemet, az igazságnak napja, és
gyógyulás lesz az ő szárnyai alatt, és kimentek és ugrándoztok, mint a
hízlalt tulkok.

És széttapodjátok a gonoszokat, és porrá lesznek lábaitok nyomása alatt
azon a napon, a melyet én szerzek, azt mondja a Seregeknek Ura.

Emlékezzetek meg Mózesnek, az én szolgámnak törvényéről, a melyet
rendeltem ő általa a Hóreben, az egész Izráelnek rendelésekül és
ítéletekül.

Ímé, én elküldöm néktek Illyést, a prófétát, mielőtt eljön az Úrnak nagy
és félelmetes napja.

És az atyák szívét a fiakhoz fordítja, a fiak szívét pedig az atyákhoz,
hogy el ne jőjjek és meg ne verjem e földet átokkal.

A MÁTÉ ÍRÁSA SZERINT VALÓ SZENT EVANGYÉLIOM

1. Fejezet

Jézus Krisztusnak, Dávid fiának, Ábrahám fiának nemzetségéről való
könyv.

Ábrahám nemzé Izsákot; Izsák nemzé Jákóbot; Jákób nemzé Júdát és
testvéreit;

Júda nemzé Fárest és Zárát Támártól; Fáres nemzé Esromot; Esrom + nemzé
Arámot;

Arám nemzé Aminádábot; Aminádáb nemzé Naássont; Naásson nemzé Sálmónt;

Sálmón nemzé Boázt Ráhábtól; Boáz nemzé Obedet Ruthtól; Obed nemzé
Isait;

Isai nemzé Dávid királyt; Dávid király nemzé Salamont az + Uriás
feleségétől;

Salamon nemzé Roboámot; Roboám nemzé Abiját; Abija nemzé Asát;

Asa nemzé Josafátot; Josafát nemzé Jórámot; Jórám nemzé Uzziást;

Uzziás nemzé Jóathámot; Joathám nemzé Ákházt; Ákház + nemzé Ezékiást;

Ezékiás nemzé Manassét; Manassé nemzé + Ámont; Ámon nemzé Jósiást;

Jósiás nemzé Jekoniást és testvéreit a babilóni fogságra vitelkor.

A babilóni fogságravitel után pedig Jekoniás nemzé Saláthielt; Saláthiel
nemzé + Zorobábelt;

Zorobábel nemzé Abiudot; Abiud nemzé Eliákimot; Eliákim nemzé Azort;

Azor nemzé Sádokot; Sádok nemzé Akimot; Akim nemzé Eliudot;

Eliud nemzé Eleázárt; Eleázár nemzé Matthánt; Matthán nemzé Jákóbot;

Jákób nemzé Józsefet, férjét Máriának, a kitől született Jézus, a ki
Krisztusnak neveztetik.

Az összes nemzetség tehát Ábrahámtól Dávidig tizennégy nemzetség, és
Dávidtól a babilóni fogságravitelig tizennégy nemzetség, és a babilóni
fogságraviteltől Krisztusig tizennégy nemzetség.

A Jézus Krisztus születése pedig így vala: Mária, az ő anyja,
eljegyeztetvén Józsefnek, mielőtt egybekeltek volna, viselősnek
találtaték a Szent Lélektől.

József pedig, az ő férje, mivelhogy igaz ember vala és nem akará őt
gyalázatba keverni, el akarta őt titkon bocsátani.

Mikor pedig ezeket magában elgondolta: ímé az Úrnak angyala álomban
megjelenék néki, mondván: József, Dávidnak fia, ne félj magadhoz venni
Máriát, a te feleségedet, mert a mi benne fogantatott, a Szent Lélektől
van az.

Szűl pedig fiat, és nevezd annak nevét Jézusnak, mert ő szabadítja meg
az ő népét + annak bűneiből.

Mindez pedig azért lőn, hogy beteljesedjék, a mit az Úr mondott volt a
próféta által, a ki így szól:

Ímé a szűz fogan méhében és szűl fiat, és annak nevét Immanuelnek
nevezik, a mi azt jelenti: Velünk az Isten.

József pedig az álomból felserkenvén, úgy tőn, a mint az Úr angyala
parancsolta vala néki, és feleségét magához vevé.

És nem ismeré őt, míg meg nem szülé az ő elsőszülött fiát; és nevezé
annak nevét Jézusnak.

2. Fejezet

A mikor pedig megszületik vala Jézus a júdeai Bethlehemben, Heródes
király idejében, ímé napkeletről bölcsek jövének Jeruzsálembe, ezt
mondván:

Hol van a zsidók királya, a ki megszületett? Mert láttuk az ő csillagát
napkeleten, és azért jövénk, hogy tisztességet tegyünk néki.

Heródes király pedig ezt hallván, megháborodék, és vele együtt az egész
Jeruzsálem.

És egybegyűjtve minden főpapot és a nép írástudóit, tudakozódik vala
tőlük, hol kell a Krisztusnak megszületnie?

Azok pedig mondának néki: A júdeai Bethlehemben; mert így írta vala meg
a próféta:

És te Bethlehem, Júdának földje, semmiképen sem vagy legkisebb Júda
fejedelmi városai között: mert belőled származik a fejedelem, a ki
legeltetni fogja az én népemet, az Izráelt.

Ekkor Heródes titkon hivatván a bölcseket, szorgalmatosan megtudakolá
tőlük a csillag megjelenésének idejét.

És elküldvén őket Bethlehembe, mondta nékik: Elmenvén, szorgalmatosan
kérdezősködjetek a gyermek felől, mihelyt pedig megtaláljátok, adjátok
tudtomra, hogy én is elmenjek és tisztességet tegyek néki.

Ők pedig a király beszédét meghallván, elindulának. És ímé a csillag, a
melyet napkeleten láttak, előttük megy vala mind addig, a míg odaérvén,
megálla a hely fölött, a hol a gyermek vala.

És mikor meglátták a csillagot, igen nagy örömmel örvendezének.

És bemenvén a házba, ott találák a gyermeket anyjával, Máriával; és
leborulván, tisztességet tőnek néki; és kincseiket kitárván, ajándékokat
adának néki: aranyat, tömjént és mirhát.

És mivel álomban meginttettek, hogy Heródeshez vissza ne menjenek, más
úton térének vissza hazájokba.

Mikor pedig azok visszatérnek vala, ímé megjelenék az Úrnak angyala
Józsefnek álomban, és monda: Kelj fel, vedd a gyermeket és annak anyját,
és fuss Égyiptomba, és maradj ott, a míg én mondom néked; mert Heródes
halálra fogja keresni a gyermeket.

Ő pedig fölkelvén, vevé a gyermeket és annak anyját éjjel, és Égyiptomba
távozék.

És ott vala egész a Heródes haláláig, hogy beteljesedjék, a mit az Úr
mondott a próféta által, a ki így szólt: Égyiptomból hívtam ki az én
fiamat.

Ekkor Heródes látván, hogy a bölcsek megcsúfolták őt, szerfölött
felháborodék, és kiküldvén, megölete Bethlehemben és annak egész
környékén minden gyermeket, két esztendőstől és azon alól, az idő
szerint, a melyet szorgalmasan tudakolt a böcsektől.

Ekkor teljesedék be, a mit Jeremiás próféta mondott, a midőn így szólt:

Szó hallatszott Rámában: Sírás-rívás és sok keserves jajgatás. Rákhel
siratta az ő fiait és nem akart megvigasztaltatni, mert nincsenek.

Mikor pedig Heródes meghalt, ímé az Úrnak angyala megjelenék álomban
Józsefnek Égyiptomban.

Mondván: Kelj fel, vedd a gyermeket és annak anyját, és eredj az Izráel
földére; mert meghaltak, a kik a gyermeket halálra keresik vala.

Ő pedig felkelvén, magához vevé a gyermeket és annak anyját, és elméne
Izráel földére.

Mikor pedig hallá, hogy Júdeában Arkhelaus uralkodik, Heródesnek, az
ő atyjának helyén, nem mert vala oda menni, hanem minthogy álomban
meginteték, Galilea vidékeire tére.

És oda jutván, lakozék Názáret nevű városban, hogy beteljesedjék, a mit
a próféták mondottak, + hogy názáretinek fog neveztetni.

3. Fejezet

Azokban a napokban pedig eljöve Keresztelő János, a ki prédikál vala
Júdea pusztájában.

És ezt mondja vala: Térjetek meg, mert elközelített a mennyeknek
országa.

Mert ez az, a kiről Ésaiás próféta szólott, ezt mondván: Kiáltó szó
a pusztában: Készítsétek az Úrnak útját, és egyengessétek meg az ő
ösvényeit.

Ennek a Jánosnak a ruhája pedig teveszőrből vala, és bőröv vala a dereka
körül, elesége pedig sáska és erdei méz.

Ekkor kiméne ő hozzá Jeruzsálem és az egész Júdea és a Jordánnak egész
környéke.

És megkeresztelkednek vala ő általa a Jordán vizében, vallást tevén az ő
bűneikről.

Mikor pedig látá, hogy a farizeusok és sadduceusok közül sokan mennek
ő hozzá, hogy megkeresztelkedjenek, monda nékik: Mérges kígyóknak
fajzatai! Kicsoda intett meg titeket, hogy az Istennek elkövetkezendő
haragjától megmeneküljetek?

Teremjetek hát megtéréshez illő gyümölcsöket.

És ne gondoljátok, hogy így szólhattok magatokban: Ábrahám a mi atyánk!
Mert mondom néktek, hogy Isten eme kövekből is támaszthat fiakat
Ábrahámnak.

A fejsze pedig immár a fák gyökerére vettetett. Azért minden fa, a mely
jó gyümölcsöt nem terem, kivágattatik és tűzre vettetik.

Én ugyan vízzel keresztellek titeket megtérésre, de a ki utánam jő,
erősebb nálamnál, a kinek saruját hordozni sem vagyok méltó + ő Szent
Lélekkel és tűzzel keresztel majd titeket.

A kinek szóró lapát van az ő kezében, és megtisztítja az ő szérűjét; és
az ő gabonáját csűrbe takarítja, a polyvát pedig megégeti olthatatlan
tűzzel.

Akkor eljöve Jézus Galileából a Jordán mellé Jánoshoz, hogy
megkeresztelkedjék ő általa.

János azonban visszatartja vala őt, mondván: Nékem kell általad
megkeresztelkednem, és te jősz én hozzám?

Jézus pedig felelvén, monda néki: Engedj most, mert így illik nékünk
minden igazságot betöltenünk. Ekkor engede néki.

És Jézus megkeresztelkedvén, azonnal kijöve a vízből; és ímé az egek
megnyilatkozának néki, és ő látá az Istennek Lelkét alájőni mintegy
galambot és ő reá szállani.

És ímé egy égi hang ezt mondja vala: Ez amaz én szerelmes fiam, a kiben
+ én gyönyörködöm.

4. Fejezet

Akkor Jézus viteték a Lélektől a pusztába, hogy megkisértessék az
ördögtől.

És mikor negyven nap és negyven éjjel bőjtölt vala, végre megéhezék.

És hozzámenvén a kisértő, monda néki: Ha Isten fia vagy, mondd, hogy e
kövek változzanak kenyerekké.

Ő pedig felelvén, monda: Meg van írva: Nemcsak kenyérrel él az ember,
hanem minden ígével, a mely Istennek szájából származik.

Ekkor vivé őt az ördög a szent városba, és odahelyezé a templom
tetejére.

És monda néki: Ha Isten fia vagy, vesd alá magadat; mert meg van írva:
Az ő angyalainak parancsol felőled, és kézen hordoznak téged, hogy meg
ne üsd lábadat a kőbe.

Monda néki Jézus: Viszont meg van írva: Ne kisértsd az Urat, a te
Istenedet.

Ismét vivé őt az ördög egy igen magas hegyre, és megmutatá néki a világ
minden országát és azok dicsőségét,

És monda néki: Mindezeket néked adom, ha leborulva imádsz engem.

Ekkor monda néki Jézus: Eredj el Sátán, mert meg van írva: Az Urat, a te
Istenedet imádd, és csak néki szolgálj.

Ekkor elhagyá őt az ördög. És ímé angyalok jövének hozzá és szolgálnak
vala néki.

Mikor pedig meghallotta Jézus, hogy János börtönbe vettetett, visszatére
Galileába;

És odahagyva Názáretet, elméne és lakozék a tengerparti Kapernaumban, a
Zebulon és Naftali határain;

Hogy beteljesedjék, a mit Ésaiás próféta mondott, így szólván:

(Zebulonnak földje és Naftalinak földje, a tenger felé, a Jordánon túl,
a pogányok Galileája,

A nép, a mely sötétségben ül vala, láta nagy világosságot, és a kik a
halálnak földében és árnyékában ülnek vala, azoknak világosság támada.

Ettől fogva kezde Jézus prédikálni, és ezt mondani: Térjetek meg, mert
elközelgetett a mennyeknek országa.

Mikor pedig a galileai tenger mellett jár vala Jézus, láta két testvért,
Simont, a kit Péternek neveznek, és Andrást az ő testvérét, a mint a
tengerbe hálót vetnek vala; mert halászok valának.

És monda nékik: Kövessetek engem, és azt mívelem, hogy embereket
halásszatok.

Azok pedig azonnal otthagyván a hálókat, követék őt.

És onnan tovább menve, láta más két testvért, Jakabot a Zebedeus fiát,
és Jánost amannak testvérét, a mint a hajóban atyjukkal Zebedeussal a
hálóikat kötözgetik vala; és hívá őket.

Azok pedig azonnal otthagyván a hajót és atyjukat, követék őt.

És bejárá Jézus az egész Galileát, tanítva azok zsinagógáiban, és
hirdetve az Isten országának evangyéliomát, és gyógyítva a nép között
minden betegséget és minden erőtlenséget.

És elterjede az ő híre egész Siriában: és hozzávivék mindazokat, a kik
rosszul valának, a különféle betegségekben és kínokban sínlődőket,
ördöngösöket, holdkórosokat és gutaütötteket; és meggyógyítja vala őket.

És nagy sokaság követé őt Galileából és a Tízvárosból és Jeruzsálemből
és Júdeából és a Jordánon túlról.

5. Fejezet

Mikor pedig látta Jézus a sokaságot, felméne a hegyre, és a mint leül
vala, hozzámenének az ő tanítványai.

És megnyitván száját, tanítja vala őket, mondván:

Boldogok a lelki szegények: mert övék a mennyeknek országa.

Boldogok, a kik sírnak: mert ők megvígasztaltatnak.

Boldogok a szelídek: mert ők örökségül bírják a földet.

Boldogok, a kik éhezik és szomjúhozzák az igazságot: mert ők
megelégíttetnek.

Boldogok, az irgalmasok: mert ők irgalmasságot nyernek.

Boldogok, a kiknek szívök tiszta: mert ők az Istent meglátják.

Boldogok a békességre igyekezők: mert ők az Isten fiainak mondatnak.

Boldogok, a kik háborúságot szenvednek az igazságért: mert övék a
mennyeknek országa.

Boldogok vagytok, ha szidalmaznak és háborgatnak titeket és minden
gonosz hazugságot mondanak ellenetek és érettem.

Örüljetek és örvendezzetek, mert a ti jutalmatok bőséges a mennyekben:
mert így háborgatták a prófétákat is, a kik előttetek voltak.

Ti vagytok a földnek savai; ha pedig a só megízetlenül, mivel sózzák
meg? nem jó azután semmire, hanem hogy kidobják és eltapossák az
emberek.

Ti vagytok a világ világossága. Nem rejtethetik el a hegyen épített
város.

Gyertyát sem azért gyújtanak, hogy a véka alá, hanem hogy a
gyertyatartóba tegyék és fényljék mindazoknak, a kik a házban vannak.

Úgy fényljék a ti világosságtok az emberek előtt, hogy lássák a ti jó
cselekedeteiteket, és dicsőítsék a ti mennyei Atyátokat.

Ne gondoljátok, hogy jöttem a törvénynek vagy a prófétának eltörlésére.
Nem jöttem, hogy eltöröljem, hanem inkább, hogy betöltsem.

Mert bizony mondom néktek, míg az ég és a föld elmúlik, a törvényből
egy jóta vagy egyetlen pontocska el nem múlik, a míg minden be nem
teljesedik.

Valaki azért csak egyet is megront e legkisebb parancsolatok közül és
úgy tanítja az embereket, a mennyeknek országában a legkisebb lészen;
valaki pedig cselekszi és úgy tanít, az a mennyeknek országában nagy
lészen.

Mert mondom néktek, hogy ha a ti igazságotok nem több az írástudók
és farizeusok igazságánál, semmiképen sem mehettek be a mennyeknek
országába.

Hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Ne ölj, mert a ki öl, méltó
az ítéletre.

Én pedig azt mondom néktek, hogy mindaz, a ki haragszik az ő atyjafiára
ok nélkül, méltó az ítéletre: a ki pedig azt mondja az ő atyjafiának:
Ráka, méltó a főtörvényszékre: a ki pedig ezt mondja: Bolond, méltó a
gyehenna tüzére.

Azért, ha a te ajándékodat az oltárra viszed és ott megemlékezel arról,
hogy a te atyádfiának valami panasza van ellened:

Hagyd ott az oltár előtt a te ajándékodat, és menj el, elébb békélj meg
a te atyádfiával, és azután eljövén, vidd fel a te ajándékodat.

Légy jóakarója a te ellenségednek hamar, a míg az úton vagy vele, hogy
ellenséged valamiképen a bíró kezébe ne adjon, és a bíró oda ne adjon a
poroszló kezébe, és tömlöczbe ne vessen téged.

Bizony mondom néked: ki nem jősz onnét, mígnem megfizetsz az utolsó
fillérig.

Hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Ne paráználkodjál!

Én pedig azt mondom néktek, hogy valaki asszonyra tekint gonosz
kivánságnak okáért, immár paráználkodott azzal az ő szívében.

Ha pedig a te jobb szemed megbotránkoztat téged, vájd ki azt és vesd
el magadtól; mert jobb néked, hogy egy vesszen el a te tagjaid közül,
semhogy egész tested a gyehennára vettessék.

És ha a te jobb kezed botránkoztat meg téged, vágd le azt és vesd el
magadtól; mert jobb néked, hogy egy vesszen el a te tagjaid közül,
semhogy egész tested a gyehennára vettessék.

Megmondatott továbbá: Valaki elbocsátja feleségét, adjon néki elválásról
való levelet.

Én pedig azt mondom néktek: Valaki elbocsátja feleségét, paráznaság okán
kívül, paráznává teszi azt; és a ki elbocsátott asszonyt veszen el,
paráználkodik.

Ismét hallottátok, hogy megmondatott a régieknek: Hamisan ne esküdjél,
hanem teljesítsd az Úrnak tett esküidet.

Én pedig azt mondom néktek: Teljességgel ne esküdjetek; se az égre, mert
az + az Istennek királyi széke;

Se a földre, mert az az ő lábainak zsámolya; se Jeruzsálemre, mert a
nagy Királynak városa;

Se a te fejedre ne esküdjél, mert egyetlen hajszálat sem tehetsz fehérré
vagy feketévé

Hanem legyen a ti beszédetek: Úgy úgy; nem nem; a mi pedig ezeken felül
vagyon, a gonosztól vagyon.

Hallottátok, hogy megmondatott: Szemet szemért és fogat fogért.

Én pedig azt mondom néktek: Ne álljatok ellene a gonosznak, hanem a ki
arczul üt téged jobb felől, fordítsd felé a másik orczádat is.

És a ki törvénykezni akar veled és elvenni a te alsó ruhádat, engedd oda
néki a felsőt is.

És a ki téged egy mértföldútra kényszerít, menj el vele kettőre.

A ki tőled kér, adj néki; és a ki tőled kölcsön akar kérni, el ne
fordulj attól.

Hallottátok, hogy megmondatott: Szeresd felebarátodat és gyűlöld
ellenségedet.

Én pedig azt mondom néktek: Szeressétek ellenségeiteket, áldjátok
azokat, a kik titeket átkoznak, jót tegyetek azokkal, a kik titeket
gyűlölnek, + és imádkozzatok azokért, a kik háborgatnak és kergetnek
titeket.

Hogy legyetek a ti mennyei Atyátoknak fiai, a ki felhozza az ő napját
mind a gonoszokra, mind a jókra, és esőt ád mind az igazaknak, mind a
hamisaknak.

Mert ha azokat szeretitek, a kik titeket szeretnek, micsoda jutalmát
veszitek? Avagy a vámszedők is nem ugyanazt cselekeszik-é?

És ha csak a ti atyátokfiait köszöntitek, mit cselekesztek másoknál
többet? Nemde a vámszedők is nem azonképen cselekesznek-é?

Legyetek azért ti tökéletesek, miként a ti mennyei Atyátok tökéletes.

6. Fejezet

Vigyázzatok, hogy alamizsnátokat ne osztogassátok az emberek előtt,
hogy lássanak titeket; mert különben nem lesz jutalmatok a ti mennyei
Atyátoknál.

Azért mikor alamizsnát osztogatsz, ne kürtöltess magad előtt, a hogy a
képmutatók tesznek a zsinagógákban és az utczákon, hogy az emberektől
dícséretet nyerjenek. Bizony mondom néktek: elvették jutalmukat.

Te pedig a mikor alamizsnát osztogatsz, ne tudja a te bal kezed, mit
cselekszik a te jobb kezed;

Hogy a te alamizsnád titkon legyen; és a te Atyád, a ki titkon néz,
megfizet néked nyilván.

És mikor imádkozol, ne légy olyan, mint a képmutatók, a kik a
gyülekezetekben és az utczák szegeletein fenállva szeretnek imádkozni,
hogy lássák őket az emberek. Bizony mondom néktek: elvették jutalmukat.

Te pedig a mikor imádkozol, menj be a te belső szobádba, és ajtódat
bezárva, imádkozzál a te Atyádhoz, a ki titkon van; és a te Atyád, a ki
titkon néz, megfizet néked nyilván.

És mikor imádkoztok, ne legyetek sok beszédűek, mint a pogányok, a kik
azt gondolják, hogy az ő sok beszédükért hallgattatnak meg.

Ne legyetek hát ezekhez hasonlók; mert jól tudja a ti Atyátok, mire van
szükségetek, mielőtt kérnétek tőle.

Ti azért így imádkozzatok: Mi Atyánk, ki vagy a mennyekben,
szenteltessék meg a te neved;

Jőjjön el a te országod; legyen meg a te akaratod, mint a mennyben, úgy
a földön is.

A mi mindennapi kenyerünket add meg nékünk ma.

És bocsásd meg a mi vétkeinket, miképen mi is megbocsátunk azoknak, a
kik ellenünk vétkeztek;

És ne vígy minket kísértetbe, de szabadíts meg minket a gonosztól. Mert
tiéd az ország és a hatalom és a dicsőség mind örökké. Ámen!

Mert ha megbocsátjátok az embereknek az ő vétkeiket, megbocsát néktek is
a ti mennyei Atyátok.

Ha pedig meg nem bocsátjátok az embereknek az ő vétkeiket, a ti mennyei
Atyátok sem bocsátja meg a ti vétkeiteket.

Mikor pedig bőjtöltök, ne legyen komor a nézéstek, mint a képmutatóké,
a kik eltorzítják arczukat, hogy lássák az emberek, hogy ők bőjtölnek.
Bizony mondon néktek, elvették jutalmukat.

Te pedig mikor bőjtölsz, kend meg a te fejedet, és a te orczádat mosd
meg;

Hogy ne az emberek lássák bőjtölésedet, hanem a te Atyád, a ki titkon
van; és a te Atyád, a ki titkon néz, megfizet néked nyilván.

Ne gyűjtsetek magatoknak kincseket a földön, hol a rozsda és a moly
megemészti, és a hol a tolvajok kiássák és ellopják;

Hanem gyűjtsetek magatoknak kincseket mennyben, a hol sem a rozsda, sem
a moly meg nem emészti, és a hol a tolvajok ki nem ássák, sem el nem
lopják.

Mert a hol van a ti kincsetek, ott van a ti szívetek is.

A test lámpása a szem. Ha azért a te szemed tiszta, a te egész tested
világos lesz.

Ha pedig a te szemed gonosz, a te egész tested sötét lesz. Ha azért a
benned lévő világosság sötétség: mekkora akkor a sötétség?!

Senki sem szolgálhat két úrnak. Mert vagy az egyiket gyűlöli és a
másikat szereti; vagy egyikhez ragaszkodik és a másikat megveti. Nem
szolgálhattok Istennek és a Mammonnak.

Azért azt mondom néktek: Ne aggodalmaskodjatok a ti éltetek felől, mit
egyetek és mit igyatok; sem a ti testetek felől, mibe öltözködjetek.
Avagy nem több-é az élet hogynem az eledel, és a test hogynem az
öltözet?

Tekintsetek az égi madarakra, hogy nem vetnek, nem aratnak, sem csűrbe
nem takarnak; és a ti mennyei Atyátok eltartja azokat. Nem sokkal
különbek vagytok-é azoknál?

Kicsoda pedig az közületek, a ki aggodalmaskodásával megnövelheti
termetét egy araszszal?

Az öltözet felől is mit aggodalmaskodtok? Vegyétek eszetekbe a mező
liliomait, mi módon növekednek: nem munkálkodnak és nem fonnak;

De mondom néktek, hogy Salamon minden dicsőségében sem öltözködött úgy,
mint ezek közül egy.

Ha pedig a mezőnek füvét, a mely ma van, és holnap kemenczébe vettetik,
így ruházza az Isten; nem sokkal inkább-é titeket, ti kicsinyhitűek?

Ne aggodalmaskodjatok tehát, és ne mondjátok: Mit együnk? vagy: Mit
igyunk? vagy: Mivel ruházkodjunk?

Mert mind ezeket a pogányok kérdezik. Mert jól tudja a ti mennyei
Atyátok, hogy mind ezekre szükségetek van.

Hanem keressétek először Istennek országát, és az ő igazságát; + és ezek
mind megadatnak néktek.

Ne aggodalmaskodjatok tehát a holnap felől; mert a holnap majd
aggodalmaskodik a maga dolgai felől. Elég minden napnak a maga baja.

7. Fejezet

Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek.

Mert a milyen ítélettel ítéltek, olyannal ítéltettek, és a milyen
mértékkel mértek, olyannal mérnek néktek.

Miért nézed pedig a szálkát, a mely a te atyádfia szemében van, a
gerendát pedig, a mely a te szemedben van, nem veszed észre?

Avagy mi módon mondhatod a te atyádfiának: Hadd vessem ki a szálkát a te
szemedből; holott ímé, a te szemedben gerenda van?

Képmutató, vesd ki előbb a gerendát a te szemedből és akkor gondolj
arra, hogy kivessed a szálkát a te atyádfiának szeméből!

Ne adjátok azt, a mi szent, az ebeknek, se gyöngyeiteket ne hányjátok a
disznók elé, hogy meg ne tapossák azokat lábaikkal, és néktek fordulván,
meg ne szaggassanak titeket.

Kérjetek és adatik néktek; keressetek és találtok; zörgessetek és
megnyittatik néktek.

Mert a ki kér, mind kap; és a ki keres, talál; és a zörgetőnek
megnyittatik.

Avagy ki az az ember közületek, a ki, ha az ő fia kenyeret kér tőle,
követ ád néki?

És ha halat kér, vajjon kígyót ád-e néki?

Ha azért ti gonosz létetekre tudtok a ti fiaitoknak jó ajándékokat adni,
mennyivel inkább ád a ti mennyei Atyátok jókat azoknak, a kik kérnek
tőle?!

A mit akartok azért, hogy az emberek ti veletek cselekedjenek, mindazt
ti is úgy cselekedjétek azokkal; mert ez a törvény és a próféták.

Menjetek be a szoros kapun. Mert tágas az a kapu és széles az az út, a
mely a veszedelemre visz, és sokan vannak, a kik azon járnak.

Mert szoros az a kapu és keskeny az az út, a mely az életre visz, és
kevesen vannak, a kik megtalálják azt.

Őrizkedjetek pedig a hamis prófétáktól, a kik juhoknak ruhájában jőnek
hozzátok, de + belől ragadozó farkasok.

Gyümölcseikről ismeritek meg őket. Vajjon a tövisről szednek-é szőlőt,
vagy a bojtorjánról fügét?

Ekképen minden jó fa jó gyümölcsöt terem; a romlott fa pedig rossz
gyümölcsöt terem.

Nem teremhet jó fa rossz gyümölcsöt; romlott fa sem teremhet jó
gyümölcsöt.

Minden fa, a mely nem terem jó gyümölcsöt, kivágattatik és tűzre
vettetik.

Azért az ő gyümölcseikről ismeritek meg őket.

Nem minden, a ki ezt mondja nékem: Uram! Uram! megyen be a mennyek
országába; hanem a ki cselekszi az én mennyei Atyám akaratát.

Sokan mondják majd nékem ama napon: Uram! Uram! nem a te nevedben
prófétáltunk-é, és nem a te nevedben űztünk-é ördögöket, és nem
cselekedtünk-é sok hatalmas dolgot a te nevedben?

És akkor vallást teszek majd nékik: Sohasem ismertelek titeket;
távozzatok tőlem, ti gonosztevők.

Valaki azért hallja én tőlem e beszédeket, és megcselekszi azokat,
hasonlítom azt a bölcs emberhez, a ki a kősziklára építette az ő házát:

És ömlött az eső, és eljött az árvíz, és fújtak a szelek, és
beleütköztek abba a házba; de nem dőlt össze: mert a kősziklára
építtetett.

És valaki hallja én tőlem e beszédeket, és nem cselekszi meg azokat,
hasonlatos lesz a bolond emberhez, a ki a fövényre építette házát:

És ömlött az eső, és eljött az árvíz, és fújtak a szelek, és
beleütköztek abba a házba; és összeomlott: és nagy lett annak romlása.

És lőn, mikor elvégezte Jézus e beszédeket, álmélkodik vala a sokaság az
ő tanításán:

Mert úgy tanítja vala őket, mint a kinek hatalma van, és nem úgy, mint
az írástudók.

8. Fejezet

Mikor leszállott vala a hegyről, nagy sokaság követé őt.

És ímé eljövén egy bélpoklos, leborula előtte, mondván: Uram, ha akarod,
megtisztíthatsz engem.

És kinyújtván kezét, megilleté őt Jézus, mondván: Akarom, tisztulj meg.
És azonnal eltisztult annak poklossága.

És monda néki Jézus: Meglásd, senkinek se szólj. Hanem eredj, + mutasd
meg magadat a papnak, és vidd fel az ajándékot, a melyet Mózes rendelt,
bizonyságul nékik.

Mikor pedig beméne Jézus Kapernaumba, egy százados méne hozzá, kérvén
őt,

És ezt mondván: Uram, az én szolgám otthon gutaütötten fekszik, és nagy
kínokat szenved.

És monda néki Jézus: Elmegyek és meggyógyítom őt.

És felelvén a százados, monda: Uram, nem vagyok méltó, hogy az én
hajlékomban jőjj; hanem csak szólj egy szót, és meggyógyul az én
szolgám.

Mert én is hatalmasság alá vetett ember vagyok, és vannak alattam
vitézek; és mondom egyiknek: Eredj el, és elmegy; és a másiknak: Jöszte,
és eljő és az én szolgámnak: Tedd ezt, és megteszi.

Jézus pedig, a mikor ezt hallá, elcsodálkozék, és monda az őt
követőknek: Bizony mondom néktek, még az Izráelben sem találtam ilyen
nagy hitet.

De mondom néktek, hogy sokan eljőnek napkeletről és napnyugatról, és
letelepednek + Ábrahámmal, Izsákkal és Jákóbbal a mennyek országában:

Ez ország fiai pedig kivettetnek a külső sötétségre; holott lészen sírás
és fogaknak csikorgatása.

És monda Jézus a századosnak: Eredj el, és legyen néked a te hited
szerint. És meggyógyult annak szolgája abban az órában.

És bemenvén Jézus a Péter házába, látá, hogy annak napa fekszik és
lázas.

És illeté annak kezét, és elhagyta őt a láz; és fökele, és szolgála
nékik.

Az est beálltával pedig vivének hozzá sok ördöngőst, és egy szóval kiűzé
a tisztátalan lelkeket, és meggyógyít vala minden beteget;

Hogy beteljesedjék, a mit Ésaiás próféta mondott, így szólván: Ő vette
el a mi erőtlenségünket, és ő hordozta a mi betegségünket.

Látván pedig Jézus a nagy sokaságot maga körül, parancsolá, hogy
menjenek a túlsó partra.

És hozzámenvén egy írástudó, monda néki: Mester, követlek téged,
akárhova mégy.

És monda néki Jézus: A rókáknak vagyon barlangjok és az égi madaraknak
fészkük; de az ember Fiának nincs hová fejét lehajtani.

Egy másik pedig az ő tanítványai közül monda néki: Uram, engedd meg
nékem, hogy előbb elmenjek és eltemessem az én atyámat.

Jézus pedig monda néki: Kövess engem, és hagyd, hogy a halottak temessék
el az ő halottaikat.

És mikor a hajóra szállt vala, követék őt az ő tanítványai.

És ímé nagy háborgás lőn a tengeren, annyira, hogy a hajót elborítják
vala a hullámok; ő pedig aluszik vala.

És az ő tanítványai hozzámenvén, felkölték őt, mondván: Uram, ments meg
minket; mert elveszünk.

És monda nékik: Mit féltek, óh kicsinyhitűek? Ekkor fölkelvén,
megdorgálá a szeleket és a tengert, és lőn nagy csendesség.

Az emberek pedig elcsodálkozának, mondván: Kicsoda ez, hogy mind a
szelek, mind a tenger engednek néki.

És a mikor eljutott vala a túlsó partra, a Gadarénusok tartományába, két
ördöngős ment eléje, a sírboltokból kijövén, igen kegyetlenek, annyira,
hogy senki sem mer vala elmenni azon az úton.

És ímé kiáltának mondván: Mi közünk te veled Jézus, Istennek fia? Azért
jöttél ide, hogy idő előtt + meggyötörj minket?

Tőlük távol pedig egy nagy disznónyáj legelészik vala.

Az ördögök pedig kérik vala őt mondván: Ha kiűzesz minket, engedd meg
nékünk, hogy ama disznónyájba mehessünk!

És monda nékik: Menjetek. Azok pedig kimenvén, menének a disznónyájba:
és ímé az egész disznónyáj a meredekről a tengerbe rohana, és oda vesze
a vízben.

A pásztorok pedig elfutának, és bemenvén a városba hírré adának mindent,
azokat is, a mik az ördöngősökkel történtek vala.

És ímé az egész város kiméne Jézus elébe; és mihelyt meglátták, kérék
őt, hogy távozzék az ő határukból.

9. Fejezet

És hajóra szállva átkele, és méne a maga városába.

És ímé hoznak vala hozzá egy ágyban fekvő gutaütött embert. És látva
Jézus azoknak hitét, monda a gutaütöttnek: Bízzál fiam! Megbocsáttattak
néked a te bűneid.

És ímé némelyek az írástudók közül mondának magukban: Ez káromlást szól.

És Jézus, látva az ő gondolataikat, monda: Miért gondoltok gonoszt a ti
szívetekben?

Mert mi könnyebb, ezt mondani-é: Megbocsáttattak néked a te bűneid; vagy
ezt mondani: Kelj föl és járj?

Hogy pedig megtudjátok, hogy az ember Fiának van hatalma a földön a
bűnöket megbocsátani (ekkor monda a gutaütöttnek): Kelj föl, vedd a te
ágyadat, és eredj haza.

És az felkelvén, haza méne.

A sokaság pedig ezt látván, elálmélkodék, és dicsőíté az Istent, hogy
ilyen hatalmat adott az embereknek.

És mikor Jézus onnét tovább méne, láta egy embert ülni a vámszedő helyen
a kinek Máté volt a neve, és monda néki: Kövess engem! És az felkelvén,
követé őt.

És lőn, a mikor ő letelepedék a házban, ímé sok vámszedő és bűnös jött
oda és letelepedtek Jézussal és az ő tanítványaival az asztalhoz.

És látva ezt a farizeusok, mondának az ő tanítványainak: Miért eszik ez
a ti Mesteretek a vámszedőkkel és bűnösökkel együtt?

Jézus pedig ezt hallván, monda nékik: Nem az egészségeseknek van
szüksége orvosra, hanem a betegeknek.

Elmenvén pedig tanuljátok meg, mi az: Irgalmasságot akarok és nem
áldozatot. Mert nem az igazakat hivogatni jöttem, + hanem a bűnösöket a
megtérésre.

Akkor a János tanítványai jövének hozzá, mondván: Miért hogy mi és a
farizeusok sokat bőjtölünk, a te tanítványaid pedig nem bőjtölnek?

És monda nékik Jézus: Vajjon szomorkodhatik-é a násznép a míg velök van
a vőlegény? de eljőnek a napok, a mikor elvétetik tőlök a vőlegény, és
akkor bőjtölni fognak.

Senki sem vet pedig új posztóból foltot az ócska ruhára; mert a mi azt
kitoldaná, még elszakít a ruhából és nagyobb szakadás lesz.

Új bort sem töltenek ó tömlőkbe; máskülönben a tömlők szétszakadoznak,
és a bor kiömöl, a tömlők is elvesznek; hanem az új bort új tömlőkbe
töltik, és mindkettő megmarad.

Mikor ezeket mondá nékik, ímé egy főember eljövén leborula előtte,
mondván: Az én leányom épen most halt meg; de jer, vesd reá kezedet, és
megelevenedik.

És felkelvén Jézus követé őt tanítványaival együtt.

És ímé, egy asszony, a ki tizenkét év óta vérfolyásban szenved vala,
hozzájárulván hátulról, illeté az ő ruhájának szegélyét.

Mert ezt mondja vala magában: Ha csak ruháját illetem is, meggyógyulok.

Jézus pedig megfordulván és reá tekintvén, monda: Bízzál leányom; a te
hited megtartott téged. És meggyógyult az asszony abban az órában.

És Jézus a főember házához érvén, látván a sípolókat és a tolongó
sokaságot,

Monda nékik: Menjetek el innen, mert a leányzó nem halt meg, hanem
aluszik. És kinevették őt.

Mikor pedig a sokaság eltávolíttaték, bemenvén, megfogá annak kezét, és
a leányzó felkelt.

És elterjede ez a hír abban az egész tartományban.

És mikor Jézus tovább ment onnét, két vak követé őt, kiáltozva és ezt
mondva: Könyörülj rajtunk, Dávidnak fia!

Mikor pedig beméne a házba, oda menének hozzá a vakok, és monda nékik
Jézus: Hiszitek-é, hogy én azt megcselekedhetem? Mondának néki: Igen,
Uram.

Akkor illeté az ő szemeiket, mondván: Legyen néktek a ti hitetek
szerint.

És megnyilatkozának azoknak szemei; és rájok parancsola Jézus, mondván:
Meglássátok, senki meg ne tudja!

Azok pedig kimenvén, elterjeszték az ő hírét abban az egész
tartományban.

Mikor pedig azok elmentek vala, ímé egy ördöngős néma embert hozának
néki.

És az ördögöt kiűzvén, megszólalt a néma; és a sokaság csudálkozik vala,
mondván: Soha nem láttak ilyet Izráelben!

A farizeusok pedig ezt mondják vala: Az ördögök fejedelme által űzi ki
az ördögöket.

És körüljárja vala Jézus a városokat mind, és a falvakat, tanítván
azoknak zsinagógáiban, és hirdetvén az Isten országának evangyéliomát,
és gyógyítván mindenféle betegséget és mindenféle erőtelenséget a nép
között.

Mikor pedig látta vala a sokaságot, könyörületességre indula rajtok,
mert el voltak gyötörve és szétszórva, mint a pásztor nélkül + való
juhok.

Akkor monda az ő tanítványainak: Az aratni való sok, de a munkás kevés.

Kérjétek azért az aratásnak Urát, hogy küldjön munkásokat az ő
aratásába.

10. Fejezet

És előszólítván tizenkét tanítványát, hatalmat ada nékik a tisztátalan
lelkek felett, hogy kiűzzék azokat, és gyógyítsanak minden betegséget és
minden erőtelenséget.

A tizenkét apostol nevei pedig ezek: Első Simon, a kit Péternek hívnak,
és András, az ő testvére; Jakab, a Zebedeus fia, és János az ő testvére;

Filep és Bertalan; Tamás és Máté, a vámszedő Jakab, az Alfeus fia, és
Lebbeus, a kit Taddeusnak hívtak;

Simon a kananita, és Judás, az Iskariotes, a ki el is árulta őt.

Ezt a tizenkettőt küldé ki Jézus, és megparancsolá nékik, mondván:
Pogányok útjára ne menjetek, és Samaritánusok városába ne menjetek be;

Hanem menjetek inkább Izráel házának eltévelyedett juhaihoz.

Elmenvén pedig prédikáljatok, mondván: Elközelített a mennyeknek
országa.

Betegeket gyógyítsatok, poklosokat tisztítsatok, halottakat támasszatok,
ördögöket űzzetek. Ingyen vettétek, ingyen adjátok.

Ne szerezzetek aranyat, se ezüstöt, se réz-pénzt a ti erszényetekbe,

Se útitáskát, se két ruhát, se sarut, se pálczát; mert + méltó a munkás
az ő táplálékára.

A mely városba vagy faluba pedig bementek, tudakozzátok meg, ki abban
méltó és ott maradjatok, a míg tovább mehettek.

Ha pedig bementek a házba, köszöntsétek azt.

És ha méltó a ház, szálljon a ti békességtek reá ha pedig nem méltó, a
ti békességtek rátok térjen vissza.

És ha valaki nem fogad be titeket, és nem hallgatja a ti beszédeteket,
mikor kimentek abból a házból, vagy városból, lábaitok porát is verjétek
le.

Bizony mondom néktek: Az ítélet napján könnyebb lesz a Sodoma és Gomora
földjének dolga, mint annak a városnak.

Ímé, én elbocsátlak titeket, mint juhokat a farkasok közé + legyetek
azért okosak mint a kígyók, és szelidek mint a galambok.

De óvakodjatok az emberektől; mert törvényszékekre adnak titeket és az ő
gyülekezeteikben megostoroznak titeket;

És helytartók és királyok elé visznek titeket érettem, bizonyságul ő
magoknak és a pogányoknak.

De mikor átadnak titeket, ne aggodalmaskodjatok, mi módon vagy mit
szóljatok; mert megadatik néktek abban az órában, mit mondjatok.

Mert nem ti vagytok, a kik szóltok, hanem a ti Atyátoknak Lelke az, a ki
szól ti bennetek.

Halálra adja pedig testvér testvérét, atya gyermekét; támadnak magzatok
szüleik ellen, és megöletik őket.

És gyűlöletesek lesztek, mindenki előtt az én nevemért; de a ki
mindvégig megáll, az megtartatik.

Mikor pedig abban a városban üldöznek titeket, szaladjatok a másikba.
Mert bizony mondom néktek: be sem járjátok Izráel városait, míg az
embernek Fia eljövend.

Nem fölebbvaló a tanítvány a tanítónál, sem a szolga az ő uránál.

Elég a tanítványnak, ha olyan mint a mestere, és a szolga mint az ő Ura.
Ha a házigazdát Belzebubnak hívták, mennyivel inkább az ő házanépét?!

Azért ne féljetek tőlök. Mert nincs oly rejtett dolog, a mi napfényre ne
jőne; és oly titok, a mi ki ne tudódnék.

A mit néktek a sötétben mondok, a világosságban mondjátok; és a mit
fülbe súgva hallotok, a háztetőkről hirdessétek.

És ne féljetek azoktól, a kik a testet ölik meg, a lelket pedig meg
nem ölhetik; hanem attól féljetek inkább, a ki mind a + lelket, mind a
testet elvesztheti a gyehennában.

Nemde, két verebecskét meg lehet venni egy kis fillérért? És egy sem
esik azok közül a földre a ti Atyátok akarata nélkül!

Néktek pedig még a fejetek hajszálai is mind számon vannak.

Ne féljetek azért; ti sok verebecskénél drágábbak vagytok.

Valaki azért vallást tesz én rólam az emberek előtt, én is vallást
teszek arról az én mennyei Atyám előtt;

A ki pedig megtagad engem az emberek előtt, én is megtagadom azt az én
mennyei Atyám előtt.

Ne gondoljátok, hogy azért jöttem, hogy békességet bocsássak e földre;
nem azért jöttem, hogy békességet bocsássak, hanem hogy fegyvert.

Mert azért jöttem, hogy meghasonlást támaszszak az ember és az ő atyja,
a leány és az ő anyja, a meny és az ő napa közt;

És hogy az embernek ellensége legyen az ő házanépe.

A ki inkább szereti atyját és anyját, hogynem engemet, nem méltó én
hozzám; és a ki inkább szereti fiát és leányát, hogynem engemet, nem
méltó én hozzám.

És a ki föl nem veszi az ő keresztjét és úgy nem követ engem, nem méltó
én hozzám.

A ki megtalálja az ő életét, elveszti azt; és a ki elveszti az ő életét
én érettem, megtalálja azt.

A ki titeket befogad, engem fogad be; és a ki engem befogad, azt fogadja
be, a ki engem küldött.

A ki befogadja a prófétát próféta nevében, prófétának jutalmát veszi; és
aki befogadja az igazat igaznak nevében, igaznak jutalmát veszi;

És a ki inni ád egynek e kicsinyek közül, csak egy pohár hideg vizet
tanítvány nevében, bizony mondom néktek, el nem vesztheti jutalmát.

11. Fejezet

És lőn, mikor elvégezé Jézus a tizenkét tanítványnak adott utasítást,
elméne onnan, hogy tanítson és prédikáljon azoknak városaiban.

János pedig, mikor meghallotta a fogságban a Krisztus cselekedeteit,
elküldvén kettőt az ő + tanítványai közül,

Monda néki: Te vagy-é az, a ki eljövendő, vagy mást várjunk?

És felelvén Jézus, monda nékik: Menjetek el és jelentsétek Jánosnak, a
miket hallotok és láttok:

A vakok látnak, és a sánták járnak; a poklosok megtisztulnak és a
siketek hallanak; a halottak föltámadnak, és a szegényeknek evangyéliom
hirdettetik;

És boldog, a ki én bennem meg nem botránkozik.

Mikor pedig azok elmentek vala, szólni kezde Jézus a sokaságnak
Jánosról: Mit látni mentetek ki a pusztába? Nádszálat-é, a mit a szél
hajtogat?

Hát mit látni mentetek ki? Puha ruhába öltözött embert-é? Ímé a kik puha
ruhákat viselnek, a királyok palotáiban vannak.

Hát mit látni mentetek ki? Prófétát-é? Bizony, mondom néktek, prófétánál
is nagyobbat!

Mert ő az, a kiről meg van írva: Ímé én elküldöm az én követemet a te
orczád előtt, a ki megkészíti előtted a te útadat.

Bizony mondom néktek: az asszonyoktól szülöttek között nem támadott
nagyobb Keresztelő Jánosnál; de a ki legkisebb a mennyeknek országában,
nagyobb nálánál.

A Keresztelő János idejétől fogva pedig mind mostanig erőszakoskodnak a
mennyek országáért, és az erőszakoskodók ragadják el azt.

Mert a próféták mindnyájan és a törvény Jánosig prófétáltak vala.

És, ha be akarjátok venni, Illés ő, a ki eljövendő vala.

A kinek van füle a hallásra, hallja.

De kihez hasonlítsam ezt a nemzetséget? Hasonlatos a gyermekekhez, a kik
a piaczon ülnek, és kiáltoznak az ő társaiknak,

És ezt mondják: Sípoltunk néktek, és nem tánczoltatok; siralmas énekeket
énekeltünk néktek, és nem sírtatok.

Mert eljött János, a ki sem eszik, sem iszik, és azt mondják: Ördög van
benne.

Eljött az embernek Fia, a ki eszik és iszik, és ezt mondják: Ímé a nagy
étü és részeges ember, a vámszedők és bűnösök barátja! És igazoltaték a
bölcseség az ő fiaitól.

Ekkor elkezdé szemökre hányni ama városoknak, a melyekben legtöbb csodái
lőnek, hogy nem tértek vala meg:

Jaj néked Korazin! Jaj néked Bethsaida! Mert ha Tirusban és Sidonban
történnek vala azok a csodák, a melyek bennetek lőnek, + rég megtértek
volna gyászruhában és hamuban.

De mondom néktek: Tirusnak és Sidonnak könnyebb dolga lesz az ítélet
napján, hogynem néktek.

Te is Kapernaum, a ki az égig felmagasztaltattál, a pokolig fogsz
megaláztatni; mert ha Sodomában töténnek vala azok a csodák, a melyek te
benned lőnek, mind e mai napig megmaradt volna.

De mondom néktek, hogy Sodoma földének könnyebb dolga lesz az ítélet
napján, hogynem néked.

Abban az időben szólván Jézus, monda: Hálákat adok néked, Atyám,
mennynek és földnek Ura, hogy elrejtetted ezeket a bölcsek és az
értelmesek elől, és a kisdedeknek megjelentetted.

Igen, Atyám, mert így volt kedves te előtted.

Mindent nékem adott át az én Atyám, és senki sem ismeri a Fiút, csak az
Atya; az Atyát sem ismeri senki, csak a Fiú, és a kinek a Fiú akarja
megjelenteni.

Jőjjetek én hozzám mindnyájan, a kik megfáradtatok és megterheltettetek,
és én megnyugosztlak titeket.

Vegyétek föl magatokra az én igámat, és tanuljátok meg tőlem, hogy
én szelid és alázatos szívű vagyok: és nyugalmat találtok a ti
lelkeiteknek.

Mert az én igám gyönyörűséges, és az én terhem könnyű.

12. Fejezet

Abban az időben a vetéseken át haladt Jézus szombatnapon; tanítványai
pedig megéheztek, és kezdték a kalászokat tépni és enni.

Látván pedig ezt a farizeusok, mondának néki: Ímé a te tanítványaid azt
cselekszik, a mit nem szabad szombatnapon cselekedni.

Ő pedig monda nékik: Nem olvastátok-é, mit cselekedett Dávid, mikor
megéhezett vala ő és a kik vele valának?

Hogyan ment be az Isten házába, és ette meg a szentelt kenyereket,
a melyeket nem vala szabad megennie néki, sem azoknak, a kik ő vele
valának, hanem csak + a papoknak?

Vagy nem olvastátok-é a törvényben, hogy szombatnapon megtörik a papok a
szombatot a templomban és nem vétkeznek?

Mondom pedig néktek, hogy a templomnál nagyobb van itt.

Ha pedig tudnátok, mi ez: Irgalmasságot akarok és nem áldozatot, nem
kárhoztattátok volna az ártatlanokat.

Mert a szombatnak is Ura az embernek Fia.

És távozván onnan, méne az ő zsinagógájukba.

És ímé, vala ott egy elszáradt kezű ember. És megkérdék őt, mondván: Ha
szabad-é szombatnapon gyógyítani? hogy vádolhassák &ocirc;t.

Ő pedig monda nékik: Kicsoda közületek az az ember, a kinek van egy
juha, és ha az szombatnapon a verembe esik, meg nem ragadja és ki nem
vonja azt?

Mennyivel drágább pedig az ember a juhnál! Szabad tehát szombatnapon jót
cselekedni.

Akkor monda annak az embernek: Nyújtsd ki a kezedet. És kinyújtá, és
olyan éppé lőn, mint a másik.

A farizeusok pedig kimenvén, tanácsot tartának ellene, hogyan
veszíthetnék el őt.

Jézus pedig észrevévén ezt, eltávozék onnan. És követé őt nagy sokaság,
és ő meggyógyítja vala mindnyájokat;

És megfenyegeté őket, hogy őt ismertté ne tegyék;

Hogy beteljesedjék Ésaiás próféta mondása, a ki így szólt:

Ímé az én szolgám, a kit választottam; az én szerelmesem, a kiben
az én lelkem kedvét lelé lelkemet adom ő belé, és ítéletet hirdet a
pogányoknak.

Nem verseng, és nem kiált; az utczákon senki nem hallja szavát.

A megrepedezett nádat nem töri el, és a pislogó gyertyabelet nem oltja
ki, mígnem diadalomra viszi az ítéletet.

És az ő nevében reménykednek majd a pogányok.

Akkor egy vak és néma ördöngőst hoztak ő eléje; és meggyógyítá azt,
annyira, hogy a vak és néma mind beszél, mind lát vala.

És elálmélkodék az egész sokaság, és monda: Vajjon nem ez-é Dávidnak ama
Fia?

A farizeusok pedig ezt hallván, mondának: Ez nem űzi ki az ördögöket,
hanemha Belzebubbal, az ördögök fejedelmével.

Jézus pedig, tudva az ő gondolataikat, monda nékik: Minden ország a mely
magával meghasonlik, elpusztul; és egy város vagy háznép sem állhat meg,
a mely meghasonlik magával.

Ha pedig a Sátán a Sátánt űzi ki, önmagával hasonlott meg; mimódon
állhat meg tehát az ő országa?

És ha én Belzebub által űzöm ki az ördögöket, a ti fiaitok ki által űzik
ki? Azért ők magok lesznek a ti bíráitok.

Ha pedig én Istennek Lelke által űzöm ki az ördögöket, akkor kétség
nélkül elérkezett hozzátok az Isten országa.

Avagy mi módon mehet be valaki a hatalmasnak házába és rabolhatja el
annak kincseit, hanemha megkötözi előbb a hatalmast és akkor rabolja ki
annak házát?

A ki velem nincsen, ellenem van; és a ki velem nem gyűjt, tékozol.

Azt mondom azért néktek: Minden bűn és káromlás megbocsáttatik az
embereknek; de a Lélek káromlása nem bocsáttatik meg az embereknek.

Még a ki az ember Fia ellen szól, annak is megbocsáttatik; de a ki
a Szent Lélek ellen szól, annak sem ezen, sem a más világon meg nem
bocsáttatik.

Vagy legyetek jó fák, és teremjetek jó gyümölcsöt, vagy legyetek romlott
fák, és teremjetek romlott gyümölcsöt; mert gyümölcséről ismerik meg a
fát.

Mérges kígyóknak fajzatai, mi módon szólhattok jókat, holott gonoszak
vagytok? Mert a szívnek teljességéből szól a száj.

A jó ember az ő szívének jó kincseiből hozza elő a jókat; és a gonosz
ember az ő szívének gonosz kincseiből hozza elő a gonoszokat.

De mondom néktek: Minden hivalkodó beszédért, a mit beszélnek az
emberek, számot adnak majd az ítélet napján.

Mert a te beszédidből ismertetel igaznak, és a te beszédidből ismertetel
hamisnak.

Ekkor felelének néki némelyek az írástudók és farizeusok közül, mondván:
Mester, jelt akarnánk látni te tőled.

Ő pedig felelvén, monda nékik: E gonosz és parázna nemzetség jelt kiván;
és nem adatik jel néki, hanemha Jónás prófétának jele.

Mert a miképen Jónás három éjjel és három nap volt a czethal gyomrában,
azonképen az embernek Fia is három nap és három éjjel lesz a föld
gyomrában.

Ninive férfiai az ítéletkor együtt támadnak majd fel ezzel a
nemzetséggel, és kárhoztatják ezt: mivelhogy ők megtértek a Jónás
prédikálására; és ímé nagyobb van itt Jónásnál.

Délnek királyné asszonya felkél majd az ítéletkor e nemzetséggel együtt,
és kárhoztatja ezt: mert ő eljött a földnek széléről, hogy hallhassa a
Salamon böcseségét; és ímé, nagyobb van itt Salamonnál.

Mikor pedig a tisztátalan lélek kimegy az emberből, víz nélkül való
helyeken jár, nyugalmat keresve, és nem talál:

Akkor ezt mondja: Visszatérek az én házamba, a honnét kijöttem. És oda
menvén, üresen, kisöpörve és fölékesítve találja azt.

Akkor elmegy és vesz maga mellé más hét lelket, gonoszabbakat ő magánál,
és bemenvén, ott lakoznak; és ennek az embernek utolsó állapotja
gonoszabb lesz az elsőnél. Így lesz ezzel a gonosz nemzetséggel is.

Mikor pedig még szóla a sokaságnak, ímé az ő anyja és az ő testvérei
állanak vala odakünn, akarván ő vele szólni.

És monda néki valaki: Ímé a te anyád és testvéreid odakünn állanak, és
szólni akarnak veled.

Ő pedig felelvén, monda a hozzá szólónak: Kicsoda az én anyám; és kik az
én testvéreim?

És kinyujtván kezét az ő tanítványaira, monda: Ímé az én anyám és az én
testvéreim!

Mert a ki cselekszi az én mennyei Atyám akaratát, az nékem fitestvérem,
nőtestvérem és anyám.

13. Fejezet

Azon a napon kimenvén Jézus a házból, leüle a tenger mellett.

És nagy sokaság gyülekezék ő hozzá, annyira, hogy ő a hajóba méne
leülni; az egész sokaság pedig a parton áll vala.

És sokat beszéle nékik példázatokban, mondván: Ímé kiméne a magvető
vetni,

És a mikor ő vet vala, némely mag az útfélre esék; és eljövén a madarak,
elkapdosák azt.

Némely pedig a köves helyre esék, a hol nem sok földje vala; és hamar
kikele, mivelhogy nem vala mélyen a földben.

De mikor a nap felkelt, elsüle; és mivelhogy gyökere nem vala,
elszáradott.

Némely pedig a tövisek közé esék, és a tövisek felnevekedvén, megfojták
azt.

Némely pedig a jó földbe esék, és gyümölcsöt terme, némely száz annyit,
némely hatvan annyit, némely pedig harmincz annyit.

A kinek van füle a hallásra, hallja.

A tanítványok pedig hozzámenvén, mondának néki: Miért szólasz nékik
példázatokban?

Ő pedig felelvén, monda nékik: Mert néktek megadatott, hogy érthessétek
a mennyek országának titkait, ezeknek pedig nem adatott meg.

Mert a kinek van, annak adatik, és bővölködik; de a kinek nincs, az is
elvétetik tőle, a mije van.

Azért szólok velök példázatokban, mert látván nem látnak, és hallván nem
hallanak, sem nem értenek.

És beteljesedék rajtok Ésaiás jövendölése, a mely ezt mondaj: Hallván
halljatok, és ne értsetek; és látván lássatok, és ne ismerjetek:

Mert megkövéredett e népnek szíve, és füleikkel nehezen hallottak, és
szemeiket behunyták; hogy valami módon ne lássanak szemeikkel, és ne
halljanak füleikkel, és ne értsenek szívükkel, és meg ne térjenek, és
meg ne gyógyítsam őket.

A ti szemeitek pedig boldogok, hogy látnak; és a ti füleitek, hogy
hallanak.

Mert bizony mondom néktek, hogy sok próféta és igaz kívánta látni, a
miket ti láttok, és nem látták; és hallani, a miket ti hallotok, és nem
hallották.

Ti halljátok meg azért a magvető példázatát.

Ha valaki hallja az ígét a mennyeknek országáról és nem érti, eljő a
gonosz és elkapja azt, a mi annak szívébe vettetett vala. Ez az, a mely
az útfélre esett.

A mely pedig a köves helyre esett, ez az, a ki hallja az ígét, és
mindjárt örömmel fogadja;

De nincs gyökere benne, hanem csak ideig való mihelyt pedig nyomorgatás
vagy üldözés támad az íge miatt, azonnal megbotránkozik.

A mely pedig a tövisek közé esett, ez az, a ki hallja az ígét, de e
világnak gondja és a gazdagságnak csalárdsága elfojtja az ígét, és
gyümölcsöt nem terem.

A mely pedig a jó földbe esett, ez az, a ki hallja és érti az igét; a ki
gyümöcsöt is terem, és terem némely száz annyit, némely hatvan annyit,
némely pedig harmincz annyit.

Más példázatot is adott eléjök, mondván: Hasonlatos a mennyeknek országa
az emberhez, a ki az ő földébe jó magot vetett;

De mikor az emberek alusznak vala, eljöve az ő ellensége és konkolyt
vete a búza közé, és elméne.

Mikor pedig felnevekedék a vetés, és gyümölcsöt terme, akkor meglátszék
a konkoly is.

A gazda szolgái pedig előállván, mondának néki: Uram, avagy nem tiszta
magot vetettél-e a te földedbe? honnan van azért benne a konkoly?

Ő pedig monda nékik: Valamely ellenség cselekedte azt. A szolgák pedig
mondának néki: Akarod-é tehát, hogy elmenvén, összeszedjük azokat?

Ő pedig monda: Nem. Mert a mikor összeszeditek a konkolyt, azzal együtt
netalán a búzát is kiszaggatjátok.

Hagyjátok, hogy együtt nőjjön mind a kettő az aratásig, és az aratás
idején azt mondom majd az aratóknak: Szedjétek össze először a konkolyt,
és kössétek kévékbe, hogy megégessétek; a búzát pedig takarítsátok az én
csűrömbe.

Más példázatot is adott eléjök, mondván: Hasonlatos a mennyeknek országa
a mustármaghoz, a melyet vévén az ember, elvete az ő mezejében;

A mely kisebb ugyan minden magnál; de a mikor felnő, nagyobb a
veteményeknél, és fává lesz, annyira, hogy reá szállanak az égi madarak,
és fészket raknak ágain.

Más példázatot is mondott nékik: Hasonlatos a mennyeknek országa a
kovászhoz, a melyet vévén az asszony, három mércze lisztbe elegyíte,
mígnem az egész megkele.

Mind ezeket példázatokban mondá Jézus a sokaságnak, és példázat nélkül
semmit sem szóla nékik,

Hogy beteljék a mit a próféta szólott, mondván: Megnyitom az én számat
példázatokra; és kitárom, amik e világ alapítása óta rejtve valának.

Ekkor elbocsátván a sokaságot, beméne Jézus a házba. És az ő tanítványai
hozzámenének, mondván: Magyarázd meg nékünk a szántóföld konkolyáról
való példázatot.

Ő pedig felelvén monda nékik: A ki a jó magot veti, az az embernek Fia;

A szántóföld pedig a világ; a jó mag az Isten országának fiai; a konkoly
pedig a gonosznak fiai.

Az ellenség pedig, a ki a konkolyt vetette, az ördög; az aratás pedig a
világ vége; az aratók pedig az angyalok.

A miképen azért összegyűjtik a konkolyt és megégetik: akképen lesz a
világnak végén.

Az embernek Fia elküldi az ő angyalait, és az ő országából összegyűjtik
a botránkozásokat mind, és azokat is, a kik gonoszságot cselekesznek,

És bevetik őket a tüzes kemenczébe: ott lészen sírás és fogcsikorgatás.

Akkor az igazak fénylenek, mint a nap, az ő Atyjoknak országában. A
kinek van füle a hallásra, hallja.

Ismét hasonlatos a mennyeknek országa a szántóföldben elrejtett
kincshez, a melyet megtalálván az ember, elrejté azt; és a felett
való örömében elmegy és eladván mindenét a mije van, megveszi azt a
szántóföldet.

Ismét hasonlatos a mennyeknek országa a kereskedőhöz, a ki
igazgyöngyöket keres;

A ki találván egy drágagyöngyre, elméne, és mindenét eladván a mije
volt, megvevé azt.

Szintén hasonlatos a mennyeknek országa a tengerbe vetett gyalomhoz, a
mely mindenféle fajtát összefogott;

Melyet, minekutána megtelt, a partra vontak a halászok, és leülvén, a
jókat edényekbe gyűjtötték, a hitványakat pedig kihányták.

Így lesz a világ végén is: Eljőnek majd az angyalok, és kiválasztják a
gonoszokat az igazak közül.

És a tüzes kemenczébe vetik őket; ott lészen sírás és fogcsikorgatás.

Monda nékik Jézus: Megértették-é mindezeket? Mondának néki: Megértettük
Uram.

Ő pedig monda nékik: Annakokáért minden írástudó, a ki a mennyeknek
országa felől megtaníttatott, hasonlatos az olyan gazdához, a ki ót és
újat hoz elő az ő éléstárából.

És lőn, a mikor elvégzé Jézus ezeket a példázatokat, elméne onnan.

És hazájába érve, tanítja vala őket az ő zsinagógájukban, annyira, hogy
álmélkodnak és ezt mondják vala: Honnét van ebben ez a bölcseség és az
erők?

Nem ez-é amaz ácsmesternek fia? Nem az ő anyját hívják-é Máriának, és az
ő testvéreit Jakabnak, Józsénak, Simonnak és Júdásnak?

És az ő nőtestvérei is nem mind minálunk vannak-é? Honnét vannak tehát
ennél mindezek?

És megbotránkoznak vala ő benne. Jézus pedig monda nékik: Nincsen
próféta tisztesség nélkül, hanem csak az ő hazájában és házában.

Nem is tőn ott sok csodát, az ő hitetlenségök miatt.

14. Fejezet

Abban az időben hírét hallá Heródes negyedes fejedelem Jézusnak,

És monda szolgáinak: Ez ama Keresztelő János; ő támadt fel a halálból,
és azért működnek benne az erők.

Mert Heródes elfogatta vala Jánost, és megkötöztetvén, tömlöczbe vetette
vala Heródiásért, az ő testvérének, Fülöpnek feleségéért.

Mert ezt mondja vala néki János: Nem szabad néked ővele élned.

De mikor meg akarta öletni, félt a sokaságtól, mert mint egy prófétát
úgy tartják vala őt.

Hanem mikor a Heródes születése napját ünnepelték, tánczola a Heródiás
leánya ő előttük, és megtetszék Heródesnek;

Azért esküvéssel fogadá, hogy a mit kér, megadja néki.

A leány pedig, anyja rábeszélésére, monda: Add ide nékem egy tálban a
Keresztelő János fejét.

És megszomorodék a király, de esküjéért és a vendégek miatt parancsolá,
hogy adják oda.

És elküldvén, fejét véteté Jánosnak a tömlöczben.

És előhozák az ő fejét egy tálban, és adák a leánynak; az pedig vivé az
ő anyjának.

És előjövén az ő tanítványai, elvivék a testet, és eltemeték azt; és
elmenvén, megjelenték Jézusnak.

És mikor ezt meghallotta Jézus, elméne onnét hajón egy puszta helyre
egyedül. A sokaság pedig ezt hallva, gyalog követé őt a városokból.

És kimenvén Jézus, láta nagy sokaságot, és megszáná őket, és azoknak
betegeit meggyógyítá.

Mikor pedig estveledék, hozzá menének az ő tanítványai, mondván: Puszta
hely ez, és az idő már elmúlt; bocsásd el a sokaságot, hogy menjenek el
a falvakba és vegyenek magoknak eleséget.

Jézus pedig monda nékik: Nem szükség elmenniök; adjatok nékik ti enniök.

Azok pedig mondának néki: Nincsen itt, csupán öt kenyerünk és két
halunk.

Ő pedig monda: Hozzátok azokat ide hozzám.

És mikor megparancsolá a sokaságnak, hogy üljenek le a fűre, vevé az
öt kenyeret és két halat, és szemeit az égre emelvén, hálákat ada; és
megszegvén a kenyereket, adá a tanítványoknak, a tanítványok pedig a
sokaságnak.

És mindnyájan evének, és megelégedének; és felszedék a maradék
darabokat, tizenkét teli kosárral.

A kik pedig ettek vala, mintegy ötezeren valának férfiak, asszonyokon és
gyermekeken kívül.

És mindjárt kényszeríté Jézus az ő tanítványait, hogy szálljanak
a hajóba és menjenek át előre a túlsó partra, míg ő elbocsátja a
sokaságot.

És a mint elbocsátá a sokaságot, felméne a hegyre, magánosan imádkozni.
Mikor pedig beestveledék, egyedül vala ott.

A hajó pedig immár a tenger közepén vala, a haboktól háborgattatva;
mivelhogy a szél szembe fújt vala.

Az éjszaka negyedik részében pedig hozzájuk méne Jézus, a tengeren
járván.

És mikor látták a tanítványok, hogy ő a tengeren jára, megrémülének,
mondván: Ez kísértet; és a félelem miatt kiáltozának.

De Jézus azonnal szóla hozzájuk, mondván: Bízzatok; én vagyok, ne
féljetek!

Péter pedig felelvén néki, monda: Uram, ha te vagy, parancsolj, hogy
hozzád mehessek a vizeken.

Ő pedig monda: Jövel! És Péter kiszállván a hajóból, jár vala a vizeken,
hogy Jézushoz menjen.

De látva a nagy szelet, megrémüle; és a mikor kezd vala merülni, kiálta,
mondván: Uram, tarts meg engem!

Jézus pedig azonnal kinyújtván kezét, megragadá őt, és monda néki:
Kicsinyhitű, miért kételkedél?

És a mikor beléptek a hajóba, elállt a szél.

A hajóban levők pedig hozzámenvén: leborulának előtte, mondván: Bizony,
Isten Fia vagy!

És általkelvén, eljutának Genezáret földére.

És mikor megismerték őt annak a helynek lakosai, szétküldének abba az
egész környékbe, és minden beteget hozzá hozának;

És kérik vala őt, hogy csak az ő ruhájának peremét illethessék. És a kik
illeték vala, mindnyájan meggyógyulának.

15. Fejezet

Akkor írástudók és farizeusok jőnek vala Jézushoz, Jeruzsálemből,
mondván:

Miért hágják át a te tanítványaid a vének rendeléseit? Mert nem + mossák
meg a kezeiket, mikor enni akarnak.

Ő pedig felelvén monda nékik: Ti meg miért hágjátok át az Isten
parancsolatját a ti rendeléseitek által?

Mert Isten parancsolta ezt, mondván: Tiszteld atyádat és anyádat, és: A
ki atyját vagy anyját szidalmazza, halállal lakoljon.

Ti pedig ezt mondjátok: A ki atyjának vagy anyjának ezt mondja: Templomi
ajándék az, a mivel megsegíthetlek, az olyan akár ne is tisztelje az ő
atyját vagy anyját.

És erőtelenné tettétek az Isten parancsolatját a ti rendeléseitek által.

Képmutatók, igazán prófétált felőletek Ésaiás, mondván:

Ez a nép szájával közelget hozzám, és ajkával tisztel engemet; szíve
pedig távol van tőlem.

Pedig hiába tisztelnek engem, ha oly tudományokat tanítanak, a melyek
embereknek parancsolatai.

És előszólítván a sokaságot, monda nékik: Halljátok és értsétek meg:

Nem az fertőzteti meg az embert, a mi a szájon bemegy, hanem a mi kijön
+ a szájból, az fertőzteti meg az embert.

Akkor hozzájárulván az ő tanítványai, mondának néki: Tudod-é, hogy a
farizeusok e beszédet hallván, megbotránkoztak?

Ő pedig felelvén monda: Minden plánta, a melyet nem az én mennyei Atyám
plántált, kitépetik.

Hagyjátok őket; vakoknak vak vezetői ők: ha pedig vak vezeti a vakot,
mind a ketten a verembe esnek.

Péter pedig felelvén, monda néki: Magyarázd meg nékünk ezt a példázatot.

Jézus pedig monda: Ti is értelem nélkül vagytok-é még?

Mégsem értitek-é, hogy minden, a mi a szájon bemegy, a gyomorba jut, és
az árnyékszékbe vettetik?

A mik pedig a szájból jőnek ki, a szívből származnak, és azok
fertőztetik meg az embert.

Mert a szívből származnak a gonosz gondolatok, gyilkosságok,
házasságtörések, paráznaságok, lopások, hamis tanubizonyságok,
káromlások.

Ezek fertőztetik meg az embert; de a mosdatlan kézzel való evés nem
fertőzteti meg az embert.

És elmenvén onnét Jézus, Tirus és Sidon vidékeire tére.

És ímé egy kananeus asszony jövén ki abból a tartományból, kiált vala
néki: Uram, Dávidnak fia, könyörülj rajtam! az én leányom az ördögtől
gonoszul gyötörtetik.

Ő pedig egy szót sem felele néki. És az ő tanítványai hozzá menvén,
kérik vala őt, mondván: Bocsásd el őt, mert utánunk kiált.

Ő pedig felelvén, monda: Nem küldettem, csak az Izráel házának elveszett
juhaihoz.

Az asszony pedig odaérvén, leborula előtte, mondván: Uram, légy
segítségül nékem!

Ő pedig felelvén, monda: Nem jó a fiak kenyerét elvenni, és az ebeknek
vetni.

Az pedig monda: Úgy van, Uram; de hiszen az ebek is esznek a
morzsalékokból, a mik az ő uroknak asztaláról aláhullanak.

Ekkor felelvén Jézus, monda néki: Óh asszony, nagy a te hited! Legyen
néked a te akaratod szerint. És meggyógyula az ő leánya attól a
pillanattól fogva.

És onnét távozva, méne Jézus a Galilea tengere mellé és felmenvén a
hegyre, ott leüle.

És nagy sokaság megy vala hozzá, vivén magokkal sántákat, vakokat,
némákat, csonkákat és sok egyebeket, és odahelyezék őket a Jézus lábai
elé és meggyógyítá őket,

Úgy hogy a sokaság álmélkodik vala, látván, hogy a némák beszélnek, a
csonkák megépülnek, a sánták járnak, a vakok látnak: és dicsőíték Izráel
Istenét.

Jézus pedig előszólítván az ő tanítványait, monda: Szánakozom e
sokaságon, mert három napja immár, hogy velem vannak, és nincs mit
enniök. Éhen pedig nem akarom őket elbocsátani, hogy valamiképen ki ne
dőljenek az úton.

És mondának néki az ő tanítványai: Honnét volna e pusztában annyi
kenyerünk, hogy megelégítsünk ily nagy sokaságot?

És monda nékik Jézus: Hány kenyeretek van? Ők pedig mondának: Hét, és
néhány halunk.

És parancsolá a sokaságnak, hogy telepedjenek le a földön.

És vevén a hét kenyeret és a halakat, és hálákat adván, megtöré, és adá
az ő tanítványainak, a tanítványok pedig a sokaságnak.

És mindnyájan evének, és megelégedének; és fölszedék a maradék darabokat
hét teli kosárral.

A kik pedig ettek vala, négyezeren valának férfiak, asszonyokon és
gyermekeken kívül.

És elbocsátván a sokaságot, beszálla a hajóba, és elméne Magdala
határaiba.

16. Fejezet

És hozzá menvén a farizeusok és sadduczeusok, kisértvén, kérék őt, hogy
mutasson nékik mennyei jelt.

Ő pedig felelvén, monda nékik: Mikor estveledik, azt mondjátok: Szép idő
lesz; mert veres az ég.

Reggel pedig: Ma zivatar lesz; mert az ég borús és veres. Képmutatók, az
ég ábrázatját meg tudjátok ítélni, az idők jeleit pedig nem tudjátok?

E gonosz és parázna nemzetség jelt kíván; és nem adatik néki jel,
hanemha a Jónás prófétának jele. És ott hagyván őket, elméne.

És az ő tanítványai a tulsó partra menvén, elfelejtettek kenyeret vinni
magukkal.

Jézus pedig monda nékik: Vigyázzatok és őrizkedjetek a farizeusok és
sadduczeusok kovászától.

Ők pedig tanakodnak vala maguk között, mondván: Nem hoztunk kenyeret
magunkkal.

Jézus pedig megértvén ezt, monda nékik: Mit tanakodtok magatok között óh
kicsinyhitűek, hogy kenyeret nem hoztatok magatokkal?!

Mégsem értitek-é, nem is emlékeztek-é az ötezernek öt kenyerére, és hogy
hány kosárt töltöttetek meg?

Sem a négyezernek hét kenyerére, és hogy hány kosárt töltöttetek meg?

Hogyan nem értitek, hogy nem kenyérről mondtam néktek, hogy őrizkedjetek
a farizeusok és sadduczeusok kovászától?

Ekkor értették meg, hogy nem arról szólott, hogy a kenyér kovászától,
hanem hogy a farizeusok és sadduczeusok tudományától őrizkedjenek.

Mikor pedig Jézus Czézárea Filippi környékére méne, megkérdé
tanítványait, mondván: Engemet, embernek Fiát, kinek mondanak az
emberek?

Ők pedig mondának: Némelyek Keresztelő Jánosnak, mások + Illésnek;
némelyek pedig Jeremiásnak, vagy egynek a próféták közül.

Monda nékik: Ti pedig kinek mondotok engem?

Simon Péter pedig felelvén, monda: Te vagy a Krisztus, az élő Istennek
Fia.

És felelvén Jézus, monda néki: Boldog vagy Simon, Jónának fia, mert nem
test és vér jelentette ezt meg néked, hanem az én mennyei Atyám.

De én is mondom néked, hogy te Péter vagy, és ezen a kősziklán építem
fel az én anyaszentegyházamat, és a pokol kapui sem vesznek rajta
diadalmat.

És néked adom a mennyek országának kulcsait; és a mit megkötsz a földön,
a mennyekben is kötve lészen; és a mit megoldasz a földön, a mennyekben
is oldva lészen.

Akkor megparancsolá tanítványainak, hogy senkinek se mondják, hogy ő a
Jézus Krisztus.

Ettől fogva kezdé Jézus jelenteni az ő tanítványainak, hogy néki
Jeruzsálembe kell menni, és sokat szenvedni a vénektől és a főpapoktól
és az írástudóktól, és megöletni, és harmadnapon + föltámadni.

És Péter előfogván őt, kezdé feddeni, mondván: Mentsen Isten, Uram! Nem
eshetik ez meg te véled.

Ő pedig megfordulván, monda Péternek: Távozz tőlem Sátán; bántásomra
vagy nékem; mert nem gondolsz az Isten dolgaira, hanem az emberi
dolgokra.

Ekkor monda Jézus az ő tanítványainak: Ha valaki jőni akar én utánam,
tagadja meg magát és vegye fel az ő keresztjét, + és kövessen engem.

Mert a ki meg akarja tartani az ő életét, elveszti azt; a ki pedig
elveszti az ő életét én érettem, megtalálja azt.

Mert mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri is, de az
ő lelkében kárt vall? Avagy micsoda váltságot adhat az ember az ő
lelkéért?

Mert az embernek Fia eljő az ő Atyjának dicsőségében, az ő angyalaival;
és akkor megfizet mindenkinek az ő cselekedete szerint.

Bizony mondom néktek: Azok között, a kik itt állanak, vannak némelyek,
a kik nem kóstolják meg a halált a míg meg nem látják az embernek Fiát
eljőni + az ő országában.

17. Fejezet

És hat nap mulva magához vevé Jézus Pétert, Jakabot és ennek testvérét
Jánost, és felvivé őket magokban egy magas hegyre.

És elváltozék előttök, és az ő orczája ragyog vala, mint a nap, ruhája
pedig fehér lőn, mint a fényesség.

És ímé megjelenék ő nékik Mózes és Illés, a kik beszélnek vala ő vele.

Péter pedig megszólalván, monda Jézusnak: Uram, jó nékünk itt lennünk.
Ha akarod, építsünk itt három hajlékot, néked egyet, Mózesnek is egyet,
Illésnek is egyet.

Mikor ő még beszél vala, ímé, fényes felhő borítá be őket; és ímé
szózat lőn a felhőből, mondván: Ez az én szerelmes Fiam, a kiben én
gyönyörködöm: őt hallgassátok.

És a tanítványok a mint ezt hallák, arczra esének és igen megrémülének.

Jézus pedig hozzájok menvén, illeté őket, és monda: Keljetek fel és ne
féljetek!

Mikor pedig szemeiket fölemelék, senkit sem látának, hanem csak Jézust
egyedül.

És mikor a hegyről alájövének, megparancsolá nékik Jézus, mondván:
Senkinek se mondjátok el a mit láttatok, míg fel nem támadt az embernek
Fia a halálból.

És megkérdezék őt az ő tanítványai, mondván: Miért mondják tehát az
írástudók, hogy előbb Illésnek kell eljőnie?

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Illés bizony eljő előbb, és mindent
helyreállít;

De mondom néktek, hogy Illés immár eljött, és nem ismerék meg őt,
hanem azt mívelék vele, a mit akarának. Ezenképen az ember Fiának is
szenvednie kell majd ő tőlük.

Ekkor megértették a tanítványok, hogy Keresztelő Jánosról szóla nékik.

És mikor a sokasághoz értek, egy ember jöve hozzá, térdre esvén ő
előtte,

És mondván: Uram, könyörülj az én fiamon, mert holdkóros és kegyetlenül
szenved; mivelhogy gyakorta esik a tűzbe, és gyakorta a vízbe.

És elvittem őt a te tanítványaidhoz, és nem tudták őt meggyógyítani.

Jézus pedig felelvén, monda: Óh hitetlen és elfajult nemzetség! vajjon
meddig leszek veletek? vajjon meddig szenvedlek titeket? Hozzátok őt ide
nékem.

És megdorgálá őt Jézus, és kiméne belőle az ördög; és meggyógyula a
gyermek azon órától fogva.

Ekkor a tanítványok magukban Jézushoz menvén, mondának néki: Mi miért
nem tudtuk azt kiűzni?

Jézus pedig monda nékik: A ti hitetlenségetek miatt. Mert bizony mondom
néktek: Ha akkora hitetek volna, mint a mustármag, azt mondanátok ennek
a hegynek: Menj innen amoda, és elmenne; és semmi sem volna lehetetlen
néktek.

Ez a fajzat pedig ki nem megy, hanemha könyörgés és bőjtölés által.

Mikor pedig Galileában jártak vala, monda nékik Jézus: Az ember Fia
emberek kezébe adatik;

És megölik őt, de harmadnapon föltámad. És felettébb megszomorodának.

Mikor pedig eljutottak vala Kapernaumba, a kétdrakma-szedők Péterhez
menének és mondának néki: A ti mesteretek nem fizeti-é a kétdrakmát?

Monda: Igen. És mikor beméne a házba, megelőzé őt Jézus, mondván: Mit
gondolsz Simon? A föld királyai kiktől szednek vámot vagy adót? a
fiaiktól-é, vagy az idegenektől?

Monda néki Péter: Az idegenektől. Monda néki Jézus: Tehát a fiak
szabadok.

De hogy őket meg ne botránkoztassuk, menj a tengerre, vesd be a horgot,
és vond ki az első halat, a mely rá akad: és felnyitván a száját, egy
státert találsz benne: azt kivévén, add oda nékik én érettem és te
éretted.

18. Fejezet

Abban az órában menének a tanítványok Jézushoz, mondván: Vajjon ki
nagyobb a mennyeknek országában?

És előhíván Jézus egy kis gyermeket, közéjök állítja vala azt,

És monda: Bizony mondom néktek, ha meg nem tértek és olyanok nem lesztek
mint a kis gyermekek, semmiképen nem mentek be a mennyeknek országába.

A ki azért megalázza magát, mint ez a kis gyermek, az a nagyobb a
mennyeknek országában.

És a ki egy ilyen kis gyermeket befogad az én nevemben, engem fogad be.

A ki pedig megbotránkoztat egyet e kicsinyek közül, a kik én bennem
hisznek, jobb annak, hogy malomkövet kössenek a nyakára, és a tenger
mélységébe vessék.

Jaj a világnak a botránkozások miatt! Mert szükség, hogy botránkozások
essenek; de jaj annak az embernek, a ki által a botránkozás esik.

Ha pedig a te kezed vagy a te lábad megbotránkoztat téged, vágd le
azokat és vesd el magadtól; jobb néked az életre sántán vagy csonkán
bemenned, hogynem két kézzel vagy két lábbal vettetned az örök tűzre.

És ha a te szemed botránkoztat meg téged, vájd ki azt és vesd el
magadtól; jobb néked félszemmel bemenned az életre, hogynem két szemmel
vettetned a gyehenna tüzére.

Meglássátok, hogy eme kicsinyek közül egyet is meg ne utáljatok; mert
mondom néktek, hogy az ő angyalaik a mennyekben mindenkor látják az én
mennyei Atyám orczáját.

Mert az embernek Fia azért jött, hogy megtartsa, a mi elveszett vala.

Mit gondoltok? Ha valamely embernek száz juha van, és egy azok közül
eltévelyedik: vajjon a kilenczvenkilenczet nem hagyja-é ott, és a
hegyekre menvén, nem keresi-é azt, a melyik eltévelyedett?

És ha történetesen megtalálja azt, bizony mondom néktek, inkább örvend
azon, mint a kilenczvenkilenczen, a mely el nem tévelyedett.

Ekképen a ti mennyei Atyátok sem akarja, hogy egy is elveszszen e
kicsinyek közül.

Ha pedig a te atyádfia vétkezik ellened, menj el és dorgáld meg őt négy
szem között: ha hallgat rád, megnyerted a te atyádfiát;

Ha pedig nem hallgat rád, végy magad mellé még egyet vagy kettőt, hogy
két vagy három tanú vallomásával erősíttessék minden szó.

Ha azokra nem hallgat, mondd meg a gyülekezetnek; ha a gyülekezetre sem
hallgat, legyen előtted olyan, mint a pogány és a vámszedő.

Bizony mondom néktek: A mit megköttök a földön, a mennyben is kötve
lészen; és a mit megoldotok a földön, a mennyben is oldva lészen.

Ismét, mondom néktek, hogy ha ketten közületek egy akaraton lesznek
a földön minden dolog felől, a mit csak kérnek, megadja nékik az én
mennyei Atyám.

Mert a hol ketten vagy hárman egybegyűlnek az én nevemben, ott vagyok
közöttük.

Ekkor hozzámenvén Péter, monda: Uram, hányszor lehet az én atyámfiának
ellenem vétkezni, és néki megbocsátanom? még hétszer is?

Monda néki Jézus: Nem mondom néked, hogy még hétszer is, hanem még
hetvenhétszer is.

Annakokáért hasonlatos a mennyeknek országa a királyhoz, a ki számot
akar vala vetni az ő szolgáival.

Mikor pedig számot kezde vetni, hozának eléje egyet, a ki tízezer
tálentommal vala adós.

Nem tudván pedig fizetni, parancsolá annak ura, hogy adják el azt, és a
feleségét és gyermekeit, és mindenét, a mije vala, és fizessenek.

Leborulván azért a szolga előtte, könyörög vala néki, mondván: Uram,
légy türelemmel hozzám, és mindent megfizetek néked.

Az úr pedig megszánván azt a szolgát, elbocsátá őt, és az adósságot is
elengedé néki.

Kimenvén pedig az a szolga, találkozék egygyel az ő szolgatársai közül,
a ki száz dénárral vala néki adós; és megragadván azt, fojtogatja vala,
mondván: Fizesd meg nékem, a mivel tartozol.

Leborulván azért az ő szolgatársa az ő lábai elé, könyörög vala néki,
mondván: Légy türelemmel hozzám, és mindent megfizetek néked.

De ő nem akará hanem elmenvén, börtönbe veté őt, mígnem megfizeti, a
mivel tartozik.

Látván pedig az ő szolgatársai, a mik történtek vala, felettébb
megszomorodának; és elmenvén, mindent megjelentének az ő uroknak, a mik
történtek vala.

Akkor előhivatván őt az ő ura, monda néki: Gonosz szolga, minden
adósságodat elengedtem néked, mivelhogy könyörögtél nékem:

Nem kellett volna-é néked is könyörülnöd a te szolgatársadon, a miképen
én is könyörültem te rajtad?

És megharagudván az ő ura, átadta őt a hóhérok kezébe, mígnem megfizeti
mind, a mivel tartozik.

Ekképen cselekszik az én mennyei Atyám is veletek, ha szivetekből meg
nem bocsátjátok, kiki az ő atyjafiának, az ő vétkeiket.

19. Fejezet

És lőn, mikor elvégezte Jézus e beszédeket, elméne Galileából, és méne
Júdeának határaiba a Jordánon túl;

És követé őt nagy sokaság, és meggyógyítá ott őket.

És hozzá menének a farizeusok, kisértvén őt és mondván: Szabad-é az
embernek az ő feleségét akármi okért elbocsátani?

Ő pedig felelvén, monda: Nem olvastátok-é, hogy a teremtő kezdettől
fogva férfiúvá és asszonynyá teremté őket,

És ezt mondá: Annak okáért elhagyja a férfiú atyját és anyját; és
ragaszkodik feleségéhez, és lesznek ketten egy testté.

Úgy hogy többé nem kettő, hanem egy test. A mit azért az Isten
egybeszerkesztett, ember el ne válaszsza.

Mondának néki: Miért rendelte tehát Mózes, hogy a válólevelet kell adni,
és úgy bocsátani el az asszonyt?

Monda nékik: Mózes a ti szívetek keménysége miatt engedte volt meg
néktek, hogy feleségeiteket elbocsássátok; de kezdettől fogva nem így
volt.

Mondom pedig néktek, hogy a ki elbocsátja feleségét, hanemha paráznaság
miatt, és mást vesz el, házasságtörő és a ki elbocsátottat vesz el, az
is házasságtörő.

Mondának néki tanítványai: Ha így van a férfi dolga az asszonynyal, nem
jó megházasodni.

Ő pedig monda nékik: Nem mindenki veszi be ezt a beszédet, hanem a kinek
adatott.

Mert vannak heréltek, a kik anyjuk méhéből születtek így; és vannak
heréltek, a kiket az emberek heréltek ki; és vannak heréltek, a kik
maguk herélték ki magukat a mennyeknek országáért. A ki beveheti, vegye
be.

Ekkor kis gyermekeket hozának hozzá hogy kezeit vesse azokra, és
imádkozzék; a tanítványok pedig dorgálják vala azokat.

Jézus pedig monda: Hagyjatok békét e kis gyermekeknek, és ne tiltsátok
meg nekik, hogy hozzám jőjjenek; mert ilyeneké a mennyeknek országa.

És kezeit reájuk vetvén, eltávozék onnét.

És ímé hozzá jövén egy ember, monda néki: Jó mester, mi jót cselekedjem,
hogy örök életet nyerjek?

Ő pedig monda néki: Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak
egy, az Isten. Ha pedig be akarsz menni az életre, tartsd meg a
parancsolatokat.

Monda néki: Melyeket? Jézus pedig monda: Ezeket: Ne ölj; ne
paráználkodjál; ne lopj; hamis tanubizonyságot ne tégy;

Tiszteld atyádat és anyádat; és: Szeresd felebarátodat, mint temagadat.

Monda néki az ifjú: Mindezeket megtartottam ifjúságomtól fogva; mi
fogyatkozás van még bennem?

Monda néki Jézus: Ha tökéletes akarsz lenni, eredj, add el vagyonodat,
és oszd ki a szegényeknek; és kincsed lesz mennyben; és jer és kövess
engem.

Az ifjú pedig e beszédet hallván, elméne megszomorodva; mert sok jószága
vala.

Jézus pedig monda az ő tanítványainak: Bizony mondom néktek, hogy a
gazdag nehezen megy be a mennyeknek országába.

Ismét mondom pedig néktek: Könnyebb a tevének a tű fokán átmenni,
hogynem a gazdagnak az Isten országába bejutni.

A tanítványok pedig ezeket hallván, felettébb álmélkodnak vala, mondván:
Kicsoda üdvözülhet tehát?

Jézus pedig rájuk tekintvén, monda nékik: Embereknél ez lehetetlen, de
Istennél minden lehetséges.

Akkor felelvén Péter, monda néki: Ímé, mi elhagytunk mindent és
követtünk téged: mink lesz hát minékünk?

Jézus pedig monda nékik: Bizony mondom néktek, hogy ti, a kik
követtetek engem, az újjá születéskor, a mikor az embernek Fia beül az
ő dicsőségének királyi székébe, ti is beültök majd tizenkét királyi
székbe, és ítélitek az Izráel tizenkét nemzetségét.

És a ki elhagyta házait, vagy fitestvéreit, vagy nőtestvéreit,
vagy atyját, vagy anyját, vagy feleségét, vagy gyermekeit, vagy
szántóföldjeit az én nevemért, mindaz száz annyit vészen, és örökség
szerint nyer örök életet.

Sok elsők pedig lesznek utolsók, és sok utolsók elsők.

20. Fejezet

Mert hasonlatos a mennyeknek országa a gazdaemberhez, a ki jó reggel
kiméne, hogy munkásokat fogadjon az ő szőlejébe.

Megszerződvén pedig a munkásokkal napi tíz pénzben, elküldé őket az ő
szőlejébe.

És kimenvén három óra tájban, láta másokat, a kik hivalkodván a piaczon
álltak vala.

És monda nékik: Menjetek el ti is a szőlőbe, és a mi igazságos, megadom
néktek.

Azok pedig elmenének. Hat és kilencz óra tájban ismét kimenvén,
ugyanazon képen cselekedék.

Tizenegy óra tájban is kimenvén, talála másokat, a kik hivalkodva
állottak vala, és monda nékik: Miért álltok itt egész napon át,
hivalkodván?

Mondának néki: Mert senki sem fogadott meg minket. Monda nékik: Menjetek
el ti is a szőlőbe, és a mi igazságos, megkapjátok.

Mikor pedig beestveledék, monda a szőlőnek ura az ő vinczellérjének:
Hívd elő a munkásokat, és add ki nékik a bért, az utolsóktól kezdve mind
az elsőkig.

És jövén a tizenegyórásak, fejenként tíz-tíz pénzt vőnek.

Jövén azután az elsők, azt gondolják vala, hogy ők többet kapnak: de ők
is tíz-tíz pénzt vőnek fejenként.

A mint pedig fölvevék, zúgolódnak vala a házigazda ellen,

Mondván: Azok az utolsók egyetlen óráig munkálkodtak és egyenlőkké
tetted azokat velünk, a kik a napnak terhét és hőségét szenvedtük.

Ő pedig felelvén, monda azok közül egynek: Barátom, nem cselekszem
igazságtalanul veled; avagy nem tíz pénzben szerződtél-é meg velem?

Vedd, a mi a tiéd, és menj el. Én pedig ennek az utolsónak is annyit
akarok adni, mint néked.

Avagy nem szabad-é nékem a magaméval azt tennem, amit akarok? avagy a te
szemed azért gonosz, mert én jó vagyok?

Ekképen lesznek az utolsók elsők és az elsők utolsók; mert sokan vannak
a hivatalosok, + de kevesen a választottak.

És mikor felmegy vala Jézus Jeruzsálembe, útközben csupán a tizenkét
tanítványt vévén magához, monda nékik:

Ímé, felmegyünk Jeruzsálembe, és az embernek Fia átadatik a főpapoknak
és írástudóknak; és halálra kárhoztatják őt,

És a pogányok kezébe adják őt, hogy megcsúfolják és megostorozzák és
keresztre feszítsék; de harmadnap feltámad.

Ekkor hozzá méne a Zebedeus fiainak anyja az ő fiaival együtt,
leborulván és kérvén ő tőle valamit.

Ő pedig monda néki: Mit akarsz? Monda néki: Mondd, hogy ez az én két
fiam üljön a te országodban egyik jobb kezed felől, a másik bal kezed
felől.

Jézus pedig felelvén, monda: Nem tudjátok, mit kértek. Megihatjátok-é
a pohárt, a melyet én megiszom? és megkeresztelkedhettek-é azzal + a
keresztséggel, a melylyel én megkeresztelkedem? Mondának néki: Meg.

És monda nékik: Az én poharamat megiszszátok ugyan, és a keresztséggel,
a melylyel én megkeresztelkedem, megkeresztelkedtek; de az én jobb és
balkezem felől való ülést nem az én dolgom megadni, hanem azoké lesz az,
a kiknek az én Atyám elkészítette.

És hallva ezt a tíz, megboszankodék a két testvérre.

Jézus pedig előszólítván őket, monda: Tudjátok, hogy a pogányok
fejedelmei uralkodnak azokon, és a nagyok hatalmaskodnak rajtok.

De ne így legyen közöttetek; hanem a ki közöttetek nagy akar lenni,
legyen a ti szolgátok;

És a ki közöttetek első akar lenni, legyen a ti szolgátok.

Valamint az embernek Fia nem azért jött, hogy néki szolgáljanak, hanem
hogy ő szolgáljon, és adja az ő életét + váltságul sokakért.

És mikor Jerikóból távozának, nagy sokaság követé őt.

És ímé, két vak, a ki az út mellett ül vala, meghallván, hogy Jézus arra
megy el, kiált vala, mondván: Uram, Dávidnak Fia, könyörülj rajtunk!

A sokaság pedig dorgálja vala őket, hogy hallgassanak; de azok annál
jobban kiáltnak vala, mondván: Uram Dávidnak Fia, könyörülj rajtunk!

És megállván Jézus, megszólítá őket és monda: Mit akartok, hogy
cselekedjem veletek?

Mondának néki: Azt, Uram, hogy megnyíljanak a mi szemeink.

Jézus pedig megszánván őket, illeté az ő szemeiket; és szemeik azonnal
megnyíltak; és követék őt.

21. Fejezet

És mikor közeledtek Jeruzsálemhez, és Bethfagéba, az olajfák hegyéhez
jutottak vala, akkor elkülde Jézus két tanítványt,

És monda nékik: Menjetek ebbe a faluba, a mely előttetek van, és legott
találtok egy megkötött szamarat és vele együtt az ő vemhét; oldjátok el
és hozzátok ide nékem.

És ha valaki valamit szól néktek, mondjátok, hogy az Úrnak van szüksége
rájuk: és legott el fogja bocsátani őket.

Mindez pedig azért lett, hogy beteljesedjék a próféta mondása, a ki így
szólott:

Mondjátok meg Sion leányának: Ímhol jő néked a te királyod, alázatosan
és szamáron ülve, és teherhordozó szamárnak vemhén.

A tanítványok pedig elmenvén és úgy cselekedvén, a mint Jézus
parancsolta vala nékik,

Elhozák a szamarat és annak vemhét, és felső ruháikat rájuk teríték, és
ráüle azokra.

A sokaság legnagyobb része pedig felső ruháit az útra teríté mások pedig
a fákról galyakat vagdalnak és hintenek vala az útra.

Az előtte és utána menő sokaság pedig kiált vala, mondván: Hozsánna a
Dávid fiának! Áldott, a ki jő az Úrnak nevében! Hozsánna a magasságban!

És a mikor bemegy vala Jeruzsálembe, felháborodék az egész város,
mondván: Kicsoda ez?

A sokaság pedig monda: Ez Jézus, a galileai Názáretből való próféta.

És beméne Jézus az Isten templomába, és kiűzé mindazokat, a kik árulnak
és vásárolnak vala a templomban; és a pénzváltók asztalait és a
galambárusok székeit felforgatá.

És monda nékik: Meg van írva: Az én házam imádság házának mondatik. Ti
pedig azt latroknak barlangjává + tettétek.

És menének hozzá vakok és sánták a templomban; és meggyógyítá őket.

A főpapok és írástudók pedig, látván a csodákat, a melyeket cselekedett
vala, és a gyermekeket, a kik kiáltottak vala a templomban, és ezt
mondták vala: Hozsánna a Dávid fiának; haragra gerjedének,

És mondának néki: Hallod, mit mondanak ezek? Jézus pedig monda nékik:
Hallom. Sohasem olvastátok-é: A gyermekek és csecsemők szája által
szereztél dicsőséget?

És ott hagyván őket, kiméne a városból Bethániába, és ott marada éjjel.

Reggel pedig, a városba visszajövet, megéhezék.

És meglátva egy fügefát az út mellett, oda méne hozzá, és nem talála
azon semmit, hanem csak levelet; és monda annak: Gyümölcs te rajtad
ezután soha örökké ne teremjen. És a fügefa azonnal elszárada.

És látván ezt a tanítványok, elcsodálkozának, mondván: Hogyan száradt el
a fügefa oly hirtelen?

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Bizony mondom néktek, ha van hitetek
és nem kételkedtek, nemcsak azt cselekszitek, a mi e fügefán esett,
hanem ha azt mondjátok e hegynek: Kelj fel és zuhanj a tengerbe, az is
meglészen;

És a mit könyörgéstekben kértek, mindazt meg is kapjátok, ha hisztek.

És mikor bement vala a templomba, hozzámenének a főpapok és a nép vénei,
a mint tanít vala, mondván: Micsoda hatalommal cselekszed ezeket? és ki
adta néked ezt a hatalmat?

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Én is kérdek egy dolgot tőletek, a
mire ha megfeleltek nékem, én is megmondom néktek, micsoda hatalommal
cselekszem ezeket.

A János keresztsége honnan vala? Mennyből-é, vagy emberektől? Azok pedig
tanakodnak vala magukban, mondván: Ha azt mondjuk: mennyből, azt mondja
majd nékünk: Miért nem hittetek tehát néki?

Ha pedig azt mondjuk: emberektől; félünk a sokaságtól; mert Jánost
mindnyájan prófétának tartják.

És felelvén Jézusnak, mondának: Nem tudjuk. Monda nékik ő is: Én sem
mondom meg néktek, micsoda hatalommal cselekszem ezeket.

De mit gondoltok ti? Vala egy embernek két fia, és odamenvén az elsőhöz,
monda: Eredj fiam, munkálkodjál ma az én szőlőmben.

Az pedig felelvén, monda: Nem megyek; de azután meggondolván magát,
elméne.

A másikhoz is odamenvén, hasonlóképen szóla. Az pedig felelvén, monda:
Én elmegyek, uram; de nem méne el.

E kettő közül melyik teljesítette az atya akaratát? Mondának néki: Az
első. Monda nékik Jézus: Bizony mondom néktek: A vámszedők és a parázna
nők megelőznek titeket az Isten országában.

Mert eljött hozzátok János, az igazság útján, és nem hittetek néki,
a vámszedők és a parázna nők pedig hittek néki; ti pedig, a kik ezt
láttátok, azután sem tértetek meg, hogy hittetek volna néki.

Más példázatot halljatok: Vala egy házigazda, a ki szőlőt plántála, és
azt gyepűvel körülvevé, sajtót ása le benne, és tornyot építe, és kiadá
azt munkásoknak, és + elutazék.

Mikor pedig a gyümölcs ideje elérkezett vala, elküldé szolgáit a
munkásokhoz, hogy vegyék át az ő gyümölcsét.

És a munkások megfogván az ő szolgáit, az egyiket megverék, a másikat
megölék, a harmadikat pedig megkövezék.

Ismét külde más szolgákat, többet mint előbb; és azokkal is úgy
cselekedének.

Utoljára pedig elküldé azokhoz a maga fiát, ezt mondván: A fiamat meg
fogják becsülni.

De a munkások, meglátván a fiút, mondának magok közt: Ez az örökös;
jertek, öljük meg őt, és foglaljuk el az ő örökségét.

És megfogván őt, kiveték a szőlőn kívül és megölék.

Mikor azért megjő a szőlőnek ura, mit cselekszik ezekkel a munkásokkal?

Mondának néki: Mint gonoszokat gonoszul elveszti őket; a szőlőt pedig
kiadja más munkásoknak, a kik beadják majd néki a gyümölcsöt annak
idejében.

Monda nékik Jézus: Sohasem olvastátok-é az írásokban: A mely követ az
építők megvetettek, az lett a szegletnek feje; az Úrtól lett ez, és
csodálatos a mi szemeink előtt.

Annakokáért mondom néktek, hogy elvétetik tőletek az Istennek országa,
és oly népnek adatik, a mely megtermi annak gyümölcsét.

És a ki e kőre esik, szétzúzatik; a kire pedig ez esik reá,
szétmorzsolja azt.

És a főpapok és farizeusok hallván az ő példázatait, megértették, hogy
róluk szól.

És mikor meg akarák őt fogni, megfélemlének a sokaságtól, mivelhogy úgy
tartják vala őt mint prófétát.

22. Fejezet

És megszólalván Jézus, ismét példázatokban beszél vala nékik, mondván:

Hasonlatos a mennyeknek országa a királyhoz, a ki az ő fiának menyegzőt
szerze.

És elküldé szolgáit, hogy meghívják azokat, a kik a menyegzőre
hivatalosak valának; de nem akarnak vala eljőni.

Ismét külde más szolgákat, mondván: Mondjátok meg a hivatalosoknak: Ímé,
ebédemet elkészítettem, tulkaim és hízlalt állataim levágva vannak, és
kész minden; jertek el a menyegzőre.

De azok nem törődvén vele, elmenének, az egyik a maga szántóföldjére, a
másik a maga kereskedésébe;

A többiek pedig megfogván az ő szolgáit, bántalmazák és megölék őket.

Meghallván pedig ezt a király, megharaguvék, és elküldvén hadait, azokat
a gyilkosokat elveszté, és azoknak városait fölégeté.

Akkor monda az ő szolgáinak: A menyegző ugyan készen van, de a
hivatalosok nem valának méltók.

Menjetek azért a keresztútakra, és a kiket csak találtok, hívjátok be a
menyegzőbe.

És kimenvén azok a szolgák az útakra, begyűjték mind a kiket csak
találtak vala, jókat és gonoszokat egyaránt. És megtelék a menyegző
vendégekkel.

Bemenvén pedig a király, hogy megtekintse a vendégeket, láta ott egy
embert, a kinek nem vala menyegzői ruhája.

És monda néki: Barátom, mi módon jöttél ide, holott nincsen menyegzői
ruhád? Az pedig hallgata.

Akkor monda a király a szolgáknak: Kötözzétek meg a lábait és kezeit,
és vigyétek és vessétek őt a külső sötétségre; ott lészen sírás és
fogcsikorgatás.

Mert sokan vannak a hivatalosok, de kevesen a választottak.

Ekkor a farizeusok elmenvén, tanácsot tartának, hogy szóval ejtsék őt
tőrbe.

És elküldék hozzá tanítványaikat a Heródes pártiakkal, a kik ezt mondják
vala: Mester, tudjuk, hogy igaz vagy és az Isten útját igazán tanítod,
és nem törődöl senkivel, mert embereknek személyére nem nézel.

Mondd meg azért nékünk, mit gondolsz: Szabad-é a császárnak adót
fizetnünk, vagy nem?

Jézus pedig ismervén az ő álnokságukat, monda: Mit kisértgettek engem,
képmutatók?

Mutassátok nékem az adópénzt. Azok pedig oda vivének néki egy dénárt.

És monda nékik: Kié ez a kép, és a felírás?

Mondának néki: A császáré. Akkor monda nékik: Adjátok meg azért a mi a
császáré a császárnak; és a mi az Istené, az Istennek.

És ezt hallván, elcsodálkozának; és ott hagyván őt, elmenének.

Ugyanazon a napon menének hozzá a sadduczeusok, a kik a feltámadást
tagadják, + és megkérdezék őt,

Mondván: Mester, Mózes azt mondotta: Ha valaki magzatok nélkül hal
meg, annak testvére vegye el annak feleségét, és támaszszon magot
testvérének.

Vala pedig minálunk hét testvér: és az első feleséget vevén, meghala; és
mivelhogy nem vala magzata, feleségét a testvérére hagyá

Hasonlóképen a második is, a harmadik is, mind hetediglen.

Legutoljára pedig az asszony is meghala.

A feltámadáskor azért a hét közül melyiké lesz az asszony? Mert
mindeniké vala.

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Tévelyegtek, mivelhogy nem ismeritek
sem az írásokat, sem az Istennek hatalmát.

Mert a feltámadáskor sem nem házasodnak, sem férjhez nem mennek, hanem
olyanok lesznek, mint az Isten angyalai a mennyben.

A halottak feltámadása felől pedig nem olvastátok-é, a mit az Isten
mondott néktek, így szólván:

Én vagyok az Ábrahám Istene, és az Izsák Istene, és a Jákób Istene; az
Isten nem holtaknak, hanem élőknek Istene.

És a sokaság ezt hallván, csodálkozék az ő tudományán.

A farizeusok pedig, hallván, hogy a sadduczeusokat elnémította vala,
egybegyűlének;

És megkérdé őt közülök egy törvénytudó, kisértvén őt, és mondván:

Mester, melyik a nagy parancsolat a törvényben?

Jézus pedig monda néki: Szeresd az Urat, a te Istenedet teljes
szívedből, teljes lelkedből és teljes elmédből.

Ez az első és nagy parancsolat.

A második pedig hasonlatos ehhez: Szeresd felebarátodat, mint magadat.

E két parancsolattól függ az egész törvény és a próféták.

Mikor pedig a farizeusok összegyülekezének, kérdezé őket Jézus,

Mondván: Miképen vélekedtek ti a Krisztus felől? kinek a fia? Mondának
néki: A Dávidé.

Monda nékik: Miképen hívja tehát őt Dávid lélekben Urának, ezt mondván:

Monda az Úr az én Uramnak: Ülj az én jobb kezem felől, míglen vetem a te
ellenségeidet a te lábaid alá zsámolyul.

Ha tehát Dávid Urának hívja őt, mi módon fia?

És senki egy szót sem felelhet vala néki; sem pedig nem meri vala őt e
naptól fogva többé senki megkérdezni.

23. Fejezet

Akkor szóla Jézus a sokaságnak és az ő tanítványainak,

Mondván: az írástudók és a farizeusok a Mózes székében ülnek:

Annakokáért a mit parancsolnak néktek, mindazt megtartsátok és
megcselekedjétek; de az ő cselekedeteik szerint ne cselekedjetek. Mert
ők mondják, de nem cselekszik.

Mert ők nehéz és elhordozhatatlan terheket kötöznek egybe, és az emberek
vállaira vetik; de ők az ujjokkal sem akarják azokat illetni.

Minden ő dolgaikat pedig csak azért cselekszik, hogy lássák őket az
emberek: mert megszélesítik az ő homlokszíjjaikat; és megnagyobbítják az
ő köntöseik peremét;

És szeretik a lakomákon a főhelyet, és a gyülekezetekben az elölűlést.

És a piaczokon való köszöntéseket, és hogy az emberek így hívják őket:
Mester, Mester!

Ti pedig ne hivassátok magatokat Mesternek, mert egy a ti Mesteretek, a
Krisztus; ti pedig mindnyájan testvérek vagytok.

Atyátoknak se hívjatok senkit e földön; mert egy a ti Atyátok, a ki a
mennyben van.

Doktoroknak se hivassátok magatokat, mert egy a ti Doktorotok, a
Krisztus.

Hanem a ki a nagyobb közöttetek, legyen a ti szolgátok.

Mert a ki magát felmagasztalja, megaláztatik; és a ki magát megalázza,
felmagasztaltatik.

De jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok, mert a mennyeknek
országát bezárjátok az emberek előtt; mivelhogy ti nem mentek be, a kik
be akarnának menni, azokat sem bocsátjátok be.

Jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok, mert felemésztitek az
özvegyek házát, és színből hosszan imádkoztok; ezért annál súlyosabb
lesz a ti büntetéstek.

Jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok! mert megkerülitek a
tengert és a földet, hogy egy pogányt zsidóvá tegyetek; és ha azzá lett,
a gyehenna fiává teszitek őt, kétszerte inkább magatoknál.

Jaj néktek vak vezérek, a kik ezt mondjátok: Ha valaki a templomra
esküszik, semmi az; de ha valaki a templom aranyára esküszik, tartozik
az.

Bolondok és vakok: mert melyik nagyobb, az arany-é, vagy a templom, a
mely szentté teszi az aranyat?

És: Ha valaki az oltárra esküszik, semmi az; de ha valaki a rajta levő
ajándékra esküszik, tartozik az.

Bolondok és vakok: mert melyik nagyobb, az ajándék-é vagy az oltár, a
mely szentté teszi az ajándékot?

A ki azért az oltárra esküszik, esküszik arra és mindazokra, a mik azon
vannak.

És a ki a templomra esküszik, esküszik arra és Arra, a ki abban lakozik.

És a ki az égre esküszik, esküszik az Isten királyiszékére és arra, ki
abban ül.

Jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok! mert megdézsmáljátok a
mentát, a kaprot és a köményt, és elhagyjátok a mik nehezebbek + a
törvényben, az ítéletet, az irgalmasságot és a hívséget: pedig ezeket
kellene cselekedni, és amazokat sem elhagyni.

Vak vezérek, a kik megszűritek a szúnyogot, a tevét pedig elnyelitek.

Jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok! mert megtisztítjátok a
pohárnak és tálnak külsejét, belől pedig rakvák azok ragadománynyal és
mértékletlenséggel.

Vak farizeus, tisztítsd meg előbb a pohár és tál belsejét, hogy külsejük
is tiszta legyen.

Jak néktek képmutató írástudók és farizeusok, mert hasonlatosak vagytok
a meszelt sírokhoz, a melyek kívülről szépeknek tetszenek, belől pedig
holtaknak csontjaival és minden undoksággal rakvák.

Épen így ti is, kívülről igazaknak látszotok ugyan az emberek előtt, de
belől rakva vagytok képmutatással és törvénytelenséggel.

Jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok! mert építitek a próféták
sírjait! és ékesgetitek az igazak síremlékeit.

És ezt mondjátok: Ha mi atyáink korában éltünk volna, nem lettünk volna
az ő bűntársaik a próféták vérében.

Így hát magatok ellen tesztek bizonyságot, hogy fiai vagytok azoknak, a
kik megölték a prófétákat.

Töltsétek be ti is a ti atyáitoknak mértékét!

Kígyók, mérges kígyóknak fajzatai, miképen kerülitek ki a gyehennának
büntetését?

Annakokáért ímé prófétákat, bölcseket és írástudókat küldök én hozzátok:
és azok közül némelyeket megöltök, és megfeszítetek, másokat azok közül
a ti zsinagógáitokban megostoroztok és városról-városra üldöztök.

Hogy reátok szálljon minden igaz vér, a mely kiömlött a földön, az igaz
Ábelnek + vérétől Zakariásnak, a Barakiás fiának véréig, a kit a templom
és az oltár között megöltetek.

Bizony mondom néktek, mindezek reá következnek erre a nemzetségre.

Jeruzsálem, Jeruzsálem! Ki megölöd a prófétákat és megkövezed azokat, a
kik te hozzád küldettek, hányszor akartam egybegyűjteni a te fiaidat,
miképen a tyúk egybegyűjti kis csirkéit szárnya alá és te nem akartad.

Ímé, pusztán hagyatik néktek a ti házatok.

Mert mondom néktek: Mostantól fogva nem láttok engem mindaddig, mígnem
ezt mondjátok: Áldott, + a ki jő az Úrnak nevében!

24. Fejezet

És kijővén Jézus a templomból, tovább méne; és hozzámenének az ő
tanítványai, hogy mutogassák néki a templom épületeit.

Jézus pedig monda nékik: Nem látjátok-é mind ezeket? Bizony mondom
néktek: Nem marad itt kő kövön, mely le nem romboltatik.

Mikor pedig az olajfák hegyén ül vala, hozzá menének a tanítványok
magukban mondván: Mondd meg nékünk, mikor lesznek meg ezek? és micsoda
jele lesz a te eljövetelednek, és a világ végének?

És Jézus felelvén, monda nékik: Meglássátok, hogy valaki el ne hitessen
titeket,

Mert sokan jőnek majd az én nevemben, a kik ezt mondják: Én vagyok a
Krisztus; és sokakat elhitetnek.

Hallanotok kell majd háborúkról és háborúk híreiről: meglássátok, hogy
meg ne rémüljetek; mert mindezeknek meg kell lenniök. De még ez nem itt
a vég.

Mert nemzet támad nemzet ellen, és ország ország ellen; és lésznek
éhségek és döghalálok, és földindulások mindenfelé.

Mind ez pedig a sok nyomorúságnak kezdete.

Akkor nyomorúságra adnak majd benneteket, és megölnek titeket; és
gyűlöletesek lesztek minden nép előtt az én nevemért.

És akkor sokan megbotránkoznak, és elárulják egymást, és gyűlölik
egymást.

És sok hamis próféta támad, a kik sokakat elhitetnek.

És mivelhogy a gonoszság megsokasodik, a szeretet sokakban meghidegül.

De a ki mindvégig állhatatos marad, az idvezül.

És az Isten országának ez az evangyélioma hirdettetik majd az egész
világon, + bizonyságul minden népnek; és akkor jő el a vég.

Mikor azért látjátok majd, hogy az a pusztító utálatosság, a melyről
Dániel próféta szólott, ott áll a szent helyen (a ki olvassa, értse
meg):

Akkor, a kik Júdeában lesznek, fussanak a hegyekre;

A ház tetején levő ne szálljon alá, hogy házából valamit kivigyen;

És a mezőn levő ne térjen vissza, hogy az ő ruháját elvigye.

Jaj pedig a terhes és szoptató asszonyoknak azokon a napokon.

Imádkozzatok pedig, hogy a ti futástok ne télen legyen, se szombatnapon:

Mert akkor nagy nyomorúság lesz, a milyen nem volt a világ kezdete óta
mind ez ideig, és nem lesz soha.

És ha azok a napok meg nem rövidíttetnének, egyetlen ember sem
menekülhetne meg; de a választottakért megrövidíttetnek majd azok a
napok.

Ha valaki ezt mondja akkor néktek: Ímé, itt a Krisztus, vagy amott; ne
higyjétek.

Mert hamis Krisztusok és hamis próféták támadnak, és nagy jeleket és
csodákat tesznek, annyira, hogy elhitessék, ha lehet, a választottakat
is.

Ímé eleve megmondottam néktek.

Azért ha azt mondják majd néktek: Ímé a pusztában van; ne menjetek ki.
Ímé a belső szobákban; ne higyjétek.

Mert a miképen a villámlás napkeletről támad és ellátszik egész
napnyugtáig, úgy lesz az ember Fiának eljövetele is.

Mert a hol a dög, oda gyűlnek a keselyűk.

Mindjárt pedig ama napok nyomorúságai után a nap elsötétedik, és a hold
nem fénylik, és a csillagok az égről lehullanak, és az egeknek erősségei
megrendülnek.

És akkor feltetszik az ember Fiának jele az égen. És akkor sír a
föld minden nemzetsége, és meglátják az embernek Fiát eljőni az ég +
felhőiben nagy hatalommal és dicsőséggel.

És elküldi az ő angyalait nagy trombitaszóval, és egybegyűjtik az ő
választottait a négy szelek felől, az ég egyik végétől a másik végéig.

A fügefáról vegyétek pedig a példát: mikor az ága már zsendül, és
levelet hajt, tudjátok, hogy közel van a nyár:

Azonképen ti is, mikor mindezeket látjátok, tudjátok meg, hogy közel
van, az ajtó előtt.

Bizony mondom néktek, el nem múlik ez a nemzetség, mígnem mindezek
meglesznek.

Az ég és a föld elmúlnak, de az én beszédeim semmiképen el nem múlnak.

Arról a napról és óráról pedig senki sem tud, az ég angyalai sem, hanem
csak az én Atyám egyedül.

A miképen pedig a Noé napjaiban vala, akképen lesz az ember Fiának
eljövetele is.

Mert a miképen az özönvíz előtt való napokban esznek és isznak vala,
házasodnak és férjhez mennek vala, mind ama napig, a melyen Noé a
bárkába méne.

És nem vesznek vala észre semmit, mígnem eljöve az özönvíz és
mindnyájukat elragadá: akképen lesz az ember Fiának eljövetele is.

Akkor ketten lesznek a mezőn; az egyik felvétetik, a másik ott hagyatik.

Két asszony őröl a malomban; az egyik felvétetik, a másik ott hagyatik.

Vigyázzatok azért, mert nem tudjátok, mely órában jő el a ti Uratok.

Azt pedig jegyezzétek meg, hogy ha tudná a ház ura, hogy az éjszakának
melyik szakában jő el a tolvaj: vigyázna, és nem engedné, hogy házába
törjön.

Azért legyetek készen ti is; mert a mely órában nem gondoljátok, abban
jő el az embernek Fia.

Kicsoda hát a hű és bölcs szolga, a kit az ő ura gondviselővé tőn az ő
házanépén, hogy a maga idejében adjon azoknak eledelt?

Boldog az a szolga, a kit az ő ura, mikor haza jő, ily munkában talál.

Bizony mondom néktek, hogy minden jószága fölött gondviselővé teszi őt.

Ha pedig ama gonosz szolga így szólna az ő szívében: Halogatja még az én
uram a hazajövetelt;

És az ő szolgatársait verni kezdené, a részegesekkel pedig enni és inni
kezdene:

Megjő annak a szolgának az ura, a mely napon nem várja és a mely órában
nem gondolja,

És ketté vágatja őt, és a képmutatók sorsára juttatja; ott lészen sírás
és fogcsikorgatás.

25. Fejezet

Akkor hasonlatos lesz a mennyeknek országa ama tíz szűzhöz, a kik
elővevén az ő lámpásaikat, kimenének a vőlegény elé.

Öt pedig közülök eszes vala, és öt bolond.

A kik bolondok valának, mikor lámpásaikat elővevék, nem vivének magukkal
olajat;

Az eszesek pedig lámpásaikkal együtt olajat vivének az ő edényeikben.

Késvén pedig a vőlegény, mindannyian elszunnyadának és aluvának.

Éjfélkor pedig kiáltás lőn: Ímhol jő a vőlegény! Jőjjetek elébe!

Akkor felkelének mind azok a szűzek, és elkészíték az ő lámpásaikat.

A bolondok pedig mondának az eszeseknek: Adjatok nékünk a ti
olajotokból, mert a mi lámpásaink kialusznak.

Az eszesek pedig felelének, mondván: Netalán nem lenne elegendő nékünk
és néktek; menjetek inkább az árúsokhoz, és vegyetek magatoknak.

Mikor pedig venni járnak vala, megérkezék a vőlegény; és a kik készen
valának, bemenének ő vele a menyegzőbe, és bezáraték az ajtó.

Később pedig a többi szűzek is megjövének, mondván: Uram! Uram! nyisd
meg mi nékünk.

Ő pedig felelvén, monda: Bizony mondom néktek, nem ismerlek titeket.

Vigyázzatok azért, mert sem a napot, sem az órát nem tudjátok, a melyen
az embernek Fia eljő.

Mert épen úgy van ez, mint az az ember, a ki útra akarván kelni,
eléhívatá az ő szolgáit, és a mije volt, átadá nékik.

És ada az egyiknek öt tálentomot, a másiknak kettőt, a harmadiknak pedig
egyet, kinek-kinek az ő erejéhez képest; és azonnal útra kele.

Elmenvén pedig a ki az öt tálentomot kapta vala, kereskedék azokkal, és
szerze más öt tálentomot.

Azonképen a kié a kettő vala, az is más kettőt nyere.

A ki pedig az egyet kapta vala, elmenvén, elásá azt a földbe, és elrejté
az ő urának pénzét.

Sok idő múlva pedig megjöve ama szolgáknak ura, és számot vete velök.

És előjövén a ki az öt tálentomot kapta vala, hoza más öt tálentomot,
mondván: Uram, öt tálentomot adtál vala nékem; ímé más öt tálentomot
nyertem azokon.

Az ő ura pedig monda néki: Jól vagyon jó és hű szolgám, kevesen voltál
hű, sokra bízlak ezután; menj be a te uradnak örömébe.

Előjövén pedig az is, a ki a két tálentomot kapta vala, monda: Uram, két
tálentomot adtál volt nékem; ímé más két tálentomot nyertem azokon.

Monda néki az ő ura: Jól vagyon jó és hű szolgám, kevesen voltál hű,
sokra bízlak ezután; menj be a te uradnak örömébe.

Előjövén pedig az is, a ki az egy tálentomot kapta vala, monda: Uram,
tudtam, hogy te kegyetlen ember vagy, a ki ott is aratsz, a hol nem
vetettél, és ott is takarsz, a hol nem vetettél;

Azért félvén, elmentem és elástam a te tálentomodat a földbe; ímé megvan
a mi a tied.

Az ő ura pedig felelvén, monda néki: Gonosz és rest szolga, tudtad,
hogy ott is aratok, a hol nem vetettem, és ott is takarok, a hol nem
vetettem;

El kellett volna tehát helyezned az én pénzemet a pénzváltóknál; és én,
megjövén, nyereséggel kaptam volna meg a magamét.

Vegyétek el azért tőle a tálentomot, és adjátok annak, a kinek tíz
tálentoma van.

Mert mindenkinek, a kinek van, adatik, és megszaporíttatik; a kinek
pedig nincsen, attól az is elvétetik, a mije van.

És a haszontalan szolgát vessétek a külső sötétségre; ott lészen sírás
és fogcsikorgatás.

Mikor pedig eljő az embernek Fia az ő dicsőségében, és ő vele mind a
szent angyalok, akkor beül majd az ő dicsőségének királyiszékébe.

És elébe gyűjtetnek mind a népek, és elválasztja őket egymástól, miként
a pásztor elválasztja a juhokat a kecskéktől.

És a juhokat jobb keze felől, a kecskéket pedig bal keze felől állítja.

Akkor ezt mondja a király a jobb keze felől állóknak: Jertek, én
Atyámnak áldottai, örököljétek ez országot, a mely számotokra
készíttetett a világ megalapítása óta.

Mert éheztem, és ennem adtatok; szomjúhoztam, és innom adtatok; jövevény
voltam, és befogadtatok engem;

Mezítelen voltam, és megruháztatok; beteg voltam, és meglátogattatok;
fogoly voltam, és eljöttetek hozzám.

Akkor felelnek majd néki az igazak, mondván: Uram, mikor láttuk, hogy
éheztél, és tápláltunk volna? vagy szomjúhoztál, és innod adtunk volna?

És mikor láttuk, hogy jövevény voltál, és befogadtunk volna? vagy
mezítelen voltál, és felruháztunk volna?

Mikor láttuk, hogy beteg vagy fogoly voltál, és hozzád mentünk volna?

És felelvén a király, azt mondja majd nékik: Bizony mondom néktek, a
mennyiben megcselekedtétek egygyel az én legkisebb atyámfiai közül, én
velem cselekedtétek meg.

Akkor szól majd az ő bal keze felől állókhoz is: Távozzatok tőlem, ti
átkozottak, az örök tűzre, a mely az ördögöknek és az ő angyalainak
készíttetett.

Mert éheztem, és nem adtatok ennem; szomjúhoztam, és nem adtatok innom;

Jövevény voltam, és nem fogadtatok be engem; mezítelen voltam, és nem
ruháztatok meg engem; beteg és fogoly voltam, és nem látogattatok meg
engem.

Akkor ezek is felelnek majd néki, mondván: Uram, mikor láttuk, hogy
éheztél, vagy szomjúhoztál, vagy hogy jövevény, vagy mezítelen, vagy
beteg, vagy fogoly voltál, és nem szolgáltunk volna néked?

Akkor felel majd nékik, mondván: Bizony mondom néktek, a mennyiben
nem cselekedtétek meg egygyel eme legkisebbek közül, én velem sem
cselekedtétek meg.

És ezek elmennek majd az örök gyötrelemre; az igazak pedig az örök
életre.

26. Fejezet

És mikor mindezeket a beszédeket elvégezte vala Jézus, monda az ő
tanítványainak:

Tudjátok, hogy két nap mulva a husvétnak ünnepe lészen, és az embernek
Fia + elárultatik, hogy megfeszíttessék.

Akkor egybegyűlének a főpapok, az írástudók és a nép vénei a főpap
házába, a kit Kajafásnak hívtak,

És tanácsot tartának, hogy Jézust álnoksággal megfogják és megöljék.

De azt mondják vala: Ne az ünnepen: hogy zendülés ne legyen a nép
között.

És mikor Jézus Bethániában, a poklos Simon házánál vala,

Méne ő hozzá egy asszony, a kinél vala drága kenetnek alabástrom
szelenczéje, és az ő fejére tölté, a mint az asztalnál ül vala.

Látván pedig ezt az ő tanítványai, bosszankodának, mondván: Mire való ez
a tékozlás?

Mert eladhatták volna ezt a kenetet nagy áron, és adhatták volna a
szegényeknek.

Mikor pedig ezt eszébe vette Jézus, monda nékik: Miért bántjátok ezt az
asszonyt? hiszen jó dolgot cselekedett én velem.

Mert a szegények mindenkor veletek lesznek, de én nem leszek mindenkor
veletek.

Mert hogy ő ezt a kenetet testemre töltötte, az én temetésemre nézve
cselekedte azt.

Bizony mondom néktek: Valahol az egész világon prédikáltatik az
evangyéliom, a mit ez én velem cselekedék, az is hirdettetik az ő
emlékezetére.

Akkor a tizenkettő közül egy, a kit Iskariótes Júdásnak hívtak, a
főpapokhoz menvén,

Monda: Mit akartok nékem adni, és én kezetekbe adom őt? + Azok pedig
rendelének néki harmincz ezüst pénzt.

És ettől fogva alkalmat keres vala, hogy elárulja őt.

A kovásztalan kenyerek első napján pedig Jézushoz menének a tanítványok,
mondván: Hol akarod, hogy megkészítsük néked ételedre + husvéti bárányt?

Ő pedig monda: Menjetek el a városba ama bizonyos emberhez, és ezt
mondjátok néki: A Mester üzeni: Az én időm közel van; nálad tartom meg a
husvétot tanítványaimmal.

És úgy cselekedének a tanítványok, a mint Jézus parancsolta vala nékik;
és elkészíték a husvéti bárányt.

Mikor pedig beestveledék, letelepszik vala a tizenkettővel,

És a mikor esznek vala, monda: Bizony mondom néktek, ti közületek egy
elárul engem.

És felettébb megszomorodva, kezdék mindannyian mondani néki: Én vagyok-é
az, Uram?

Ő pedig felelvén, monda: A ki velem együtt mártja kezét a tálba, az árul
el engem.

Az embernek Fia jóllehet elmegyen, a mint meg van írva felőle, de jaj
annak az embernek, a ki az embernek Fiát elárulja; jobb volna annak az
embernek, ha nem született volna.

Megszólalván Júdás is, a ki elárulja vala őt, monda: Én vagyok-é az,
Mester? Monda néki: Te mondád.

Mikor pedig evének, vevé Jézus a kenyeret és hálákat adván, megtöré és
adá a tanítványoknak, és monda: Vegyétek, egyétek; ez az én testem.

És vevén a poharat és hálákat adván, adá azoknak, ezt mondván: Igyatok
ebből mindnyájan;

Mert ez az én vérem, az új szövetségnek vére, a mely sokakért kiontatik
bűnöknek bocsánatára.

Mondom pedig néktek, hogy: Mostantól fogva nem iszom a szőlőtőkének
ebből a terméséből mind ama napig, a mikor újan iszom azt veletek az én
Atyámnak országában.

És dícséretet énekelvén, + kimenének az olajfák hegyére.

Akkor monda nékik Jézus: Mindnyájan ezen az éjszakán megbotránkoztok én
bennem. Mert meg van írva: Megverem a pásztort, és elszélednek a nyájnak
juhai.

De föltámadásom után előttetek megyek majd Galileába.

Péter pedig felelvén, monda néki: Ha mindnyájan megbotránkoznak is te
benned, én soha meg nem botránkozom.

Monda néki Jézus: Bizony mondom néked, ezen az éjszakán, mielőtt
megszólal a kakas, háromszor megtagadsz engem.

Monda néki Péter: Ha meg kell is veled halnom, meg nem tagadlak téged.
Hasonlóképen szólnak vala a többi tanítványok is.

Akkor elméne Jézus velök egy helyre, a melyet Gecsemánénak hívtak, és
monda a tanítványoknak: Üljetek le itt, míg elmegyek és amott imádkozom.

És maga mellé vévén Pétert és Zebedeusnak két fiát, kezde szomorkodni és
gyötrődni.

Ekkor monda nékik: Felette igen szomorú az én lelkem mind halálig!
maradjatok itt és vigyázzatok én velem.

És egy kissé előre menve, arczra borula, könyörögvén és mondván: Atyám!
ha lehetséges, múljék el tőlem e + pohár; mindazáltal ne úgy legyen a
mint én akarom, hanem a mint te.

Akkor méne a tanítványokhoz és aluva találá őket, és monda Péternek: Így
nem birtatok vigyázni velem egy óráig sem!?

Vigyázzatok és imádkozzatok, hogy kísértetbe ne essetek; mert jóllehet a
lélek kész, de a test erőtelen.

Ismét elméne másodszor is, és könyörge, mondván: Atyám! ha el nem
múlhatik tőlem e pohár, hogy ki ne igyam, legyen meg a te akaratod.

És mikor visszatér vala, ismét aluva találá őket; mert megnehezedtek
vala az ő szemeik.

És ott hagyva őket, ismét elméne és imádkozék harmadszor, ugyanazon
beszéddel szólván.

Ekkor méne az ő tanítványaihoz, és monda nékik: Aludjatok immár és
nyugodjatok. Ímé, elközelgett az óra, és az embernek Fia a bűnösök
kezébe adatik.

Keljetek fel, menjünk! Ímé elközelgett, a ki engem elárul.

És még mikor beszél vala, ímé Júdás, egy a tizenkettő közül, eljöve és
vele együtt sok nép fegyverekkel és fustélyokkal, a f&ocirc;papoktól és
a nép véneitől.

A ki pedig őt elárulja vala, jelt ada nékik, mondván: A kit én majd
megcsókolok, ő az, fogjátok meg őt.

És mindjárt Jézushoz lépvén, monda: Üdvöz légy Mester! és megcsókolá őt.

Jézus pedig monda néki: Barátom, miért jöttél? Akkor hozzámenvén,
kezeiket Jézusra veték és megfogák őt.

És ímé egyik azok közül, a kik a Jézussal valának, kinyújtván kezét,
szablyáját kirántá, és a főpap szolgáját megcsapván, levágá annak egyik
fülét.

Akkor monda néki Jézus: Tedd helyére szablyádat; mert a kik fegyvert
fognak, fegyverrel kell veszniök.

Avagy azt gondolod-é, hogy nem kérhetném most az én Atyámat, hogy adjon
ide mellém többet tizenkét sereg angyalnál?

De mi módon teljesednének be az írások, hogy így kell lenni?

Ugyanekkor monda Jézus a sokaságnak: Mint valami latorra, úgy jöttetek
fegyverekkel és fustélyokkal, hogy megfogjatok engem? Naponként nálatok
ültem, tanítván a templomban, és nem fogtatok meg engem.

Mindez pedig azért lőn, hogy beteljesedjenek a próféták írásai. Ekkor
elhagyák őt a tanítványok mind, és elfutának.

Amazok pedig megfogván Jézust, vivék Kajafáshoz, a főpaphoz, a hol az
írástudók és a vének egybegyűltek vala.

Péter pedig követi vala őt távolról egész a főpap pitvaráig; és
bemenvén, ott ül vala a szolgákkal, hogy lássa a végét.

A főpapok pedig és a vének és az egész tanács hamis bizonyságot keresnek
vala Jézus ellen, hogy megölhessék őt;

És nem találának. És noha sok hamis tanú jött vala elő, még sem
találának. Utoljára pedig előjövén két hamis tanú,

Monda: Ez azt mondta: Leronthatom az Isten templomát, és három nap alatt
felépíthetem azt.

És fölkelvén a főpap, monda néki: Semmit sem felelsz-é? Micsoda
tanúbizonyságot tesznek ezek ellened?

Jézus pedig hallgat vala. És felelvén a főpap, monda néki: Az élő
Istenre kényszerítelek téged, hogy mondd meg nékünk, ha te vagy-é a
Krisztus, az Istennek Fia?

Monda néki Jézus: Te mondád. Sőt mondom néktek: Mostantól fogva
meglátjátok az embernek Fiát ülni az Istennek hatalmas jobbján, és
eljőni az égnek felhőiben.

Ekkor a főpap megszaggatá a maga ruháit, és monda: Káromlást szólott. Mi
szükségünk van még bizonyságokra? Ímé most hallottátok az ő káromlását.

Mit gondoltok? Azok pedig felelvén mondának: Méltó a halálra.

Akkor szemébe köpdösének és arczul csapdosák őt, némelyek pedig botokkal
verék,

Mondván: Prófétáld meg nékünk Krisztus, kicsoda az, a ki üt téged?

Péter pedig künn ül vala az udvaron, és hozzá menvén egy szolgálóleány,
monda: Te is a Galileabeli Jézussal valál.

Ő pedig mindenkinek hallatára megtagadá, mondván: Nem tudom, mit
beszélsz.

Mikor pedig kiméne a tornáczra meglátá őt egy másik szolgálóleány, és
monda az ott levőknek: Ez is a názáreti Jézussal vala.

És ismét megtagadá esküvéssel, hogy: Nem is ismerem ezt az embert.

Kevés idő múlva pedig az ott álldogálók menének hozzá, és mondának
Péternek: Bizony te is közülök való vagy; hiszen a te beszéded is elárul
téged.

Ekkor átkozódni és esküdözni kezde, hogy: Nem ismerem ezt az embert. És
a kakas azonnal megszólala.

És megemlékezék Péter a Jézus beszédéről, ki ezt mondotta vala néki:
Mielőtt a kakas szólana, háromszor megtagadsz engem; és kimenvén onnan,
keservesen síra.

27. Fejezet

Mikor pedig reggel lőn, tanácsot tartának mind a főpapok és a nép vénei
Jézus ellen, hogy őt megöljék.

És megkötözvén őt, elvivék, és átadák őt Ponczius Pilátusnak a
helytartónak.

Akkor látván Júdás, a ki őt elárulá, hogy elítélték őt, megbánta dolgát,
és visszavivé a harmincz ezüst pénzt a főpapoknak és a véneknek,

Mondván: Vétkeztem, hogy elárultam az ártatlan vért. Azok pedig
mondának: Mi közünk hozzá? Te lássad.

Ő pedig eldobván az ezüst pénzeket a templomban, eltávozék; és elmenvén
felakasztá magát.

A főpapok pedig felszedvén az ezüst pénzeket, mondának: Nem szabad
ezeket a templom kincsei közé tennünk, mert vérnek ára.

Tanácsot ülvén pedig, megvásárlák azon a fazekasnak mezejét idegenek
számára való temetőnek.

Ezért hívják ezt a mezőt vérmezejének mind e mai napig.

Ekkor teljesedék be a Jeremiás próféta mondása, a ki így szólott: És
vevék a harmincz ezüst pénzt, a megbecsültnek árát, a kit Izráel fiai
részéről megbecsültek,

És adák azt a fazekas mezejéért, a mint az Úr rendelte volt nékem.

Jézus pedig ott álla a helytartó előtt; és kérdezé őt a helytartó,
mondván: Te vagy-é a zsidók királya? Jézus pedig monda néki: Te mondod.

És mikor vádolák őt a főpapok és a vének, semmit sem felele.

Akkor monda néki Pilátus: Nem hallod-é, mily sok bizonyságot tesznek
ellened?

És nem felele néki egyetlen szóra sem, úgy hogy a helytartó igen
elcsodálkozék.

Ünnepenként pedig egy foglyot szokott szabadon bocsátani a helytartó a
sokaság kedvéért, a kit akarának.

Vala pedig akkor egy nevezetes foglyuk, a kit Barabbásnak hívtak.

Mikor azért egybegyülekezének, monda nékik Pilátus: Melyiket akarjátok
hogy elbocsássam néktek: Barabbást-é, vagy Jézust, a kit Krisztusnak
hívnak?

Mert jól tudja vala, hogy irigységből adák őt kézbe.

A mint pedig ő az ítélőszékben ül vala, külde ő hozzá a felesége, ezt
üzenvén: Ne avatkozzál amaz igaz ember dolgába; mert sokat szenvedtem ma
álmomban ő miatta.

A főpapok és vének pedig reá beszélék a sokaságot, hogy Barabbást kérjék
ki, Jézust pedig veszítsék el.

Felelvén pedig a helytartó, monda nékik: A kettő közül melyiket
akarjátok, hogy elbocsássam néktek? Azok pedig mondának: Barabbást.

Monda nékik Pilátus: Mit cselekedjem hát Jézussal, a kit Krisztusnak
hívnak? Mindnyájan mondának: Feszíttessék meg!

A helytartó pedig monda: Mert mi rosszat cselekedett? Azok pedig még
inkább kiáltoznak vala, mondván: Feszíttessék meg!

Pilátus pedig látván, hogy semmi sem használ, hanem még nagyobb
háborúság támad, vizet vévén, megmosá kezeit a sokaság előtt, mondván:
Ártatlan vagyok ez igaz embernek vérétől; ti lássátok!

És felelvén az egész nép, monda: Az ő vére mi rajtunk és a mi
magzatainkon.

Akkor elbocsátá nékik Barabbást; Jézust pedig megostoroztatván, kezökbe
adá, hogy megfeszíttessék.

Akkor a helytartó vitézei elvivék Jézust az őrházba, és oda gyűjték
hozzá az egész csapatot.

És levetkeztetvén őt, bíbor palástot adának reá.

És tövisből fonott koronát tőnek a fejére, és nádszálat a jobb kezébe;
és térdet hajtva előtte, csúfolják vala őt, mondván: Üdvöz légy
zsidóknak királya!

És mikor megköpdösék őt, elvevék a nádszálat, és a fejéhez verdesik
vala.

És miután megcsúfolták, levevék róla a palástot és az ő maga ruháiba
öltözteték; és elvivék, hogy megfeszítsék őt.

Kifelé menve pedig találkozának egy czirénei emberrel, a kit Simonnak
hívnak vala; ezt kényszeríték, hogy vigye az ő keresztjét.

És mikor eljutának arra a helyre, a melyet Golgothának, azaz koponya
helyének neveznek,

Méreggel megelegyített eczetet adának néki inni; és megízlelvén, nem
akara inni.

Minek utána pedig megfeszíték őt, eloszták az ő ruháit, sorsot vetvén;
hogy beteljék a próféta mondása: Megosztozának az én ruháimon, és az én
köntösömre sorsot vetének.

És leülvén, ott őrzik vala őt.

És feje fölé illeszték az ő kárhoztatásának okát, oda írván: Ez Jézus, a
zsidók királya.

Akkor megfeszítének vele együtt két latrot, egyiket jobbkéz velől, és a
másikat balkéz felől.

Az arramenők pedig szidalmazzák vala őt, fejüket hajtogatván.

És ezt mondván: Te, ki lerontod a templomot és harmadnapra fölépíted,
szabadítsd meg magadat; ha Isten Fia vagy, szállj le a keresztről!

Hasonlóképen a főpapok is csúfolódván az írástudókkal és a vénekkel
egyetemben, ezt mondják vala:

Másokat megtartott, magát nem tudja megtartani. Ha Izráel királya,
szálljon le most a keresztről, és majd hiszünk néki.

Bízott az Istenben; mentse meg most őt, ha akarja; mert azt mondta:
Isten Fia vagyok.

A kiket vele együtt feszítének meg, a latrok is ugyanazt hányják vala
szemére.

Hat órától kezdve pedig sötétség lőn mind az egész földön, kilencz
óráig.

Kilencz óra körül pedig nagy fenszóval kiálta Jézus, mondván: ELI, ELI!
LAMA SABAKTÁNI? azaz: Én Istenem, én Istenem! miért hagyál el engemet?

Némelyek pedig az ott állók közül, a mint ezt hallák, mondának: Illést
hívja ez.

És egy közülök azonnal oda futamodván, egy szivacsot vőn, és megtöltvén
eczettel és egy nádszálra tűzvén, inni ád vala néki.

A többiek pedig ezt mondják vala: Hagyd el, lássuk eljő-é Illés, hogy
megszabadítsa őt?

Jézus pedig ismét nagy fenszóval kiáltván, kiadá lelkét.

És ímé a templom kárpítja fölétől aljáig ketté hasada; és a föld
megindula, és a kősziklák megrepedezének;

És a sírok megnyílának, és sok elhúnyt szentnek teste föltámada.

És kijövén a sírokból, a Jézus föltámadása után bementek a szent
városba, és sokaknak megjelenének.

A százados pedig és a kik ő vele őrizték vala Jézust, látván a
földindulást és a mik történtek vala, igen megrémülének, mondván:
Bizony, Istennek Fia vala ez!

Sok asszony vala pedig ott, a kik távolról szemlélődnek vala, a kik
Galileából követték Jézust, szolgálván néki;

Ezek közt volt Mária Magdaléna, és Mária a Jakab és Józsé anyja, és a
Zebedeus fiainak anyja.

Mikor pedig beesteledék, eljöve egy gazdag ember Arimathiából, név
szerint + József, a ki maga is tanítványa volt Jézusnak;

Ez Pilátushoz menvén, kéri vala a Jézus testét. Akkor parancsolá
Pilátus, hogy adják át a testet.

És magához vévén József a testet, begöngyölé azt tiszta gyolcsba,

És elhelyezé azt a maga új sírjába, a melyet a sziklába vágatott: és a
sír szájára egy nagy követ hengerítvén, elméne.

Ott vala pedig Mária Magdaléna és a másik Mária, a kik a sír átellenében
ülnek vala.

Másnap pedig, a mely péntek után következik, egybegyűlének a főpapok és
a farizeusok Pilátushoz,

Ezt mondván: Uram, emlékezünk, hogy az a hitető még életében azt
mondotta volt: Harmadnapra föltámadok.

Parancsold meg azért, hogy őrizzék a sírt harmadnapig, ne hogy az ő
tanítványai odamenvén éjjel, ellopják őt és azt mondják a népnek:
Feltámadott a halálból; és az utolsó hitetés gonoszabb legyen az
elsőnél.

Pilátus pedig monda nékik: Van őrségetek; menjetek, őríztessétek, a mint
tudjátok.

Ők pedig elmenvén, a sírt őrizet alá helyezék, lepecsételvén a követ, az
őrséggel.

28. Fejezet

A szombat végén pedig, a hét első napjára virradólag, kiméne Mária
Magdaléna és a másik Mária, hogy megnézzék a sírt.

És ímé nagy földindulás lőn; mert az Úrnak angyala leszállván a
mennyből, és oda menvén, elhengeríté a követ a sír szájáról, és reá üle
arra.

A tekintete pedig olyan volt, mint a villámlás, és a ruhája fehér, mint
a hó.

Az őrizők pedig tőle való féltökben megrettenének, és olyanokká lőnek
mint a holtak.

Az angyal pedig megszólalván, monda az asszonyoknak: Ti ne féljetek;
mert tudom, hogy a megfeszített Jézust keresitek.

Nincsen itt, mert feltámadott, a mint megmondotta volt. Jertek, lássátok
a helyet, a hol feküdt vala + az Úr.

És menjetek gyorsan és mondjátok meg az ő tanítványainak, hogy
feltámadott a halálból; és ímé előttetek megy Galileába; ott meglátjátok
őt, ímé megmondottam néktek.

És gyorsan eltávozván a sírtól félelemmel és nagy örömmel, futnak vala,
hogy megmondják az ő tanítványainak.

Mikor pedig mennek vala, hogy megmondják az ő tanítványainak, ímé szembe
jöve ő velök Jézus, mondván: Legyetek üdvözölve! Azok pedig hozzá
járulván, megragadák az ő lábait, és leborulának előtte.

Akkor monda nékik Jézus: Ne féljetek; menjetek el, mondjátok meg az én
atyámfiainak, hogy menjenek Galileába, és ott meglátnak engem.

A mialatt pedig ők mennek vala, ímé az őrségből némelyek bemenvén a
városba, megjelentének a főpapoknak mindent a mi történt.

És egybegyülekezvén a vénekkel együtt, és tanácsot tartván, sok pénzt
adának a vitézeknek,

Ezt mondván: Mondjátok, hogy: Az ő tanítványai odajövén éjjel, ellopták
őt, mikor mi aluvánk.

És ha ez a helytartó fülébe jut, mi elhitetjük őt, és kimentünk titeket
a bajból.

Azok pedig fölvevén a pénzt, úgy cselekedének, a mint megtanították
őket. És elterjedt ez a hír a zsidók között mind e mai napig.

A tizenegy tanítvány pedig elméne Galileába, a hegyre, a hová Jézus
rendelte vala őket.

És mikor megláták őt, leborulának előtte; némelyek pedig kételkedének.

És hozzájuk menvén Jézus, szóla nékik, mondván: Nékem adatott minden
hatalom mennyen és földön.

Elmenvén azért, tegyetek tanítványokká minden népeket, megkeresztelvén
őket az Atyának, a Fiúnak és a Szent Léleknek nevében,

Tanítván őket, hogy megtartsák mindazt, a mit én parancsoltam néktek: és
ímé én ti veletek vagyok minden napon a világ végezetéig. Ámen!

A MÁRK ÍRÁSA SZERINT VALÓ SZENT EVANGYÉLIOM

1. Fejezet

A Jézus Krisztus, az Isten Fia evangyéliomának kezdete,

A mint meg van írva a prófétáknál: Ímé én elküldöm az én követemet a te
orczád előtt, a ki megkészíti a te útadat előtted;

Kiáltónak szava a pusztában: Készítsétek meg az Úrnak útját,
egyengessétek meg az ő ösvényeit:

Előáll vala János, keresztelvén a pusztában és prédikálván a megtérésnek
keresztségét a bűnöknek bocsánatára.

És kiméne hozzá Júdeának egész tartománya és a Jeruzsálembeliek is, és
megkeresztelkedének mindnyájan ő általa a Jordán vizében, bűneikről
vallást tévén.

János pedig teveszőrruhát és dereka körül bőrövet viselt vala, és sáskát
és erdei mézet eszik vala.

És prédikála, mondván: Utánam jő, a ki erősebb nálam, a kinek nem vagyok
méltó, hogy lehajolván, sarujának szíjját megoldjam.

Én vízzel kereszteltelek titeket, de ő Szent Lélekkel keresztel titeket.

És lőn azokban a napokban, eljöve Jézus a galileai Názáretből, és
megkeresztelteték János által a Jordánban.

És azonnal feljővén a vízből, látá az egeket megnyilatkozni, és a Lelket
mint egy galambot ő reá leszállani;

És szózat lőn az égből: Te vagy az én szerelmes fiam, a kiben én
gyönyörködöm.

És a lélek azonnal elragadá őt a pusztába.

És ott volt a pusztában negyven napig kísértetve a Sátántól, és a vad
állatokkal vala együtt; és az angyalok szolgálnak vala néki.

Minekutána pedig János tömlöczbe vettetett, elméne Jézus Galileába,
prédikálván az Isten országának evangyéliomát,

És mondván: Bétölt az idő, és elközelített az Istennek országa; térjetek
meg, és higyjetek az evangyéliomban.

Mikor pedig Galilea tengere mellett járt, látá Simont és Andrást, annak
testvérét, a mint a tengerbe hálót vetének; mert halászok valának.

És monda nékik Jézus: Kövessetek engem, és én azt mívelem, hogy
embereket halászszatok.

És azonnal elhagyván az ő hálóikat, követék őt.

És onnan egy kevéssé elébb menve, látá Jakabot, a Zebedeus fiát és annak
testvérét, Jánost, a mint a hajóban azok is a hálókat kötözgetik vala.

És azonnal hívá őket. És ők atyjukat, Zebedeust a napszámosokkal a
hajóban hagyva, utána menének.

És bemenének Kapernaumba; és mindjárt szombatnapon bemenvén a
zsinagógába, tanít vala.

És elálmélkodának az ő tanításán; mert úgy tanítja vala őket, mint a
kinek hatalma van, és nem úgy mint az írástudók.

Vala pedig azok zsinagógájában egy ember, a kiben tisztátalan lélek
volt, és felkiálta,

És monda: Ah! mi dolgunk van nékünk veled, Názáreti Jézus? Azért
jöttél-é, hogy elveszíts minket? Tudom, hogy ki vagy te: + az Istennek
Szentje.

És megdorgálá őt Jézus, mondván: Némulj meg, és menj ki belőle.

És a tisztátalan lélek megszaggatá őt, és fenszóval kiáltva, kiméne
belőle.

És mindnyájan elálmélkodának, annyira, hogy egymás között kérdezgeték,
mondván: Mi ez? Micsoda új tudomány ez, hogy hatalommal parancsol a
tisztátalan lelkeknek is, és engedelmeskednek néki?

És azonnal elméne az ő híre Galilea egész környékére.

És a zsinagógából azonnal kimenvén, a Simon és András házához menének
Jakabbal és Jánossal együtt.

A Simon napa pedig hideglelésben fekszik vala, és azonnal szólának néki
felőle.

És ő odamenvén, fölemelé azt, annak kezét fogván; és elhagyá azt a
hideglelés azonnal, és szolgál vala nékik.

Estefelé pedig, a mikor leszállt a nap, mind ő hozzá vivék a betegeseket
és az ördöngősöket;

És az egész város oda gyűlt vala az ajtó elé.

És meggyógyíta sokakat, a kik különféle betegségekben sínlődnek vala; és
sok ördögöt kiűze, és nem hagyja vala szólni az ördögöket, mivelhogy őt
ismerék.

Kora reggel pedig, még szürkületkor, fölkelvén, kiméne, és elméne egy
puszta helyre és ott imádkozék.

Simon pedig és a vele lévők utána sietének;

És a mikor megtalálák őt, mondának néki: Mindenki téged keres.

És ő monda nékik: Menjünk a közel való városokba, hogy ott is
prédikáljak, mert azért jöttem.

És prédikál vala azoknak zsinagógáiban, egész Galileában, és ördögöket
űz vala.

És jöve hozzá egy bélpoklos, kérvén őt és leborulván előtte és mondván
néki: Ha akarod, megtisztíthatsz engem.

Jézus pedig könyörületességre indulván, kezét kinyújtva megérinté őt, és
monda néki: Akarom, tisztulj meg.

És a mint ezt mondja vala, azonnal eltávozék tőle a poklosság és
megtisztula.

És erősen megfenyegetvén, azonnal elküldé őt,

És monda néki: Meglásd, hogy senkinek semmit ne szólj; hanem eredj el,
mutasd meg magadat a papnak, és vidd fel a te tisztulásodért, a mit
Mózes parancsolt, bizonyságul nékik.

Az pedig kimenvén, kezde sokat beszélni és terjeszteni a dolgot,
annyira, hogy nyilvánosan immár be sem mehetett Jézus a városba, hanem
künn puszta helyeken vala, és mennek vala hozzá mindenfelől.

2. Fejezet

Napok mulva pedig ismét beméne Kapernaumba, és meghallák, hogy otthon
van.

És azonnal sokan összegyülekezének, annyira, hogy még az ajtó elébe sem
fértek; és hirdeté nékik az igét.

És jövének hozzá egy gutaütöttet hozva, a kit négyen emelnek vala.

És mivel a sokaság miatt nem férkőzhettek azzal ő hozzá, megbonták ama
háznak fedelét, a hol Ő vala, és rést törvén, leereszték a nyoszolyát, a
melyben a gutaütött feküdt.

Jézus pedig azoknak hitét látván, monda a gutaütöttnek: Fiam,
megbocsáttattak néked a te bűneid.

Valának pedig ott némely írástudók, a kik ott ülnek vala, szívökben így
okoskodván:

Mi dolog, hogy ez ilyen káromlásokat szól? ki bocsáthatja meg a bűnöket,
hanemha egyedül az Isten?

És Jézus azonnal észrevevé az ő lelkével, hogy azok magukban így
okoskodnak, és monda nékik: Miért gondoljátok ezeket a ti szívetekben?

Mi könnyebb, azt mondanom-é a gutaütöttnek: Megbocsáttattak néked a te
bűneid, vagy ezt mondanom: Kelj fel, vedd fel a te nyoszolyádat, és
járj?

Hogy pedig megtudjátok, hogy az ember Fiának van hatalma e földön a
bűnöket megbocsátani, monda a gutaütöttnek:

Mondom néked, kelj föl, vedd fel a te nyoszolyádat, és eredj haza.

Az pedig azonnal fölkele és felvévén nyoszolyáját, kiméne mindenkinek
láttára; úgy hogy mindenki elálmélkodék, és dicsőíté az Istent, ezt
mondván: Soha sem láttunk ilyet!

És ismét kiméne a tenger mellé és az egész sokaság megy vala ő hozzá, és
ő tanítja vala őket.

És a mikor tovaméne, meglátá Lévit, az Alfeus fiát, a ki a vámszedő
helyen ül vala, és monda néki: Kövess engemet. És felkelvén, követi vala
őt.

És lőn, a mikor ő ennek házában asztalhoz üle, a vámszedők és bűnösök is
sokan odaülnek vala Jézussal és az ő tanítványaival; mert sokan valának,
és követék őt.

És a mikor látták az írástudók és a farizeusok, hogy együtt eszik a
vámszedőkkel és bűnösökkel, mondának az ő tanítványainak: Mi dolog, hogy
a vámszedőkkel és a bűnösökkel eszik és iszik?

És a mikor ezt hallja vala Jézus, monda nékik: Nem az egészségeseknek
van szükségök orvosra, hanem a betegeknek, nem azért jöttem, hogy
igazakat, hanem hogy bűnösöket hívjak megtérésre.

A János és a farizeusok tanítványai pedig bőjtölnek vala. Odamenének
azért és mondának néki: Mi az oka, hogy Jánosnak és a farizeusoknak
tanítványai bőjtölnek, a te tanítványaid pedig nem bőjtölnek?

Jézus pedig monda nékik: Avagy bőjtölhet-é a vőlegény násznépe, a míg
velök van a vőlegény? A meddig a vőlegény velök van, nem bőjtölhetnek.

De jőnek majd napok, a mikor elvétetik tőlük a vőlegény, és akkor
bőjtölni fognak azokon a napokon.

Senki sem varr pedig új posztóból foltot ó ruhára; máskülönben a mi azt
kitoldaná, még kiszakít belőle, az új a régiből, és nagyobb szakadás
lesz.

És senki sem tölt új bort régi tömlőkbe; különben az új bor a tömlőket
szétszakítja, a bor is kiömlik, a tömlők is elpusztulnak; hanem az új
bort új tömlőkbe kell tölteni.

És lőn, hogy szombatnapon a vetések közt megy vala által, és az ő
tanítványai mentökben a kalászokat kezdék vala szaggatni.

Ekkor a farizeusok mondának néki: Ímé, miért művelik azt szombatnapon, a
mit nem szabad?

Ő pedig monda nékik: Soha sem olvastátok-é, mit mívelt Dávid, mikor
megszűkült és megéhezett vala társaival egybe?

Mi módon ment be az Isten házába az Abiátár főpap idejében és ette meg
a szent kenyereket, a melyeket nem + szabad megenni csak a papoknak; és
adott a társainak is?

És monda nékik: A szombat lőn az emberért, nem az ember a szombatért.

Annak okáért az embernek Fia a szombatnak is ura.

3. Fejezet

És ismét beméne a zsinagógába, és vala ott egy megszáradt kezű ember.

És lesik vala őt, hogy meggyógyítja-é szombatnapon; hogy vádolhassák őt.

Akkor monda a megszáradt kezű embernek: Állj elő a középre.

Azoknak pedig monda: Szabad-é szombatnapon jót vagy rosszat tenni?
lelket menteni, vagy kioltani? De azok hallgatnak vala.

Ő pedig elnézvén őket haraggal, bánkódván szívök keménysége miatt, monda
az embernek: Nyújtsd ki a kezedet. És kinyújtá, és meggyógyult a keze és
éppé lőn, mint a másik.

Akkor a farizeusok kimenvén, a Heródes pártiakkal mindjárt tanácsot
tartának ellene, hogy elveszítsék őt.

Jézus pedig elméne tanítványaival a tenger mellé és nagy sokaság követé
őt Galileából és Júdeából,

És Jeruzsálemből és Idumeából és a Jordánon túlról; és a Tirus és a
Sidon környékiek is, a mikor hallották, hogy miket mível vala, nagy
sokasággal jövének ő hozzá.

És megmondá tanítványainak, hogy egy kis hajót tartsanak néki készen, a
sokaság miatt, hogy ne szorongassák őt.

Mert sokakat meggyógyított, úgy hogy a kiknek valami bajuk volt, reá
rohanának, hogy illethessék őt.

A tisztátalan lelkek is, mikor meglátták vala őt, leborulának előtte, és
kiáltának, mondván: Te vagy az Istennek a Fia.

Ő pedig erősen fenyegeti vala őket, hogy őt ki ne jelentsék.

Azután felméne a hegyre, és magához szólítá, a kiket akar vala; és hozzá
menének.

És választa tizenkettőt, hogy vele legyenek, és hogy kiküldje őket
prédikálni,

És hatalmuk legyen a betegeket gyógyítani és az ördögöket kiűzni:

Simont, a kinek Péter nevet ada;

És Jakabot a Zebedeus fiát és Jánost a Jakab testvérét; és Boanerges
nevet ada nékik, a mely azt teszi: mennydörgés fiai;

És Andrást és Filepet, Bertalant és Mátét, Tamást és Jakabot az Alfeus
fiát, Taddeust és a kananeai Simont,

És Iskáriótes Júdást, a ki el is árulta őt.

Azután haza térének. És ismét egybegyűle a sokaság, annyira, hogy még
nem is ehetének.

A mint az övéi ezt meghallák, eljövének, hogy megfogják őt; mert azt
mondják vala, hogy magán kívül van.

Az írástudók pedig, a kik Jeruzsálemből jöttek vala le, azt mondák,
hogy: Belzebúb van vele, és: Az ördögök fejedelme által űzi ki az
ördögöket.

Ő pedig magához híván azokat, példázatokban monda nékik: Sátán miként
tud Sátánt kiűzni?

És ha egy ország önmagában meghasonlik, meg nem maradhat az az ország.

És ha egy ház önmagában meghasonlik, meg nem maradhat az a ház.

És ha a Sátán önmaga ellen támadt és maghasonlott, nem maradhat meg,
hanem vége van.

Nem rabolhatja el senki az erősnek kincseit, bemenvén annak házába,
hanemha elébb az erőset megkötözi és azután rabolja ki annak házát.

Bizony mondom néktek, hogy minden bűn megbocsáttatik az emberek fiainak,
még a káromlások is mind, a melyekkel káromlanak:

De a ki a Szent Lélek ellen szól káromlást, nem nyer bocsánatot soha,
hanem örök kárhozatra méltó

Mivelhogy ezt mondják vala: Tisztátalan lélek van benne.

És megérkezének az ő testvérei és az ő anyja, és kívül megállva,
beküldének hozzá, hivatván őt.

Körülötte pedig sokaság ül vala; és mondának néki: Ímé a te anyád és a
te testvéreid ott künn keresnek téged.

Ő pedig felele nékik, mondván: Ki az én anyám vagy kik az én testvéreim?

Azután elnézvén köröskörül a körülötte ülőkön, monda: Ímé az én anyám és
az én testvéreim.

Mert a ki az Isten akaratát cselekszi, az az én fitestvérem és
nőtestvérem és az én anyám.

4. Fejezet

És ismét kezde tanítani a tenger mellett. És nagy sokaság gyűle ő hozzá,
úgy hogy ő a hajóba lépvén, a tengeren ül vala, az egész sokaság pedig a
tenger mellett a földön vala.

És sokat tanítja vala őket példázatokban, és ezt mondja vala nékik
tanításában:

Halljátok: Ímé, a magvető kiméne vetni.

És lőn vetés közben, hogy némely az út mellé esék, és eljövének az égi
madarak és megevék azt.

Némely pedig a köves helyre esék, a hol nem sok földje vala, és hamar
kikele, mivel nem vala mélyen a földben.

Mikor pedig fölkelt a nap, elsűle, és mivelhogy nem volt gyökere,
elszárada.

Némely pedig a tövisek közé esék, és felnevekedének a tövisek és
megfojták azt, és nem ada gyümölcsöt.

Némely pedig a jó földbe esék; és ád vala nevekedő és bővölködő
gyümölcsöt, és némely hoz vala harmincz annyit, némely hatvan annyit,
némely pedig száz annyit.

És monda nékik: A kinek van füle a hallásra, hallja.

Mikor pedig egyedül vala, megkérdezék őt a körülötte lévők a
tizenkettővel együtt a példázat felől.

Ő pedig monda nékik: Néktek adatott, hogy az Isten országának titkát
tudjátok, ama kívül levőknek pedig példázatokban adatnak mindenek,

Hogy nézvén nézzenek és ne lássanak; és hallván halljanak és ne
értsenek, hogy soha meg ne térjenek és bűneik meg ne bocsáttassanak.

És monda nékik: Nem értitek ezt a példázatot? Akkor mimódon értitek meg
majd a többi példázatot?

A magvető az ígét hinti.

Az útfélen valók pedig azok, a kiknek hintik az ígét, de mihelyest
hallják, azonnal eljő a Sátán és elragadja a szívökbe vetett ígét.

És hasonlóképen a köves helyre vetettek azok, a kik mihelyst hallják az
ígét, mindjárt örömmel fogadják,

De nincsen ő bennük gyökere, hanem ideig valók; azután ha nyomorúság
vagy háborúság támad az íge miatt, azonnal megbotránkoznak.

A tövisek közé vetettek pedig azok, a kik az ígét hallják,

De a világi gondok és a gazdagság csalárdsága és egyéb dolgok kívánsága
közbejővén, elfojtják az ígét, és gyümölcstelen lesz.

A jó földbe vetettek pedig azok, a kik hallják az ígét és beveszik,
és gyümölcsöt teremnek, némely harmincz annyit, némely hatvan annyit,
némely száz annyit.

És monda nékik: Avagy azért hozzák-é elő a gyertyát, hogy véka alá
tegyék, vagy az ágy alá? És nem azért-é, hogy a gyertyatartóba tegyék?

Mert nincs semmi rejtett dolog, a mi meg ne jelentetnék; és semmi sem
volt eltitkolva, hanem hogy nyilvánosságra jusson.

Ha valakinek van füle a hallásra, hallja.

És monda nékik: Megjegyezzétek, a mit hallotok: A milyen mértékkel
mértek, olyannal mérnek néktek, sőt ráadást adnak néktek, a kik
halljátok.

Mert a kinek van, annak adatik; és a kinek nincs, attól az is elvétetik,
a mije van.

És monda: Úgy van az Isten országa, mint mikor az ember beveti a magot a
földbe.

És alszik és fölkel éjjel és nappal; a mag pedig kihajt és felnő, ő maga
sem tudja miképen.

Mert magától terem a föld, először füvet, azután kalászt, azután teljes
buzát a kalászban.

Mihelyt pedig a gabona arra való, azonnal sarlót ereszt reá, mert az
aratás elérkezett.

És monda: Mihez hasonlítsuk az Isten országát? Avagy milyen példában
példázzuk azt?

A mustármaghoz, a mely mikor a földbe vettetik, minden földi magnál
kisebb,

És mikor elvettetik, felnő, és minden veteménynél nagyobb lesz és nagy
ágakat hajt, úgy hogy árnyéka alatt fészket rakhatnak az égi madarak.

És sok ilyen példázatban hirdeti vala nékik az ígét, úgy a mint
megérthetik vala.

Példázat nélkül pedig nem szól vala nékik; maguk közt azonban a
tanítványnak mindent megmagyaráz vala.

Azután monda nékik azon a napon, a mint este lőn: Menjünk át a túlsó
partra.

Elbocsátván azért a sokaságot, elvivék őt, úgy a mint a hajóban vala; de
más hajók is valának vele.

Akkor nagy szélvihar támada, a hullámok pedig becsapnak vala a hajóba,
annyira, hogy már-már megtelék.

Ő pedig a hajó hátulsó részében a fejaljon aluszik vala. És fölkelték őt
és mondának néki: Mester, nem törődöl vele, hogy elveszünk?

És felkelvén megdorgálá a szelet, és monda a tengernek: Hallgass, némulj
el! És elállt a szél, és lőn nagy csendesség.

És monda nékik: Miért vagytok ily félénkek? Hogy van, hogy nincs
hitetek?

És megfélemlének nagy félelemmel, és ezt mondják vala egymásnak: Kicsoda
hát ez, hogy mind a szél, mind a tenger engednek néki?

5. Fejezet

És menének a tenger túlsó partjára, a Gadarenusok földére.

És a mint a hajóból kiméne, azonnal elébe méne egy ember a sírboltokból,
a kiben tisztátalan lélek volt,

A kinek lakása a sírboltokban vala; és már lánczokkal sem bírta őt senki
sem lekötni.

Mert sokszor megkötözték őt békókkal és lánczokkal, de ő a lánczokat
szétszaggatta, és a békókat összetörte, és senki sem tudta őt
megfékezni.

És éjjel és nappal mindig a hegyeken és a sírboltokban volt, kiáltozva
és magát kövekkel vagdosva.

Mikor pedig Jézust távolról meglátta, oda futamodék, és elébe borula,

És fennhangon kiáltva monda: Mi közöm nékem te veled, Jézus, a
magasságos Istennek Fia? Az Istenre kényszerítelek, ne kínozz engem.

(Mert ezt mondja vala néki: Eredj ki, tisztátalan lélek, ez emberből.)

És kérdezé tőle: Mi a neved? És felele, mondván: Légió a nevem, mert
sokan vagyunk.

És igen kéré őt, hogy ne küldje el őket arról a vidékről.

Vala pedig ott a hegynél egy nagy disznónyáj, a mely legel vala.

És az ördögök kérik vala őt mindnyájan, mondván: Küldj minket a
disznókba, hogy azokba menjünk be.

És Jézus azonnal megengedé nékik. A tisztátalan lelkek pedig kijövén,
bemenének a disznókba; és a nyáj a meredekről a tengerbe rohana. Valának
pedig mintegy kétezeren; és belefúlának a tengerbe.

A kik pedig őrzik vala a disznókat, elfutának, és hírt vivének a városba
és a falvakba. És kimenének, hogy lássák, mi az, a mi történt.

És menének Jézushoz, és láták, hogy az ördöngős ott ül, fel van
öltözködve és eszénél van, az, a kiben a légió volt; és megfélemlének.

A kik pedig látták, elbeszélék nékik, hogy mi történt vala az
ördöngőssel, és a disznókkal.

És kezdék kérni őt, hogy távozzék el az ő határukból.

Mikor pedig a hajóba beszállott vala, a volt ördöngős kéré őt, hogy vele
lehessen.

De Jézus nem engedé meg néki, hanem monda néki: Eredj haza a tiéidhez,
és jelentsd meg nékik, mely nagy dolgot cselekedett veled az Úr, és mint
könyörült rajtad.

El is méne, és kezdé hirdetni a Tízvárosban, mely nagy dolgot
cselekedett vele Jézus; és mindnyájan elcsodálkozának.

És mikor ismét általment Jézus a hajón a tulsó partra, nagy sokaság
gyűle ő hozzá és vala a tenger mellett.

És ímé, eljöve a zsinagóga fők egyike, névszerint Jairus, és meglátván
őt, lábaihoz esék,

És igen kéré őt, mondván: Az én leánykám halálán van; jer, vesd reá
kezedet, hogy meggyógyuljon és éljen.

El is méne vele, és követé őt nagy sokaság, és összeszorítják vala őt.

És egy asszony, a ki tizenkét év óta vérfolyásos vala,

És sok orvostól sokat szenvedett, és minden vagyonát magára költötte, és
semmit sem javult, sőt inkább még rosszabbul lett,

Mikor Jézus felől hallott vala, a sokaságban hátulról kerülve, illeté
annak ruháját.

Mert ezt mondja vala: Ha csak ruháit illethetem is, meggyógyulok.

És vérének forrása azonnal kiszárada és megérzé testében, hogy
kigyógyult bajából.

Jézus pedig azonnal észrevevén magán, hogy isteni erő áradott ki belőle,
megfordult a sokaságban, és monda: Kicsoda illeté az én ruháimat?

És mondának néki az ő tanítványai: Látod, hogy a sokaság szorít össze
téged, és azt kérdezed: Kicsoda illetett engem?

És körülnéze, hogy lássa azt, a ki ezt cselekedte.

Az asszony pedig tudva, hogy mi történt vele, félve és remegve megy vala
oda és elébe borula, és elmonda néki mindent igazán.

Ő pedig monda néki: Leányom, a te hited megtartott téged. Eredj el
békével, és gyógyulj meg a te bajodból.

Mikor még beszél vala, odajövének a zsinagóga fejétől, mondván: Leányod
meghalt; mit fárasztod tovább a Mestert?

Jézus pedig, a mint hallá a beszédet, a mit mondanak vala, azonnal monda
a zsinagóga fejének: Ne félj, csak higyj.

És senkinek sem engedé, hogy vele menjen, csak Péternek és Jakabnak és
Jánosnak, a Jakab testvérének.

És méne a zsinagóga fejének házához, és látá a zűrzavart, a sok
síránkozót és jajgatót.

És bemenvén, monda nékik: Mit zavarogtok és sírtok? A gyermek nem halt
meg, hanem alszik.

És nevetik vala őt. Ő pedig kiküldvén valamennyit, maga mellé vevé a
gyermeknek atyját és anyját és a vele levőket, és beméne oda, a hol a
gyermek fekszik vala.

És megfogván a gyermeknek kezét, monda néki: Talitha, kúmi; a mi
megmagyarázva azt teszi: Leányka, néked mondom, kelj föl.

És a leányka azonnal fölkele és jár vala. Mert tizenkét esztendős vala.
És nagy csodálkozással csodálkozának.

Ő pedig erősen megparancsolá nékik, hogy ezt senki meg ne tudja. És
mondá, hogy adjanak annak enni.

6. Fejezet

És kiméne onnét, és méne az ő hazájába, és követék őt az ő tanítványai.

És a mint eljött vala a szombat, tanítani kezde a zsinagógában;
és sokan, a kik őt hallák, elálmélkodának vala, mondván: Honnét
vannak ennél ezek? És mely bölcsesség az, a mi néki adatott, hogy ily
csodadolgok is történnek általa?

Avagy nem ez-é az az ácsmester, Máriának a fia, Jakabnak, Józsénak,
Júdásnak és Simonnak pedig testvére? És nincsenek-é itt közöttünk az ő
nőtestvérei is? És megbotránkoznak vala ő benne.

Jézus pedig monda nékik: Nincs próféta tisztesség nélkül csak a maga
hazájában, és a rokonai között és a maga házában.

Nem is tehet vala ott semmi csodát, csak nehány beteget gyógyíta meg,
rájok vetvén kezeit.

És csodálkozik vala azoknak hitetlenségén. Aztán köröskörül járja vala a
falvakat, tanítván.

Majd magához szólítá a tizenkettőt, és kezdé őket kiküldeni +
kettőnként, és ada nékik hatalmat a tisztátalan lelkeken.

És megparancsolá nékik, hogy az útra semmit ne vigyenek egy pálczán
kívül; se táskát, se kenyeret, se pénzt az övükben;

Hanem kössenek sarut, de két ruhát ne öltsenek.

És monda nékik: A hol valamely házba bementek, ott maradjatok mindaddig,
a míg tovább mentek onnét.

A kik pedig nem fogadnak titeket, sem nem hallgatnak rátok, onnét
kimenvén, verjétek le a port lábaitokról, bizonyságul ő ellenök. Bizony
mondom néktek: Sodomának vagy Gomorának tűrhetőbb lesz a dolga az ítélet
napján, mint annak a városnak.

Kimenvén azért, prédikálják vala, hogy térjenek meg.

És sok ördögöt űznek vala ki, és olajjal sok beteget megkennek és
meggyógyítnak vala.

És meghallá ezeket Heródes király (mert nyilvánvalóvá lőn az ő neve) és
monda: Keresztelő János támadt fel a halálból és azért működnek benne ez
erők.

Némelyek azt mondják vala, hogy Illés ő mások meg azt mondják vala, hogy
Próféta, vagy olyan, mint egy a próféták közül.

Heródes pedig ezeket hallván, monda: A kinek én fejét vétetém, az a
János ez; ő támadt fel a halálból.

Mert maga Heródes fogatta el és vettette vala börtönbe Jánost, Heródiás
miatt, Fülöpnek, az ő testvérének felesége miatt, mivelhogy azt vette
vala feleségül.

Mert János azt mondá Heródesnek: Nem szabad néked a testvéred
feleségével élned.

Heródiás pedig ólálkodik vala utána, és meg akarja vala őt ölni; de nem
teheté.

Mert Heródes fél vala Jánostól, igaz és szent embernek ismervén őt, és
oltalmazá őt; és ráhallgatván, sok dologban követi, és örömest hallgatja
vala őt.

De egy alkalmatos nap jöttével, mikor Heródes a maga születése ünnepén
nagyjainak, vezéreinek és Galilea előkelő embereinek lakomát ad vala.

És ennek a Heródiásnak a leánya beméne és tánczola, és megtetszék
Heródesnek és a vendégeknek, monda a király a leánynak: Kérj tőlem, a
mit akarsz, és megadom néked.

És megesküvék néki, hogy: Bármit kérsz tőlem, megadom néked, még ha
országom felét is.

Az pedig kimenvén, monda az ő anyjának: Mit kérjek? Ez pedig mondja: A
Keresztelő János fejét.

És a királyhoz nagy sietve azonnal bemenvén, kéré őt mondván: Akarom,
hogy mindjárt add ide nékem a Keresztelő János fejét egy tálban.

A király pedig noha igen megszomorodék, eskűje és a vendégek miatt nem
akará őt elutasítani.

És azonnal hóhért küldvén a király, megparancsolá, hogy hozzák el annak
fejét.

Ez pedig elmenvén, fejét vevé annak a börtönben, és előhozá a fejét egy
tálban és adá a leánynak; a leány pedig az anyjának adá azt.

A tanítványai pedig, a mikor ezt meghallották vala, eljövének, és
elvivék a testét, és sírba tevék.

És az apostolok összegyűlekezének Jézushoz, és elbeszélének néki
mindent, azt is, a miket cselekedtek, azt is, a miket tanítottak vala.

Ő pedig monda nékik: Jertek el csupán ti magatok valamely puszta helyre
és pihenjetek meg egy kevéssé. Mert sokan valának a járó-kelők, és még
evésre sem volt alkalmas idejök.

És elmenének hajón egy puszta helyre csupán ő magok.

A sokaság pedig meglátá őket, a mint mennek vala, és sokan megismerék
őt; és minden városból egybefutának oda gyalog, és megelőzék őket, és
hozzá gyülekezének.

És kimenvén Jézus nagy sokaságot láta, és megszáná őket, mert olyanok
valának, mint a pásztor nélkül való juhok. És kezdé őket sokra tanítani.

Mikor pedig immár nagy idő vala, hozzámenvén az ő tanítványai mondának:
Puszta ez a hely, és immár nagy idő van:

Bocsásd el őket, hogy elmenvén a körülfekvő majorokba és falvakba,
vegyenek magoknak kenyeret; mert nincs mit enniök.

Ő pedig felelvén, monda nékik: Adjatok nékik ti enniök. És mondának
néki: Elmenvén, vegyünk-é kétszáz pénz árú kenyeret, hogy enni adjunk
nékik?

Ő pedig monda nékik: Hány kenyeretek van? Menjetek és nézzétek meg. És
megtudván, mondának: Öt, és két halunk.

És parancsolá nékik, hogy ültessenek le mindenkit csoportonként a zöld
pázsitra.

Letelepedének azért szakaszonként, százával és ötvenével.

Ő pedig vette vala az öt kenyeret és a két halat, és az égre tekintvén,
hálákat ada; és megszegé a kenyereket és adá tanítványainak, hogy tegyék
azok elé és a két halat is elosztá mindnyájok között.

Evének azért mindnyájan, és megelégedének;

És maradékot is szedének fel tizenkét tele kosárral, és a halakból is.

A kik pedig a kenyerekből ettek, mintegy ötezeren valának férfiak.

És azonnal kényszeríté tanítványait, hogy hajóba szálljanak, és menjenek
át előre a túlsó partra Bethsaida felé, a míg ő a sokaságot elbocsátja.

Minekutána pedig elbocsátotta őket, fölméne a hegyre imádkozni.

És mikor beesteledék, a hajó a tenger közepén vala, ő pedig egymaga a
szárazon.

És látá őket, a mint vesződnek az evezéssel; mert a szél szembe fú vala
velök; és az éj negyedik szakában hozzájuk méne a tengeren járva; és el
akar vala haladni mellettük.

Azok pedig látván őt a tengeren járni, kisértetnek vélték, és
felkiáltának;

Mert mindnyájan látják vala őt és megrémülének. De ő azonnal megszólítá
őket, és monda nékik: Bízzatok; én vagyok, ne féljetek.

Ekkor beméne hozzájuk a hajóba, és elállt a szél; ők pedig magukban
szerfölött álmélkodnak és csodálkoznak vala.

Mert nem okultak a kenyereken, mivelhogy a szívök meg vala keményedve.

És átkelve, eljutának a Genezáret földére, és kikötének.

De mihelyt kiszálltak a hajóból, azonnal megismerék őt,

És azt az egész környéket befutván, kezdék a betegeket a nyoszolyákon
ide-oda hordozni, a merre hallják vala, hogy ő ott van.

És a hová bemegy vala a falvakba vagy városokba vagy majorokba, a
betegeket letevék a piaczokon, és kérik vala őt, hogy legalább a ruhája
szegélyét illethessék. És valahányan csak illeték, meggyógyulának.

7. Fejezet

És hozzá gyűlének a farizeusok és némelyek az írástudók közül, a kik
Jeruzsálemből jöttek vala.

És látván, hogy az ő tanítványai közül némelyek közönséges, azaz
mosdatlan kézzel esznek kenyeret, panaszkodának.

Mert a farizeusok és a zsidók mind, a régiek rendelését követve, nem
esznek, hanemha kezöket erősen megmossák;

És piaczról jövén sem esznek, ha meg nem mosakodnak; és sok egyéb is
van, a minek megtartását átvették, poharaknak, korsóknak, rézedényeknek
és nyoszolyáknak megmosását.

Azután megkérdék őt a farizeusok és az írástudók: Mi az oka, hogy a te
tanítványaid nem járnak a régiek rendelése szerint, hanem mosdatlan
kézzel esznek kenyeret?

Ő pedig felelvén, monda nékik: Igazán jövendölt felőletek, képmutatók
felől Ésaiás próféta, a mint meg van írva: Ez a nép ajkaival tisztel
engem, a szívök pedig távol van tőlem.

Pedig hiába tisztelnek engem, ha oly tudományokat tanítanak, a melyek
embereknek parancsolatai.

Mert az Isten parancsolatját elhagyva, az emberek rendelését tartjátok
meg, korsóknak és poharaknak mosását; és sok egyéb efféléket is
cselekesztek.

És monda nékik: Az Isten parancsolatját szépen félre teszitek, azért,
hogy a magatok rendelését tartsátok meg.

Mert Mózes azt mondotta: Tiszteld atyádat és anyádat. És: A ki atyját
vagy anyját szidalmazza, halállal haljon meg.

Ti pedig azt mondjátok: Ha valaki ezt mondja atyjának vagy anyjának:
Korbán (azaz: templomi ajándék) az, a mivel megsegíthetnélek:

Úgy már nem engeditek, hogy az atyjával vagy anyjával valami jót tegyen,

Eltörölvén az Isten beszédét a ti rendelésetekkel, a melyet rendeltetek;
és sok effélét is cselekesztek.

És előszólítván az egész sokaságot, monda nékik: Hallgassatok reám
mindnyájan és értsétek meg:

Nincs semmi az emberen kívülvaló, a mi bemenvén ő belé,
megfertőztethetné őt; hanem a mik belőle jőnek ki, azok fertőztetik meg
az embert.

Ha valakinek van füle a hallásra, hallja.

És mikor házba ment vala be a sokaság közül, megkérdezék őt tanítványai
a példázat felől.

És monda nékik: Ti is ennyire tudatlanok vagytok-é? Nem értitek-é, hogy
a mi kívülről megy az emberbe, semmi sem fertőztetheti meg őt?

Mert nem a szívébe megy be, hanem a gyomrába; és az árnyékszékbe kerül,
a mely minden eledelt megtisztít.

Monda továbbá: A mi az emberből jő ki, az fertőzteti meg az embert.

Mert onnan belőlről, az emberek szívéből származnak a gonosz gondolatok,
házasságtörések, paráznaságok, gyilkosságok,

Lopások, telhetetlenségek, gonoszságok, álnokság, szemérmetlenség,
gonosz szem, káromlás, kevélység, bolondság:

Mind ezek a gonoszságok belőlről jőnek ki, és megfertőztetik az embert.

És onnét fölkelvén, elméne Tírus és Sídon határaiba; és házba menvén,
nem akará, hogy valaki észrevegye, de nem titkolhatá el magát.

Mert hallván felőle egy asszony, a kinek leányában tisztátalan lélek
vala, eljőve és lábaihoz borula.

Ez az asszony pedig pogány vala síro-fenicziai származású. És kéré őt,
hogy űzze ki az ő leányából az ördögöt.

Jézus pedig monda néki: Engedd, hogy először a fiak elégíttessenek meg.
Mert nem jó a fiak kenyerét elvenni, és az ebeknek vetni.

Az pedig felele és monda néki: Úgy van Uram; de hiszen az ebek is esznek
az asztal alatt a gyermekek morzsalékaiból.

Erre monda néki: E beszédért, eredj el; az ördög kiment a te leányodból.

És haza menvén, úgy találá, hogy az ördög kiment, a leány pedig az ágyon
feküvék.

Aztán ismét kimenvén Tírus és Sídon határaiból, a galileai tengerhez
méne, a Tízváros határain át.

És hozának néki egy nehezen szóló siketet, és kérik vala őt, hogy vesse
reá kezét.

Ő pedig, mikor kivitte vala azt a sokaság közül egy magát, az újjait
annak fülébe bocsátá, és köpvén illeté annak nyelvét,

És föltekintvén az égre, fohászkodék, és monda néki: Effata, azaz:
nyilatkozzál meg.

És azonnal megnyilatkozának annak fülei: és nyelvének kötele megoldódék,
és helyesen beszél vala.

És megparancsolá nékik, hogy senkinek se mondják el; de mennél inkább
tiltja vala, annál inkább híresztelék.

És szerfelett álmélkodnak vala, ezt mondván: Mindent jól cselekedett; a
siketeket is hallókká teszi, a némákat is beszélőkké.

8. Fejezet

Azokban a napokban, mivelhogy fölötte nagy volt a sokaság, és nem volt
mit enniök, magához szólította Jézus az ő tanítványait, és monda nékik:

Szánakozom e sokaságon, mert immár harmad napja hogy velem vannak, és
nincs mit enniök;

És ha éhen bocsátom haza őket, kidőlnek az úton; mert némelyek ő közülök
messzünnen jöttek.

Az ő tanítványai pedig felelének néki: Honnan elégíthetné meg ezeket
valaki kenyérrel itt e pusztában?

És megkérdé őket: Hány kenyeretek van? Azok pedig mondának: Hét.

Akkor megparancsolá a sokaságnak, hogy telepedjenek le a földre.
És vevén a hét kenyeret, és hálákat adván, megszegé, és adá az ő
tanítványainak, hogy eléjök tegyék. És a sokaság elé tevék.

Volt egy kevés haluk is. És hálákat adván mondá, hogy tegyék eléjök
azokat is.

Evének azért, és megelégedének; és fölszedék a maradék darabokat, hét
kosárral.

Valának pedig a kik ettek mintegy négyezeren; és elbocsátá őket.

És azonnal a hajóba szálla tanítványaival, és méne Dalmánuta vidékére.

És kijövének a farizeusok, és kezdék őt faggatni, mennyei jelt kívánván
tőle, hogy kísértsék őt.

Ő pedig lelkében felfohászkodván, monda: Miért kíván jelt ez a
nemzetség? Bizony mondom néktek: Nem adatik jel ennek a nemzetségnek.

És ott hagyván őket, ismét hajóba szálla, és a túlsó partra méne.

De elfelejtének kenyeret vinni, és egy kenyérnél nem vala velök több a
hajóban.

És ő inti vala őket, mondván: Vigyázzatok, őrizkedjetek a farizeusok
kovászától és a + Heródes kovászától!

Ekkor egymás között tanakodván, mondának: Nincs kenyerünk.

Jézus pedig észrevévén ezt, monda nékik: Mit tanakodtok, hogy nincsen
kenyeretek? Még sem látjátok-é be és nem értitek-é? Mégis kemény-é a
szívetek?

Szemeitek lévén, nem láttok-é? és füleitek lévén, nem hallotok-é? és nem
emlékeztek-é?

Mikor az öt kenyeret megszegtem az ötezernek, hány kosarat hoztatok el
darabokkal tele? Mondának néki: Tizenkettőt.

Mikor pedig a hetet a négyezernek, hány kosarat hoztatok el darabokkal
tele? Azok pedig mondának: Hetet.

És monda nékik: Hogy nem értitek hát?

Azután Bethsaidába méne; és egy vakot vivének hozzá és kérik vala őt,
hogy illesse azt.

Ő pedig megfogván a vaknak kezét, kivezeté őt a falun kívül; és a
szemeibe köpvén és kezeit reá tévén, megkérdé őt, ha lát-é valamit?

Az pedig föltekintvén, monda: Látom az embereket, mint valami járkáló
fákat.

Azután kezeit ismét ráveté annak szemeire, és feltekintete véle. És
megépüle, és látá messze és világosan mindent.

És haza küldé, mondván: Se a faluba be ne menj, se senkinek el ne mondd
a faluban.

És elméne Jézus és az ő tanítványai Czézárea Filippi falvaiba; és
útközben megkérdé az ő tanítványait, mondván nékik: Kinek mondanak engem
az emberek?

Ők pedig felelének: Keresztelő Jánosnak; és némelyek Illésnek; némelyek
pedig egynek a próféták közül.

És ő monda nékik: Ti pedig kinek mondotok engem? Felelvén pedig Péter,
monda néki: Te vagy a Krisztus.

És rájok parancsola, hogy senkinek se szóljanak felőle.

És kezdé őket tanítani, hogy az ember Fiának sokat kell szenvedni, és
megvettetni a vénektől és a főpapoktól és írástudóktól, és megöletni, és
harmadnapra feltámadni.

És ezt nyilván mondja vala. Péter pedig magához vonván őt, kezdé
dorgálni.

És ő megfordulván és az ő tanítványaira tekintvén, megfeddé Pétert,
mondván: Távozz tőlem Sátán, mert nem gondolsz az Isten dolgaira, hanem
az emberi dolgokra.

A sokaságot pedig az ő tanítványaival együtt magához szólítván, monda
nékik: Ha valaki én utánam akar jőni, tagadja meg magát, és vegye fel az
ő keresztjét, és kövessen engem.

Mert valaki meg akarja tartani az ő életét, elveszti azt; valaki pedig
elveszti az ő életét én érettem és az evangyéliomért, az megtalálja azt.

Mert mit használ az embernek, ha az egész világot megnyeri, lelkében
pedig kárt vall?

Avagy mit adhat az ember váltságul az ő lelkéért?

Mert valaki szégyel engem és az én beszédeimet e parázna és bűnös
nemzetség között, az embernek Fia is szégyelni fogja azt, mikor eljő az
ő Atyja dicsőségében a szent angyalokkal.

9. Fejezet

Azután monda nékik: Bizony mondom néktek, hogy vannak némelyek az itt
állók között, a kik nem kóstolnak addig halált, a míg meg nem látják,
hogy az Isten országa eljött hatalommal.

És hat nap múlva magához vevé Jézus Pétert és Jakabot és Jánost, és
felvivé őket csupán magukban egy magas hegyre. És elváltozék előttük;

És a ruhája fényes lőn, igen fehér, mint a hó, mihez hasonlót a
ruhafestő e földön nem fehéríthet.

És megjelenék nékik Mózes Illéssel együtt, és beszélnek vala Jézussal.

Péter pedig megszólalván, monda Jézusnak: Mester, jó nékünk itt lenni:
csináljunk azért három hajlékot, néked egyet, Mózesnek is egyet,
Illésnek is egyet.

De nem tudja vala mit beszél, mivelhogy megrémülének.

És felhő támada, mely őket befogá, és a felhőből szózat jöve, mondván:
Ez az én szerelmes Fiam; őt hallgassátok.

És mikor nagyhirtelen körültekintének, senkit sem látának többé maguk
körül, egyedül a Jézust.

Mikor pedig a hegyről leszállának, megparancsolá nékik, hogy senkinek se
beszéljék el, a mit láttak vala, csak a mikor az embernek Fia a halálból
feltámad.

És ezt a szót megtarták magukban, tudakozván egymás között, mit tesz a
halálból feltámadni?

És megkérdezék őt, mondván: Miért mondják az írástudók, hogy előbb
Illésnek kell eljőnie?

Ő pedig felelvén, monda nékik: Illés ugyan előbb eljövén helyre állít
mindent; de hogyan van az embernek Fiáról megírva, hogy sokat kell
szenvednie és megvettetnie?

De mondom néktek, hogy Illés is eljött, és azt cselekedték vele, a mit
akartak, a mint meg van + írva ő felőle.

És mikor a tanítványokhoz ment vala, nagy sokaságot láta körülöttök, és
írástudókat, a kik azokkal versengenek vala.

És az egész sokaság meglátván őt, azonnal elálmélkodék, és hozzásietvén
köszönté őt.

Ő pedig megkérdezé az írástudókat: Mit versengetek ezekkel?

És felelvén egy a sokaságból, monda: Mester, ide hoztam hozzád az én
fiamat, a kiben néma lélek van.

És a hol csak előfogja, szaggatja őt; ő pedig tajtékot túr, a fogát
csikorgatja, és elfonnyad. Mondám hát tanítványaidnak, hogy űzzék ki
azt, de nem tudták.

Ő pedig felelvén néki, monda: Óh hitetlen nemzetség, meddig leszek még
veletek? Meddig szenvedlek még titeket? Hozzátok őt hozzám.

És hozzá vivék azt; és mihelyt ő meglátta azt, a lélek azonnal szaggatá
azt; és leesvén a földre, tajtékot túrván fetreng vala.

És megkérdezé az atyját: Mennyi ideje, hogy ez esett rajta? Az pedig
monda: Gyermeksége óta.

És gyakorta veté őt tűzbe is, vízbe is, hogy elveszítse őt; de ha
valamit tehetsz, légy segítségül nékünk, könyörülvén rajtunk.

Jézus pedig monda néki: Ha hiheted azt, minden lehetséges a hívőnek.

A gyermek atyja pedig azonnal kiáltván, könnyhullatással monda: Hiszek
Uram! Légy segítségül az én hitetlenségemnek.

Jézus pedig mikor látta vala, hogy a sokaság még inkább összetódul,
megdorgálá a tisztátalan lelket, mondván néki: Te néma és siket lélek,
én parancsolom néked, menj ki belőle, és többé belé ne menj!

És kiáltás és erős szaggatás között kiméne; az pedig olyan lőn, mint egy
halott, annyira, hogy sokan azt mondják vala, hogy meghalt.

Jézus pedig megfogván kezét, fölemelé és az fölkele.

Mikor pedig bement vala a házba, tanítványai megkérdezék őt külön: Mi
miért nem űzhettük ki azt?

Ő pedig monda nékik: Ez a faj semmivel sem űzhető ki, csupán
könyörgéssel és bőjtöléssel.

És onnét kimenvén, Galileán mennek vala át; és nem akará, hogy valaki
megtudja.

Mert tanítja vala tanítványait, és ezt mondja vala nékik: Az embernek
Fia az emberek kezébe adatik, és megölik őt; de ha megölték, harmadnapra
föltámad.

De ők nem értik vala e mondást, és féltek őt megkérdezni.

És elméne Kapernaumba. És odahaza megkérdezé őket: Mi felett
vetekedtetek egymással az úton?

De ők hallgatának, mert egymás között a felett vetekedtek vala az úton,
ki a nagyobb?

És leülvén, odaszólítá a tizenkettőt, és monda nékik: Ha valaki első
akar lenni, legyen mindenek között utolsó és mindeneknek szolgája.

És előfogván egy gyermeket, közéjök állatá azt; és ölébe vévén azt,
monda nékik:

A ki az ilyen gyermekek közül egyet befogad az én nevemben, engem fogad
be; és a ki engem befogad, nem engem fogad be, hanem azt, a ki engem
elbocsátott.

János pedig felele néki, mondván: Mester, látánk valakit, a ki a te
neveddel ördögöket űz, a ki nem követ minket; és eltiltók őt, mivelhogy
nem követ minket.

Jézus pedig monda: Ne tiltsátok el őt; mert senki sincs, a ki csodát
tesz az én nevemben és mindjárt gonoszul szólhatna felőlem.

Mert a ki nincs ellenünk, mellettünk van.

Mert a ki innotok ád egy pohár vizet az én nevemben, mivelhogy a
Krisztuséi vagytok, bizony mondom néktek, el nem veszti az ő jutalmát.

A ki pedig megbotránkoztat egyet ama kicsinyek közül, a kik én bennem
hisznek, jobb annak, ha malomkövet kötnek a nyakára, és a tengerbe
vetik.

És ha megbotránkoztat téged a te kezed, vágd le azt: jobb néked
csonkán bemenned az életre, mint két kézzel menned a gyehennára, a
megolthatatlan tűzre.

A hol az ő férgök meg nem hal, és tüzök el nem aluszik.

És ha a te lábad botránkoztat meg téged, vágd le azt: jobb néked
sántán bemenned az életre, mint két lábbal vettetned a gyehennára, a
megolthatatlan tűzre.

A hol az ő férgök meg nem hal, és tüzök el nem aluszik.

És ha a te szemed botránkoztat meg téged, vájd ki azt: jobb néked
félszemmel bemenned az Isten országába, mint két szemmel vettetned a
tüzes gyehennára.

A hol az ő férgök meg nem hal, és tüzök el nem aluszik.

Mert mindenki tűzzel sózatik meg, és minden áldozat sóval sózatik meg.

Jó a só: de ha a só ízét veszti, mivel adtok ízt néki? Legyen bennetek
só, és legyetek békében egymással.

10. Fejezet

Onnan pedig felkelvén Judea határaiba méne, a Jordánon túl való részen
által; és ismét sokaság gyűl vala hozzá ő pedig szokása szerint ismét
tanítja vala őket.

És a farizeusok hozzámenvén megkérdezék tőle, ha szabad-é férjnek
feleségét elbocsátani, kísértvén őt.

Ő pedig felelvén, monda nékik: Mit parancsolt néktek Mózes?

Ők pedig mondának: Mózes megengedte, hogy válólevelet írjunk, és
elváljunk.

És Jézus felelvén, monda nékik: A ti szívetek keménysége miatt írta
néktek ezt a parancsolatot;

De a teremtés kezdete óta férfiúvá és asszonnyá teremté őket az Isten.

Annakokáért elhagyja az ember az ő atyját és anyját; és ragaszkodik a
feleségéhez,

És lesznek ketten egy testté! Azért többé nem két, hanem egy test.

Annakokáért a mit az Isten egybe szerkesztett, ember el ne válaszsza.

És odahaza az ő tanítványai ismét megkérdezék őt e dolog felől.

Ő pedig monda nékik: A ki elbocsátja feleségét és mást vesz el,
házasságtörést követ el az ellen.

Ha pedig a feleség hagyja el a férjét és mással kel egybe,
házasságtörést követ el.

Ekkor gyermekeket hozának hozzá, hogy illesse meg őket; a tanítványok
pedig feddik vala azokat, a kik hozák.

Jézus pedig ezt látván, haragra gerjede és monda nékik: Engedjétek
hozzám jőni a gyermekeket és ne tiltsátok el őket; mert ilyeneké az
Istennek országa.

Bizony mondom néktek: A ki nem úgy fogadja az Isten országát, mint
gyermek, semmiképen sem megy be abba.

Aztán ölébe vevé azokat, és kezét rájok vetvén, megáldá őket.

És mikor útnak indult vala, hozzá futván egy ember és letérdelvén
előtte, kérdezi vala őt: Jó Mester, mit cselekedjem, hogy az örökéletet
elnyerhessem?

Jézus pedig monda néki: Miért mondasz engem jónak? Senki sem jó, csak
egy, az Isten.

A parancsolatokat tudod: Ne paráználkodjál; ne ölj; ne lopj; hamis
tanubizonyságot ne tégy, kárt ne tégy; tiszteljed atyádat és anyádat.

Az pedig felelvén, monda néki: Mester, mindezeket megtartottam
ifjúságomtól fogva.

Jézus pedig rátekintvén, megkedvelé őt, és monda néki: Egy fogyatkozásod
van; eredj el, add el minden vagyonodat, és add a szegényeknek, és
kincsed lesz mennyben; és jer, kövess engem, felvévén a keresztet.

Az pedig elszomorodván e beszéden, elméne búsan; mert sok jószága vala.

Jézus pedig körültekintvén, monda tanítványainak: Mily nehezen mennek be
az Isten országába, a kiknek gazdagságuk van!

A tanítványok pedig álmélkodának az ő beszédén; de Jézus ismét felelvén,
monda nékik: Gyermekeim, mily nehéz azoknak, a kik a gazdagságban
bíznak, az Isten országába bemenni!

Könnyebb a tevének a tű fokán átmenni, hogynem a gazdagnak az Isten
országába bejutni.

Azok pedig még inkább álmélkodnak vala, mondván magok között: Kicsoda
idvezülhet tehát?

Jézus pedig rájuk tekintvén, monda: Az embereknél lehetetlen, de nem az
Istennél; mert az Istennél minden lehetséges.

És Péter kezdé mondani néki: Ímé, mi elhagytunk mindent, és követtünk
téged.

Jézus pedig felelvén, monda: Bizony mondom néktek, senki sincs, a ki
elhagyta házát, vagy fitestvéreit, vagy nőtestvéreit, vagy atyját, vagy
anyját, vagy feleségét, vagy gyermekeit, vagy szántóföldeit én érettem
és az evangyéliomért,

A ki százannyit ne kapna most ebben az időben, házakat, fitestvéreket,
nőtestvéreket, anyákat, gyermekeket és szántóföldeket, üldözésekkel
együtt; a jövendő világon pedig örök életet.

Sok elsők pedig lesznek utolsók, és sok utolsók elsők.

Útban valának pedig Jeruzsálembe menve fel; és előttök megy vala Jézus,
ők pedig álmélkodának, és követvén őt, félnek vala. És ő a tizenkettőt
ismét maga mellé vévén, kezde nékik szólni azokról a dolgokról, a mik
majd vele történnek,

Mondván: Ímé, felmegyünk Jeruzsálembe, és az embernek Fia átadatik a
főpapoknak és az írástudóknak, és halálra kárhoztatják őt, és a pogányok
kezébe adják őt;

És megcsúfolják őt, és megostorozzák őt, és megköpdösik őt, és megölik
őt; de harmadnapon feltámad.

És hozzájárulának Jakab és János, a Zebedeus fiai, ezt mondván: Mester,
szeretnők, hogy a mire kérünk, tedd meg nékünk.

Ő pedig monda nékik: Mit kívántok, hogy tegyek veletek?

Azok pedig mondának néki: Add meg nékünk, hogy egyikünk jobb kezed
felől, másikunk pedig bal kezed felől üljön a te dicsőségedben.

Jézus pedig monda nékik: Nem tudjátok, mit kértek. Megihatjátok-é a
pohárt, a melyet én megiszom; és megkeresztelkedhettek-é + azzal a
keresztséggel, a melylyel én megkeresztelkedem?

Azok pedig mondának néki: Megtehetjük. Jézus pedig monda nékik: A
pohárt ugyan, a melyet én megiszom, megiszszátok, és a keresztséggel, a
melylyel én megkeresztelkedem, megkeresztelkedtek;

De az én jobb és bal kezem felől való ülést nem az én dolgom megadni,
hanem azoké lesz az, a kiknek elkészíttetett.

És hallván ezt a tíz tanítvány, haragudni kezdének Jakabra és Jánosra.

Jézus pedig magához szólítván őket, monda nékik: Tudjátok, hogy azok, a
kik a pogányok között fejedelmeknek tartanak, uralkodnak felettök, és az
ő nagyjaik hatalmaskodnak rajtok.

De nem így lesz közöttetek; hanem, a ki nagy akar lenni közöttetek, az
legyen a ti szolgátok;

És a ki közületek első akar lenni, mindenkinek szolgája legyen:

Mert az embernek Fia sem azért jött, hogy néki szolgáljanak, hanem hogy
ő szolgáljon, és adja az ő életét váltságul sokakért.

És Jerikóba érkezének: és mikor ő és az ő tanítványai és nagy sokaság
Jerikóból kimennek vala, a Timeus fia, a vak Bartimeus, ott üle az úton,
koldulván.

És a mikor meghallá, hogy ez a Názáreti Jézus, kezde kiáltani, mondván:
Jézus, Dávidnak Fia, könyörülj rajtam!

És sokan feddik vala őt, hogy hallgasson; de ő annál jobban kiáltja
vala: Dávidnak Fia, könyörülj rajtam!

Akkor Jézus megállván, mondá, hogy hívják elő. És előhívják vala a
vakot, mondván néki: Bízzál; kelj föl, hív tégedet.

Az pedig felső ruháját ledobván, és felkelvén, Jézushoz méne.

És felelvén Jézus, monda néki: Mit akarsz, hogy cselekedjem veled? A vak
pedig monda néki: Mester, hogy lássak.

Jézus pedig monda néki: Eredj el, a te hited megtartott téged. És
azonnal megjött a szemevilága, és követi vala Jézust az úton.

11. Fejezet

És mikor Jeruzsálemhez közeledének, Bethfagé és Bethánia felé, az
olajfák hegyénél, elkülde kettőt tanítványai közül,

És monda nékik: Eredjetek abba a faluba, a mely előttetek van; és a
mikor abba bejuttok, azonnal találtok egy megkötött vemhet, a melyen
ember nem ült még soha; azt oldjátok el és hozzátok ide.

És ha valaki azt mondja néktek: Miért teszitek ezt? mondjátok: Az Úrnak
van szüksége reá. És azonnal elbocsátja azt ide.

Elmenének azért és megtalálák a megkötött vemhet, az ajtónál kívül a
kettős útnál, és eloldák azt.

Az ott állók közül pedig némelyek mondának nékik: Mit míveltek, hogy
eloldjátok a vemhet?

Ők pedig felelének nékik, úgy, a mint Jézus megparancsolta vala. És
elbocsáták őket.

És oda vivék a vemhet Jézushoz, és ráveték felső ruháikat; ő pedig
felüle reá.

Sokan pedig felső ruháikat az útra teríték, mások pedig ágakat
szegdelnek vala a fákról és az útra hányják vala.

A kik pedig előtte menének, és a kik követék, kiáltának, mondván:
Hozsánna! Áldott, a ki jő az Úrnak nevében!

Áldott a mi Atyánknak, Dávidnak országa, a mely jő az Úrnak nevében!
Hozsánna a magasságban!

És beméne Jézus Jeruzsálembe, és a templomba; és mindent körülnézvén,
mivelhogy az idő már késő vala, kiméne Bethániába a tizenkettővel.

És másnap, mikor Bethániából kimentek vala, megéhezék.

És meglátván messziről egy fügefát, a mely leveles vala, odaméne, ha
talán találna valamit rajta: de odaérvén ahhoz, levélnél egyebet semmit
sem talála; mert nem vala fügeérésnek ideje.

Akkor felelvén Jézus, monda a fügefának: Soha örökké ne egyék rólad
gyümölcsöt senki. És hallák az ő tanítványai.

És Jeruzsálembe érkezének. És Jézus bemenvén a templomba, kezdé kiűzni
azokat, a kik a templomban árulnak és vásárolnak vala; a pénzváltók
asztalait, és a galambárúsok székeit pedig felforgatá

És nem engedi vala, hogy valaki edényt vigyen a templomon keresztül.

És tanít vala, mondván nékik: Nincsen-é megírva: Az én házam imádság
házának neveztetik minden nép között? Ti pedig + rablók barlangjává
tettétek azt.

És meghallák az írástudók és a főpapok, és tanakodnak vala, hogy mi
módon veszíthetnék el őt. Mert félnek vala tőle, mivelhogy az egész
sokaság álmélkodik vala az ő tanításán.

És mikor beestveledék, kiméne a városból.

Reggel pedig, a mikor mellette menének el, látják vala, hogy a fügefa
gyökerestől kiszáradott.

És Péter visszaemlékezvén, monda néki: Mester nézd, a fügefa, a melyet
megátkoztál, kiszáradott.

És Jézus felelvén, monda nékik: Legyen hitetek Istenben.

Mert bizony mondom néktek, ha valaki azt mondja ennek a hegynek: Kelj
fel és ugorjál a tengerbe! és szívében nem kételkedik, hanem hiszi, hogy
a mit mond, megtörténik, meg lesz néki, a mit mondott.

Azért mondom néktek: A mit könyörgéstekben kértek, higyjétek, hogy
mindazt megnyeritek, és meglészen néktek.

És mikor imádkozva megállotok, bocsássátok meg, ha valaki ellen valami
panaszotok van; hogy a ti mennyei Atyátok is megbocsássa néktek a ti
vétkeiteket.

Ha pedig ti meg nem bocsátotok, a ti mennyei Atyátok sem bocsátja meg a
ti vétkeiteket.

És ismét Jeruzsálembe menének. Mikor pedig ő a templomban körüljára,
hozzámennek vala a főpapok és az írástudók és a vének.

És mondának néki: Micsoda hatalommal cselekszed ezeket? és ki adta néked
a hatalmat, hogy ezeket cselekedd?

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Én is kérdek egy dolgot tőletek, és
feleljetek meg nékem, akkor megmondom néktek, hogy miféle hatalomnál
fogva cselekszem ezeket:

A János keresztsége mennyből vala-é, vagy emberektől? feleljetek nékem.

Azok pedig tanakodnak vala maguk között, mondván: Ha azt mondjuk:
Mennyből, azt fogja mondani: Miért nem hittetek tehát néki?

Ha pedig azt mondjuk: Emberektől, - félnek vala a néptől. Mert mindenki
azt tartja vala Jánosról, hogy valóban próféta vala.

Felelvén tehát, mondának Jézusnak: Nem tudjuk. Jézus is felelvén, monda
nékik: Én sem mondom meg néktek, miféle hatalomnál fogva cselekszem
ezeket.

12. Fejezet

És kezde nékik példázatokban beszélni: Egy ember + szőlőt ültetett,
és körülvevé gyepűvel, és sajtót ása, és tornyot építe, és kiadá azt
munkásoknak, és elutazék.

És a maga idejében szolgát külde a munkásokhoz, hogy kapjon a
munkásoktól a szőlő gyümölcséből.

Azok pedig megfogván azt, megverék, és üresen küldék vissza.

És ismét külde hozzájuk egy másik szolgát; azt pedig kővel dobálván meg,
fejét betörék, és gyalázattal illetve, visszaküldék.

És ismét másikat külde; ezt pedig megölék: és sok másokat; némelyeket
megvervén, némelyeket pedig megölvén.

Minthogy pedig még egy egyetlen szerelmes fia is vala, utoljára azt is
elküldé hozzájok, ezt mondván: A fiamat meg fogják becsülni.

Azok a munkások azonban ezt mondák magok között: Ez az örökös; jertek,
öljük meg őt, és a miénk lesz az örökség.

És megfogván azt, megölék, és a szőlőn kívül veték.

Mit cselekszik hát a szőlőnek ura? Eljő és elveszti a munkásokat, és a
szőlőt másoknak adja.

Ezt az írást sem olvastátok-é? A mely követ az építők megvetettek, az
lett a szeglet fejévé.

Az Úrtól lett ez, és csodálatos a mi szemeink előtt.

És igyekeznek vala őt megfogni, de féltek a sokaságtól. Mert tudták,
hogy a példázatot ellenük mondotta. Azért elhagyván őt, tovább menének.

És küldének hozzá némelyeket a farizeusok és a Heródes pártiak közül,
hogy megfogják őt a beszédben.

Azok pedig odamenvén, mondának néki: Mester, tudjuk hogy igaz vagy és
nem gondolsz senkivel; mert nem tekintesz emberek személyére, hanem
igazság szerint tanítod az Istennek útját. Szabad-é a császárnak adót
fizetni vagy nem? Fizessünk-é vagy ne fizessünk?

Ő pedig ismervén az ő képmutatásukat, monda nékik: Mit kísértetek engem?
Hozzatok nekem egy pénzt, hogy lássam.

Azok pedig hozának. És monda nékik: Kié ez a kép és a felírás? Azok
pedig mondának néki: A Császáré.

És felelvén Jézus, monda nékik: Adjátok meg a mi a Császáré, a
Császárnak, és a mi az Istené, az Istennek. És elálmélkodának ő rajta.

És jövének hozzá Sadduczeusok, a kik azt mondják, hogy nincsen
feltámadás. És megkérdezék őt, mondván:

Mester, Mózes azt írta nékünk, hogy ha valakinek fitestvére meghalt,
és feleséget hagyott hátra, gyermekeket pedig nem hagyott, akkor az ő
feleségét vegye el az ő fitestvére, és támasszon magot a fitestvérének.

Heten valának tehát fitestvérek. És az első feleséget vőn, de meghalván,
magot nem hagya.

És a második elvevé az asszonyt, de meghala, és magot ő sem hagya: a
harmadik is hasonlóképen;

És mind a hét elvevé azt, és magot nem hagyának. Legutoljára meghalt az
asszony is.

A feltámadáskor tehát, mikor feltámadnak, melyiköknek lesz a felesége?
Mert mind a hétnek a felesége volt.

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Avagy nem azért tévelyegtek-é, mert
nem ismeritek az írásokat, sem az Istennek hatalmát?

Mert mikor a halálból feltámadnak, sem nem házasodnak, sem férjhez nem
mennek, hanem olyanok lesznek, mint az angyalok a mennyekben.

A halottakról pedig, hogy feltámadnak, nem olvastátok-é a Mózes
könyvében, a csipkebokornál, hogy mi módon szólott néki az Isten,
mondván: Én vagyok Ábrahám Istene, és Izsák Istene, és Jákób Istene.

Az Isten nem holtaknak, hanem élőknek Istene. Ti tehát igen tévelyegtek.

Akkor hozzá menvén egy az írástudók közül, a ki az ő vetekedésöket
hallotta vala, és tudván, hogy jól megfelele nékik, megkérdezé tőle:
Melyik az első minden parancsolatok között?

Jézus pedig felele néki: Minden parancsolatok között az első: Halljad
Izráel: Az Úr, a mi Istenünk egy Úr.

Szeressed azért az Urat, a te Istenedet teljes szívedből, teljes
lelkedből, és teljes elmédből és teljes erődből. Ez az első parancsolat.

A második pedig hasonlatos ehhez: Szeresd kkor monda néki az írástudó:
AJól van, Mester, igazán mondád, hogy egy Isten van, és nincsen kívüle
Amás.

És szeretni őt teljes szívből, teljes elméből, teljes lélekből és teljes
erőből, és szeretni embernek felebarátját, mint önmagát, többet ér
minden égőáldozatnál és véres áldozatnál.

Jézus pedig látván, hogy bölcsen felelt vala, monda néki: Nem messze
vagy az Isten országától. És többé senki sem meri vala őt megkérdezni.

És felele Jézus és monda, a mint a templomban tanít vala: Mi módon
mondják az írástudók, hogy a Krisztus Dávidnak Fia?

Hiszen Dávid maga mondotta a + Szent Lélek által: Monda az Úr az én
uramnak: ülj az én jobb kezem felől, míglen vetem a te ellenségeidet
lábaid alá zsámolyul.

Tehát maga Dávid nevezi őt Urának, mimódon fia hát néki? És a nagy
sokaság örömest hallgatja vala őt.

Ő pedig monda nékik az ő tanításában: Őrizkedjetek az írástudóktól,
a kik örömest járnak hosszú köntösökben és szeretik a piaczokon való
köszöntéseket.

És a gyülekezetekben az előlüléseket, és a lakomákon a főhelyeket:

A kik az özvegyeknek házát fölemésztik és színből hosszan imádkoznak:
ezek súlyosabb ítélet alá esnek.

És leülvén Jézus a templomperselynek átellenében, nézi vala, hogy a
sokaság miként vet pénzt a perselybe. Sok gazdag pedig sokat vet vala
abba.

És egy szegény özvegy asszony is odajövén, két fillért, azaz egy negyed
pénzt vete bele.

Akkor előszólítván tanítványait, monda nékik: Bizony mondom néktek, hogy
ez a szegény özvegy asszony többet vetett, hogynem mind a többi, a kik a
perselybe vetettek vala.

Mert azok mindnyájan az ő fölöslegükből vetének; ez pedig az ő
szegénységéből, a mije csak volt, mind beveté, az ő egész vagyonát.

13. Fejezet

Mikor pedig a templomból kiméne, monda néki egy az ő tanítványai közül:
Mester: nézd, milyen kövek és milyen épületek!

Jézus pedig felelvén, monda néki: Látod ezeket a nagy épületeket? Nem
marad kő kövön, a mely le nem romboltatik.

Mikor pedig az olajfák hegyén ül vala, a templom átellenében,
megkérdezék őt magukban Péter, Jakab, János és András:

Mondd meg nékünk, mikor történnek meg ezek; és mi lesz a jel, a mikor
mindezek beteljesednek?

Jézus pedig felelvén nékik, kezdé mondani: Meglássátok, hogy valaki el
ne hitessen titeket.

Mert sokan jőnek majd az én nevemben, a kik azt mondják: Én vagyok: és
sokakat elhitetnek.

Mikor pedig hallani fogtok háborúkról és háborúk híreiről, meg ne
rémüljetek, mert meg kell lenniök; de ez még nem a vég.

Mert nemzet nemzet ellen, és ország ország ellen támad; és lesznek    k.
földindulások mindenfelé, és lesznek éhségek és háborúságo            k.
Nyomorúságoknak kezdetei ezek. Ti pedig vigyázzatok magatokra:        k.
mert törvényszékeknek adnak át titeket, és gyülekezetekben vernek     k.
meg titeket, és helytartók és királyok elé állítanak és érettem,      k.
bizonyságul ő néki                                                    k.

De előbb hirdettetnie kell az evangyéliomnak minden pogányok között.

Mikor pedig fogva visznek, hogy átadjanak titeket, ne aggodalmaskodjatok
előre, hogy mit szóljatok, és ne gondolkodjatok, hanem a mi adatik
néktek abban az órában, azt szóljátok; mert nem ti vagytok, a kik
szólotok, hanem a Szent Lélek.

Halálra fogja pedig adni testvér testvérét, atya gyermekét; és magzatok
támadnak szülők ellen, és megöletik őket.

És lesztek gyűlöletesek mindenki előtt az én nevemért; de a ki mindvégig
megmarad, az megtartatik.

Mikor pedig látjátok a pusztító utálatosságot, a melyről Dániel próféta
szólott, ott állani, a hol nem kellene (a ki + olvassa, értse meg),
akkor a kik Júdeában lesznek, fussanak a hegyekre;

A háztetőn levő pedig le ne szálljon a házba, se be ne menjen, hogy
házából valamit kivigyen;

És a mezőn levő haza ne térjen, hogy ruháját elvigye.

Jaj pedig a terhes és a szoptató asszonyoknak azokban a napokban.

Imádkozzatok pedig, hogy a ti futástok ne télen legyen.

Mert azok a napok olyan nyomorúságosak lesznek, a milyenek a világ
kezdete óta, a melyet Isten teremtett, mind ez ideig nem voltak, és nem
is lesznek.

És ha az Úr meg nem rövidítette volna azokat a napokat, egyetlen       .
test sem menekülne meg; de a választottakért, a kiket kiválasztott,    .
megrövidítette azokat a napokat Ha pedig akkor ezt mondja néktek       .
valaki: Ímé itt a Krisztus, vagy: Ímé amott, ne higyjétek              .

Mert hamis Krisztusok és hamis próféták támadnak, és jeleket és csodákat
tesznek, hogy elhitessék, ha lehet, még a választottakat is.

Ti pedig vigyázzatok; ímé előre megmondottam néktek mindent.

De azokban a napokban, azután a nyomorúság után, a nap elsötétedik, és a
hold nem fénylik,

És az ég csillagai lehullanak, és az egekben levő hatalmasságok
megrendülnek.

És akkor meglátják az embernek Fiát eljőni felhőkben nagy hatalommal és
dicsőséggel.

És akkor elküldi az az ő angyalait, és egybegyűjti az ő választottait a
négy szelek felől, a föld végső határától az ég végső határáig.

A fügefáról vegyétek pedig a példát. A mikor ága már zsendül, és levelet
hajt, tudjátok, hogy közel van a nyár.

Azonképen ti is, mikor látjátok, hogy ezek meglesznek, tudjátok meg,
hogy közel van, az ajtó előtt.

Bizony mondom néktek, hogy el nem múlik ez a nemzetség, a míg meg nem
lesznek mindezek.

Az ég és a föld elmúlnak, de az én beszédeim soha el nem múlnak.

Arról a napról és óráról pedig senki semmit sem tud, sem az égben az
angyalok, sem a Fiú, hanem csak az Atya.

Figyeljetek, vigyázzatok és imádkozzatok; mert nem tudjátok, mikor jő el
az az idő.

Úgy mint az az ember, a ki messze útra kelve, házát elhagyván, és
szolgáit felhatalmazván, és kinek-kinek a maga dolgát megszabván, az
ajtónállónak is megparancsolta, hogy vigyázzon.

Vigyázzatok azért, mert nem tudjátok, mikor érkezik meg a háznak ura,
este-é vagy éjfélkor, vagy kakasszókor, vagy reggel?

Hogy, ha hirtelen megérkezik, ne találjon titeket aludva.

A miket pedig néktek mondok, mindenkinek mondom: Vigyázzatok!

14. Fejezet

Két nap mulva pedig húsvét vala és a kovásztalan kenyerek ünnepe. És
a főpapok és az írástudók tanakodnak vala, hogy csalárdsággal mimódon
fogják meg és öljék meg őt.

Mert azt mondják vala: Ne az ünnepen, hogy a nép fel ne zendüljön.

Mikor pedig Bethániában a poklos Simon házánál vala, a mint asztalhoz
üle, egy asszony méne oda, a kinél alabástrom edény vala valódi és igen
drága nárdus olajjal: és eltörvén az alabástrom edényt kitölté azt az ő
fejére.

Némelyek pedig háborognak vala magok között és mondának: Mire való volt
az olajnak ez a tékozlása?

Mert el lehetett volna azt adni háromszáz pénznél is többért, és odaadni
a szegényeknek. És zúgolódnak vala ellene.

Jézus pedig monda: Hagyjatok békét néki; miért bántjátok őt? jó dolgot
cselekedett én velem.

Mert a szegények mindenkor veletek lesznek, és a mikor csak akarjátok,
jót tehettek velök; de én nem leszek mindenkor veletek.

Ő a mi tőle telt, azt tevé: előre megkente az én testemet a temetésre.

Bizony mondom néktek: Valahol csak prédikálják ezt az evangyéliomot az
egész világon, a mit ez az asszony cselekedett, azt is hirdetni fogják
az ő emlékezetére.

Akkor Júdás, az Iskariotes, egy a tizenkettő közül, elméne a főpapokhoz,
hogy őt azoknak elárulja.

Azok pedig, a mint meghallák, örvendezének, és igérék, hogy pénzt adnak
néki. Ő pedig keresi vala, mimódon árulhatná el őt jó alkalommal.

És a kovásztalan kenyerek ünnepének első napján, mikor a húsvéti bárányt
vágják vala, mondának néki az ő tanítványai: Hol akarod, hogy elmenvén
megkészítsük, hogy megehesd a húsvéti bárányt?

Akkor elkülde kettőt az ő tanítványai közül, és monda nékik: Menjetek
el a városba, és egy ember jő előtökbe, a ki egy korsó vizet visz;
kövessétek őt,

És a hová bemegy, mondjátok a házi gazdának: A Mester kérdi: hol van az
a szállás, a hol megeszem az én tanítványaimmal a húsvéti bárányt?

És ő mutat néktek egy nagy vacsoráló házat berendezve, készen: ott
készítsétek el nékünk.

Elmenének azért az ő tanítványai, és jutának a városba, és úgy találák,
a mint nékik megmondotta, és elkészíték a húsvéti bárányt.

Mikor pedig este lőn, oda méne a tizenkettővel.

És a mikor leülnek és esznek vala monda Jézus: Bizony mondom néktek, egy
közületek elárul engem, a ki velem eszik.

Ők pedig kezdének szomorkodni és néki egyenként mondani: Csak nem én? A
másik is: Csak nem én?

Ő pedig felelvén, monda nékik: Egy a tizenkettő közül, a ki velem együtt
márt a tálba.

Az embernek Fia jóllehet elmegy, a mint meg van írva felőle; de jaj
annak az embernek, a ki az embernek Fiát elárulja; jobb lenne annak az
embernek, ha nem született volna.

És mikor ők evének, vévén Jézus a kenyeret, és hálákat adván, megtöré és
adá nékik, mondván: Vegyétek, egyétek; ez az én testem.

És vévén a poharat, és hálákat adván, adá nékik; és ivának abból
mindnyájan;

És monda nékik: Ez az én vérem, az új szövetség vére, a mely sokakért
kiontatik.

Bizony mondom néktek, nem iszom többé a szőlőtőnek gyümölcséből mind ama
napig, a mikor mint újat iszom azt az Isten országában.

És dicséretet énekelve kimenének az olajfák hegyére.

És monda nékik Jézus: Ezen az éjszakán mindnyájan megbotránkoztok
bennem; mert meg van írva: Megverem + a pásztort, és elszélednek a
juhok.

De feltámadásom után előttetek fogok felmenni Galileába.

Péter pedig monda néki: Ha mindnyájan megbotránkoznak is, de én nem.

És monda néki Jézus: Bizony mondom néked, hogy ma, ezen az éjszakán,
mielőtt a kakas + kétszer szólana, háromszor tagadsz meg engem.

Ő pedig annál inkább erősíti vala: Ha veled együtt kell is meghalnom,
semmiképen meg nem tagadlak téged. Hasonlóképen szólanak vala a többiek
is.

És menének ama helyre, a melynek Gecsemáné a neve; és monda az ő
tanítványainak: Üljetek le itt, a míg imádkozom.

És maga mellé vevé Pétert és Jakabot és Jánost, és kezde rettegni és
gyötrődni;

És monda nékik: Szomorú az én lelkem mind halálig; maradjatok itt, és
vigyázzatok.

És egy kevéssé előre menvén, a földre esék, és imádkozék, hogy, ha
lehetséges, múljék el tőle ez az óra;

És monda: Abba, Atyám! Minden lehetséges néked. Vidd el tőlem ezt a
poharat; mindazáltal ne az én akaratom legyen meg, hanem a tied.

Azután visszatére és aluva találá őket, és monda Péternek: Simon,
alszol? Nem bírtál egy óráig vigyázni?

Vigyázzatok és imádkozzatok, hogy kísértetbe ne jussatok; a lélek ugyan
kész, de a test erőtelen.

És ismét elmenvén, imádkozék, ugyanazon szavakkal szólván.

A mikor pedig visszatére, ismét aluva találá őket; mert a szemeik
megnehezedtek vala, és nem tudták mit feleljenek néki.

Harmadszor is jöve, és monda nékik: Aludjatok immár és nyugodjatok.
Elég; eljött az óra; ímé az embernek Fia a bűnösök kezébe adatik.

Keljetek föl, menjünk: ímé elközelgett, a ki engem elárul.

És mindjárt még mikor ő szól vala, eljöve Júdás, egy a tizenkettő közül,
és vele együtt nagy sokaság, fegyverekkel és botokkal, a főpapoktól, az
írástudóktól és a vénektől.

Az ő elárulója pedig jelt ada nékik, mondván: A kit megcsókolok majd, ő
az; fogjátok meg azt, és vigyétek el biztonsággal.

És odajutván, azonnal hozzáméne, és monda: Mester! Mester! és megcsókolá
őt.

Azok pedig ráveték kezeiket, és megfogák őt.

De egy az ott állók közül az ő szablyáját kivonván, a főpap szolgájához
csapa, és levágá annak fülét.

Jézus pedig felelvén, monda nékik: Mint egy rablóra, úgy jöttetek-é reám
fegyverekkel és botokkal, hogy megfogjatok engem?!

Naponta nálatok valék, a templomban tanítva, és nem fogtatok meg engem;
de szükség, hogy az írások beteljesedjenek.

Akkor elhagyván őt, mindnyájan elfutának.

Egy ifjú pedig követé őt, a kinek testét csak egy gyolcs ing takarta; és
megfogák őt az ifjak.

De ő ott hagyva az ingét, meztelenül elszalada tőlük.

És vivék Jézust a főpaphoz. És oda gyűlének mindnyájan a főpapok, a
vének és az írástudók.

Péter pedig távolról követé őt, be egészen a főpap udvaráig: és ott üle
a szolgákkal, és melegszik vala a tűznél.

A főpapok pedig és az egész tanács bizonyságot keresnek vala Jézus
ellen, hogy megölhessék őt; de nem találnak vala.

Mert sokan tesznek vala ugyan hamis tanúbizonyságot ellene, de a
bizonyságtételek nem valának megegyezők.

És némelyek fölkelének és hamis tanúbizonyságot tőnek ellene, mondván:

Mi hallottuk, mikor ezt mondá: Én lerontom ezt a kézzel csinált
templomot, és három nap alatt mást építek, a mely nem kézzel
csináltatott.

De még így sem vala egyező az ő bizonyságtételük.

Akkor a főpap odaállván a középre, megkérdé Jézust, mondván: Semmit sem
felelsz-é? Miféle bizonyságot tesznek ezek te ellened?

Ő pedig hallgat vala, és semmit sem felele. Ismét megkérdezé őt a főpap,
és monda néki: Te vagy-é a Krisztus, az áldott Isten Fia?

Jézus pedig monda: Én vagyok. És meglátjátok majd az embernek Fiát ülni
a hatalomnak jobbján, és eljőni az ég felhőivel.

A főpap pedig megszaggatván ruháit, monda: Mi szükségünk van még
tanúkra?

Hallátok a káromlást. Mi tetszik néktek? Azok pedig halálra méltónak
ítélték őt mindnyájan.

És kezdék őt némelyek köpdösni, és az ő orczáját elfedni, és őt öklözni,
és mondani néki: Prófétálj! A szolgák pedig arczul csapdossák vala őt.

A mint pedig Péter lent vala az udvarban, odajöve egy a főpap szolgálói
közül;

És meglátván Pétert, a mint melegszik vala, rátekintvén, monda: Te is a
Názáreti Jézussal valál!

Ő pedig megtagadá, mondván: Nem ismerem, s nem is értem, mit mondasz. És
kiméne a tornáczra; és a kakas megszólala.

A szolgáló pedig meglátva őt, kezdé ismét mondani az ott állóknak: Ez
közülök való.

Ő pedig ismét megtagadá. De kevés idő múlva az ott állók ismét mondják
vala Péternek: Bizony közülök való vagy; mert Galileabeli is vagy, és a
beszéded is hasonló.

Ő pedig kezde átkozódni és esküdözni, hogy: Nem ismerem azt az embert, a
kiről beszéltek.

És másodszor szóla a kakas. És Péternek eszébe juta a beszéd, a melyet
néki Jézus mondott vala, hogy mielőtt a kakas kétszer szólana, háromszor
megtagadsz engem. És sírva fakada.

15. Fejezet

És mindjárt reggel tanácsot tartván a főpapok a vénekkel és
írástudókkal, és az egész tanács, megkötözvén Jézust, elvivék és átadák
Pilátusnak.

És megkérdé őt Pilátus: Te vagy-é a zsidók királya? Ő pedig felelvén,
monda néki: Te mondod.

És erősen vádolják vala őt a főpapok.

Pilátus pedig ismét megkérdé őt, mondván: Semmit sem felelsz-é? Ímé,
mennyi tanúbizonyságot szólnak ellened!

Jézus pedig semmit sem felele, annyira hogy Pilátus elcsudálkozék.

Ünnepenként pedig egy foglyot szokott vala elbocsátani nékik, a kit épen
óhajtának.

Vala pedig egy Barabbás nevű, megkötöztetve ama lázadókkal együtt, a kik
a lázadás alkalmával gyilkosságot követtek vala el.

És a sokaság kiáltván, kezdé kérni Pilátust arra, a mit mindenkor
megtesz vala nékik.

Pilátus pedig felele nékik, mondván: Akarjátok-é, hogy elbocsássam
néktek a zsidók királyát?

Mert tudja vala, hogy írigységből adták őt kézbe a főpapok.

A főpapok azonban felindíták a sokaságot, hogy inkább Barabbást bocsássa
el nékik.

Pilátus pedig felelvén, ismét monda nékik: Mit akartok tehát, hogy
cselekedjem ezzel, a kit a zsidók királyának mondotok?

És azok ismét kiáltának: Feszítsd meg őt!

Pilátus pedig monda nékik: Mert mi rosszat cselekedett? Azok pedig annál
jobban kiáltanak vala: Feszítsd meg őt!

Pilátus pedig eleget akarván tenni a sokaságnak, elbocsátá nékik
Barabbást, Jézust pedig megostoroztatván, kezökbe adá, hogy
megfeszítsék.

A vitézek pedig elvivék őt az udvar belső részébe, a mi az őrház; és
összehívák az egész csapatot.

És bíborba öltözteték őt, és tövisből font koszorút tevének a fejére,

És elkezdék őt köszönteni: Üdvöz légy, zsidók királya!

És verik vala a fejét nádszállal, és köpdösik vala őt, és térdet hajtva
tisztelik vala őt.

Mikor pedig kicsúfolták őt, leveték róla a bíbor ruhát, és a maga
ruháiba öltözteték; és kivivék őt, hogy megfeszítsék.

És kényszerítének egy mellettök elmenőt, bizonyos czirénei Simont, a ki
a mezőről jő vala, Alekszándernek és + Rufusnak az atyját, hogy vigye az
ő keresztjét.

És vivék őt a Golgotha nevű helyre, a mely megmagyarázva annyi, mint:
koponya helye.

És mirhás bort adnak vala néki inni; de ő nem fogadá el.

És megfeszítvén őt, eloszták az ő ruháit, sorsot vetvén azokra, ki mit
kapjon.

Vala pedig három óra, mikor megfeszíték őt.

Az ő kárhoztatásának oka pedig így vala fölébe felírva: A zsidók
királya.

Két rablót is megfeszítének vele, egyet jobb és egyet bal keze felől.

És beteljesedék az írás, a mely azt mondja: És a bűnösök közé
számláltaték.

Az arra menők pedig szidalmazzák vala őt, fejüket hajtogatván és
mondván: Hah! a ki lerontod a templomot, és három nap alatt fölépíted;

Szabadítsd meg magadat, és szállj le a keresztről!

Hasonlóképen pedig a főpapok is, csúfolodván egymás között, az
írástudókkal együtt mondják vala: Másokat megtartott, magát nem bírja
megtartani.

A Krisztus, az Izráel királya, szálljon le most a keresztről, hogy
lássuk és higyjünk. A kiket vele feszítettek meg, azok is szidalmazzák
vala őt.

Mikor pedig hat óra lőn, sötétség támada az egész földön kilencz óráig.

És kilencz órakor fennszóval kiálta Jézus mondván: Elói, Elói! Lamma
Sabaktáni? a mi megmagyarázva annyi, mint: Én Istenem, én Istenem! miért
hagyál el engemet?

Némelyek pedig meghallván ezt az ott állók közül, mondának: Ímé Illést
hívja.

Egy ember pedig odafutamodék és egy szivacsot megtöltvén eczettel és
azt nádszálra tűzvén, inni ada néki, mondván: Hagyjátok el, lássuk, ha
eljő-é Illés, hogy levegye őt.

Jézus pedig nagy fennszóval kiáltván kibocsátá lelkét.

És a templom kárpítja fölétől aljáig ketté hasada.

Látván pedig a százados, a ki vele átellenben áll vala, hogy ekként
kiáltva bocsátá ki lelkét, monda: Bizony, ez az ember Isten Fia vala!

Valának pedig asszonyok is, a kik távolról nézik vala, a kik között
vala Mária Magdaléna, + és Mária, a kis Jakabnak és Józsénak anyja, és
Salomé,

A kik, mikor Galileában vala, akkor is követték vala őt, és szolgálnak
vala néki; és sok más asszony, a kik vele mentek vala fel Jeruzsálembe.

És mikor immár este lőn, mivelhogy péntek vala, azaz szombat előtt való
nap,

Eljöve az arimathiai József, egy tisztességes tanácsbeli, a ki maga is
várja vala az Isten országát; beméne bátran Pilátushoz, és kéré Jézusnak
testét.

Pilátus pedig csodálkozék, hogy immár meghalt volna; és magához hivatva
a századost, megkérdé tőle, ha régen halt-é meg?

És megtudván a századostól, odaajándékozá a testet Józsefnek.

Ő pedig gyolcsot vásárolván, és levévén őt, begöngyölé a gyolcsba, és
elhelyezé egy sírboltba, a mely kősziklából vala kivágva; és követ
hengeríte a sírbolt szájára.

Mária Magdaléna pedig és Mária, a Józsé anyja, nézik vala, hová
helyezék.

16. Fejezet

Mikor pedig elmult a szombat, Mária Magdaléna, és Mária a Jakab anyja,
és Salomé, drága keneteket vásárlának, hogy elmenvén, megkenjék őt.

És korán reggel, a hétnek első napján a sírbolthoz menének
napfelköltekor.

És mondják vala maguk között: Kicsoda hengeríti el nékünk a követ a
sírbolt szájáról?

És odatekintvén, láták, hogy a kő el van hengerítve; mert felette nagy
vala.

És bemenvén a sírboltba, látának egy ifjút ülni jobb felől, fehér ruhába
öltözve; és megfélemlének.

Az pedig monda nékik: Ne féljetek. A Názáreti Jézust keresitek, a
ki megfeszíttetett; föltámadott, nincsen itt; ímé a hely, a hová őt
helyezék.

De menjetek el, mondjátok meg az ő tanítványainak és Péternek, hogy
előttetek megyen Galileába; ott meglátjátok őt, a mint megmondotta
néktek.

És nagyhamar kijövén, elfutának a sírbolttól, mert félelem és álmélkodás
fogta vala el őket; és senkinek semmit sem szólának, mert félnek vala.

Mikor pedig reggel, a hétnek első napján föltámadott vala, megjelenék
először Mária Magdalénának, a kiből hét ördögöt űzött vala ki.

Ez elmenvén, megjelenté azoknak, a kik vele valának és keseregnek és
sírnak vala.

Azok pedig mikor hallották, hogy él és ő látta vala, nem hivék.

Ezután pedig közülök kettőnek jelenék meg más alakban, útközben, mikor a
mezőre mennek vala.

Ezek is elmenvén, megjelenték a többieknek; ezeknek sem hivének.

Azután, mikor asztalnál ülnek vala megjelenék magának a tizenegynek, és
szemükre hányá az ő hitetlenségöket és keményszívűségöket, hogy azoknak,
a kik őt feltámadva látták vala, nem hivének,

És monda nékik: Elmenvén e széles világra, hirdessétek az evangyéliomot
minden teremtésnek.

A ki hiszen és megkeresztelkedik, idvezül; a ki pedig nem hiszen,
elkárhozik.

Azok pedig, a kik hisznek, ilyen jelek követik: az én nevemben ördögöket
űznek; + új nyelveken szólnak.

Kígyókat vesznek föl; és ha valami halálost isznak, meg nem árt nékik:
betegekre + vetik kezeiket, és meggyógyulnak.

Az Úr azért, minekutána szólott vala nékik, felviteték a mennybe, és üle
az Istennek jobbjára. +

Azok pedig kimenvén, prédikálának mindenütt, az Úr együtt munkálván
velök, és megerősítvén az ígét a jelek által, a melyek követik vala.
Ámen!

A LUKÁCS ÍRÁSA SZERINT VALÓ SZENT EVANGYÉLIOM

1. Fejezet

Mivelhogy sokan kezdették rendszerint megírni azoknak a dolgoknak az
elbeszélését, a melyek minálunk beteljesedtek,

A mint nékünk előnkbe adták, a kik kezdettől fogva szemtanúi és szolgái
voltak az ígének:

Tetszék énnékem is, ki eleitől fogva mindeneknek szorgalmasan végére
jártam, hogy azokról rendszerint írjak néked. jó Theofilus,

Hogy megtudhasd azoknak a dolgoknak bizonyosságát, a melyekre
taníttatál.

Heródesnek, a Júdea királyának idejében vala egy Zakariás nevű pap az
Abia rendjéből; az ő felesége pedig az Áron leányai közül való vala, és
annak neve Erzsébet.

És mind a ketten igazak valának az Isten előtt, kik az Úrnak minden
parancsolataiban és rendeléseiben feddhetetlenül jártak.

És nem volt nékik gyermekük, mert Erzsébet meddő vala, és mind a ketten
immár idős emberek valának.

Lőn pedig, hogy mikor ő rendjének sorában papi szolgálatot végzett az
Isten előtt,

A papi tiszt szokása szerint reá jutott a sor, hogy bemenvén az Úrnak
templomába, jó illatot gerjesszen.

És a népnek egész sokasága imádkozék kívül a jó illatozás idején;

Néki pedig megjelenék az Úrnak angyala, állván a füstölő oltár jobbja
felől.

És láttára megrettene Zakariás, és félelem szállá meg őt.

Monda pedig az angyal néki: Ne félj Zakariás; mert meghallgattatott a te
könyörgésed, és a te feleséged Erzsébet szül néked fiat, és nevezed az ő
nevét Jánosnak.

És lészen tenéked örömödre és vigasságodra, és sokan fognak örvendezni
az ő születésén;

Mert nagy lészen az Úr előtt, és bort és részegítő italt nem iszik; és
betelik Szent Lélekkel még az ő anyjának méhétől fogva.

És az Izrael fiai közül sokakat megtérít az Úrhoz, az ő Istenükhöz.

És ez Ő előtte fog járni az Illés lelkével és erejével, hogy az atyák
szívét a fiakhoz térítse, és az engedetleneket az igazak bölcsességére,
hogy készítsen az Úrnak tökéletes népet.

És monda Zakariás az angyalnak: Miről tudhatom én ezt meg? mert én vén
vagyok, és az én feleségem is igen idős.

És felelvén az angyal, monda néki: Én Gábriel vagyok, ki az Isten előtt
állok; és küldettem, hogy szóljak veled, és ez örvendetes dolgokat
jelentsem néked.

És ímé megnémulsz és nem szólhatsz mindama napig, a melyen ezek
meglesznek: mivelhogy nem hittél az én beszédimnek, a melyek
beteljesednek az ő idejökben.

A nép pedig várja vala Zakariást, és csodálkozék, hogy a templomban
késik.

És kijövén, nem szólhata nékik; eszökbe vevék azért, hogy látást látott
a templomban; mert ő csak integetett nékik, és néma maradt.

És lőn, hogy mikor leteltek az ő szolgálatának napjai, elméne haza.

E napok után pedig fogada méhében Erzsébet az ő felesége, és elrejtőzék
öt hónapig, mondván:

Így cselekedett velem az Úr a napokban, a melyekben reám tekinte, hogy
elvegye az én gyalázatomat az emberek között.

A hatodik hónapban pedig elküldeték Gábriel angyal Istentől Galileának
városába, a melynek neve Názáret,

Egy szűzhöz, a ki a Dávid házából való József nevű férfiúnak volt
eljegyezve. A szűznek neve pedig Mária.

És bemenvén az angyal ő hozzá, monda néki: Örülj, kegyelembe fogadott!
Az Úr veled van, áldott vagy te az asszonyok között.

Az pedig látván, megdöbbene az ő beszédén, és elgondolkodék, hogy
micsoda köszöntés ez?!

És monda néki az angyal: Ne félj Mária, mert kegyelmet találtál az
Istennél.

És ímé fogansz a te méhedben, és szülsz fiat, és nevezed az ő nevét +
JÉZUSNAK.

Ez nagy lészen, és a Magasságos Fiának hivattatik; és néki adja az Úr
Isten a Dávidnak, az ő atyjának, királyi székét;

És uralkodik a Jákób házán mindörökké és az ő királyságának vége nem
lészen!

Monda pedig Mária az angyalnak: Mimódon lesz ez, holott én férfiat nem
ismerek?

És felelvén az angyal, monda néki: A Szent Lélek száll te reád, és a
Magasságosnak ereje árnyékoz meg téged; azért a mi születik is szentnek
hivatik, Isten Fiának.

És ímé Erzsébet, a te rokonod, ő is fogant fiat az ő vénségében; és ez
már a hatodik hónapja néki, a kit meddőnek hívtak:

Mert az Istennél semmi sem lehetetlen.

Monda pedig Mária: Imhol az Úrnak szolgálója; legyen nékem a te beszéded
szerint. És elméne ő tőle az angyal.

Fölkelvén pedig Mária azokban a napokban, nagy sietséggel méne a
hegységbe, Júdának városába;

És beméne Zakariásnak házába, és köszönté Erzsébetet.

És lőn, mikor hallotta Erzsébet Mária köszöntését, a magzat repese az ő
méhében; és betelék Erzsébet Szent Lélekkel;

És fennszóval kiálta, mondván: Áldott vagy te az asszonyok között, és
áldott a te méhednek gyümölcse.

És honnét van ez nékem, hogy az én Uramnak anyja jön én hozzám?

Mert ímé, mihelyt a te köszöntésednek szava füleimbe hatolt, a magzat
örvendezéssel kezde repesni az én méhemben.

És boldog az, a ki hitt; mert beteljesednek azok, a miket az Úr néki
mondott.

Akkor monda Mária: Magasztalja az én lelkem az Urat,

És örvendez az én lelkem az én megtartó Istenemben.

Mert reá tekintett az ő szolgáló leányának alázatos állapotjára; mert
ímé mostantól fogva boldognak mondanak engem minden nemzetségek.

Mert nagy dolgokat cselekedék velem a Hatalmas; és szent az ő neve!

És az ő irgalmassága nemzetségről nemzetségre vagyon azokon, a kik őt
félik.

Hatalmas dolgot cselekedék karjának ereje által,elszéleszté az ő szívök
gondolatában felfuvalkodottakat.

Hatalmasokat dönte le trónjaikról, és alázatosakat magasztalt fel.

Éhezőket töltött be javakkal, és gazdagokat küldött el üresen.

Felvevé Izráelnek, az ő szolgájának ügyét, hogy megemlékezzék az ő
irgalmasságáról.

(A miképen szólott volt a mi atyáinknak), Ábrahám iránt és az ő magva
iránt mindörökké!

Marada pedig Mária Erzsébettel mintegy három hónapig; azután haza tére.

Erzsébetnek pedig betelék az ő szülésének ideje, és szűle fiat.

És meghallák az ő szomszédai és rokonai, hogy az Úr nagy kegyelmességet
cselekedett ő vele; és együtt örülének vele.

És lőn nyolczad napon, eljövének, hogy körülmetéljék a gyermeket; és az
ő atyja nevéről Zakariásnak akarák őt nevezni.

És felelvén az ő anyja, monda: Nem; hanem Jánosnak neveztessék.

És mondának néki: Senki sincs a te rokonságodban, a ki ezen a néven
neveztetnék.

És intének az ő atyjának, hogy minek akarja neveztetni?

Az pedig táblát kérvén, ezt írá, mondván: János a neve. És
elcsodálkozának mindnyájan.

És feloldódék az ő szája és nyelve azonnal, és szóla, áldván az Istent.

És félelem szállott minden ő szomszédaikra; és Júdeának egész hegyes
tartományában elhirdettetének mind e dolgok.

És szívökre vevék mindenek, a kik hallák, mondván: Vajjon mi lesz e
gyermekből? És az Úrnak keze vala ő vele.

És Zakariás, az ő atyja beteljesedék Szent Lélekkel, és prófétála
mondván:

Áldott az Úr, Izráel Istene, hogy meglátogatta és megváltotta az ő
népét,

És felemelte az üdvösségnek szarvát nékünk az ő gyermekének, Dávidnak
házában,

A mint szólott az ő szent prófétáinak szája által, kik eleitől fogva
voltak,

Hogy a mi ellenségeinktől megszabadít, és mindazoknak kezéből, a kik
minket gyűlölnek;

Hogy irgalmasságot cselekedjék a mi atyáinkkal, és megemlékezzék az ő
szent szövetségéről,

Az esküvésről, a melylyel megesküdt Ábrahámnak, a mi atyánknak, hogy ő
megadja nékünk,

Hogy megszabadulván a mi ellenségeink kezéből, félelem nélkül
szolgáljunk néki.

Szentségben és igazságban ő előtte a mi életünknek minden napjaiban.

Te pedig kis gyermek, a magasságos Isten prófétájának hivattatol; mert
az Úr előtt jársz, hogy az ő útait megkészítsed;

És az üdvösség ismeretére megtanítsad az ő népét, a bűnöknek
bocsánatjában.

A mi Istenünk nagy irgalmasságáért, a melylyel meglátogatott minket a
naptámadat a magasságból,

Hogy megjelenjék azoknak, a kik a sötétségben és a halálnak árnyékában
ülnek; hogy igazgassa a mi lábainkat a békességnek útjára!

A kis gyermek pedig nevekedik és
2. Fejezet

És lőn azokban a napokban, Augusztus császártól parancsolat adaték ki,
hogy mind az egész föld összeirattassék.

Ez az összeírás először akkor történt, mikor Siriában Czirénius volt a
helytartó.

Mennek vala azért mindenek, hogy beirattassanak, kiki a maga városába.

Felméne pedig József is Galileából, Názáret városából Júdeába,a Dávid
városába, mely Bethlehemnek neveztetik, mivelhogy a Dávid házából és
háznépe közül való volt;

Hogy beirattassék Máriával, a ki nékijegyeztetett feleségül és várandós
vala.

És lőn, hogy mikor ott valának, betelének az ő szülésének napjai.

És szülé az ő elsőszülött fiát; és bepólyálá őt, és helyhezteté őt a
jászolba, mivelhogynem vala nékik helyök a vendégfogadó háznál.

Valának pedig pásztorok azon a vidéken, a kik künn a mezőn tanyáztak és
vigyáztak éjszakán az ő nyájok mellett.

És ímé az Úrnak angyala hozzájok jöve, és az Úrnak dicsősége körülvevé
őket: és nagy félelemmel megfélemlének.

És monda az angyal nékik: Ne féljetek, mert ímé hirdetek néktek nagy
örömet, mely az egész népnek öröme lészen:

Mert született néktek ma a Megtartó, ki az Úr Krisztus, a Dávid
városában.

Ez pedig néktek a jele: találtok egy kis gyermeket bepólyálva feküdni a
jászolban.

És hirtelenséggel jelenék az angyallal mennyei seregek sokasága, a kik
az Istent dícsérik és ezt mondják vala:

Dicsőség a magasságos mennyekben az Istennek, és e földön békesség, és
az emberekhez jó akarat!

És lőn, hogy mikor elmentek az angyalok ő tőlök a mennybe, mondának a
pásztoremberek egymásnak: Menjünk el mind Bethlehemig, és lássuk meg e
dolgot, a melyet az Úr megjelentett nékünk.

Elmenének azért sietséggel, és megtalálák Máriát és Józsefet, és a kis
gyermeket, ki a jászolban fekszik vala.

És ezt látván, elhirdeték, a mi nékik a gyermek felől mondatott vala.

És mindenek, a kik hallák, elcsodálkozának azokon, a miket a pásztorok
nékik mondottak.

Mária pedig mind ez ígéket megtartja, és szívében forgatja vala.

A pásztorok pedig visszatérének dicsőítvén és dícsérvén az Istent mind
azok felől, a miket hallottak és láttak,a mint nékik megmondatott.

És mikor betölt a nyolcz nap, hogy a kis gyermeket körülmetéljék,
nevezék az ő nevét Jézusnak, a mint őt az angyal nevezte, mielőtt
fogantatott volna anyja méhében.

Mikor pedig betöltek Mária tisztulásának napjai a Mózes törvénye
szerint, felvivék őt Jeruzsálembe, hogy bemutassák az Úrnak.

(A mint megiratott az Úr törvényében, hogy: Minden elsőszülött fiú az
Úrnak szenteltessék),

És hogy áldozatot adjanak, a szerint a mint megmondatott az Úr
törvényében: Egy pár gerliczét, vagy két galambfiat.

És ímé vala Jeruzsálemben egy ember, a kinek neve Simeon volt, és ez az
ember igaz és istenfélő vala, a ki várta az Izráel vigasztalását, és a
Szent Lélek vala ő rajta.

És kijelentetett néki a Szent Lélek által, hogy addig halált nem lát, a
míg meg nem látja az Úrnak Krisztusát.

És ő a Lélek indításából a templomba méne,és mikor a gyermek Jézust
bevivék szülői, hogy ő érette a törvény szokása szerint cselekedjenek,

Akkor ő karjaiba vevé őt, és áldá az Istent, és monda:

Mostan bocsátod el, Uram, a te szolgádat, a te beszéded szerint,
békességben:

Mert látták az én szemeim a te üdvösségedet,

A melyet készítettél minden népeknek szeme láttára;

Világosságul a pogányok megvilágosítására, és a te népednek, az
Izráelnek dicsőségére.

József pedig és az ő anyja csodálkozának azokon, a miket ő felőle
mondottak.

És megáldá őket Simeon, és monda Máriának, az ő anyjának: Ímé ez
vettetett sokaknak elestére és feltámadására az Izráelben; és jegyül,a
kinek sokan ellene + mondanak;

Sőt a te lelkedet is általhatja az éles tőr; hogy sok szív gondolatai
nyilvánvalókká legyenek.

És vala egy prófétaasszony, Anna, a Fánuel leánya, az Áser nemzetségéből
(ez sok időt élt, miután az ő szűzességétől fogva hét esztendeig élt
férjével,

És ez mintegy nyolczvannégy esztendős özvegy vala), a ki nem távozék el
a templomból, hanem bőjtölésekkel és imádkozásokkal szolgál vala éjjel
és nappal.

Ez is ugyanazon órában oda állván, hálát adott az Úrnak, és szóla ő
felőle mindeneknek, a kik Jeruzsálemben a váltságot várták.

És mikor mindent elvégeztek az Úr törvénye szerint, visszatérének
Galileába, az ő városukba, Názáretbe.

A kis gyermek pedig növekedék, és erősödék lélekben, teljesedve
bölcsességgel; és az Istennek kegyelme vala ő rajta.

Az ő szülei pedig évenként feljártak Jeruzsálembe a húsvét ünnepére.

És mikor tizenkét esztendős lett, fölmenének Jeruzsálembe az ünnep
szokása szerint;

És mikor eltelének a napok, mikor ők visszatérének, a gyermek Jézus
visszamarada Jeruzsálemben; és nem vevék észre sem József, sem az ő
anyja;

Hanem azt gondolván, hogy az úti társaságban van, egy napi járó földet
menének, és keresék őt a rokonok és az ismerősök között;

És mikor nem találák őt, visszamenének Jeruzsálembe, hogy megkeressék.

És lőn, hogy harmadnapra megtalálták őt a templomban, a doktorok között
ülve, a mint őket hallgatta, és kérdezgette őket.

És mindnyájan, a kik őt hallgatták, elálmélkodának az ő értelmén és az ő
feleletein.

És meglátván őt, elcsodálkozának, és monda néki az ő anyja: Fiam, miért
cselekedted ezt velünk? Ímé atyád és én nagy bánattal kerestünk téged.

Ő pedig monda nékik: Mi dolog, hogy engem kerestetek? Avagy nem
tudjátok-é, hogy nékem azokban kell foglalatosnak lennem, a melyek az én
atyámnak dolgai?

De ők nem érték e beszédet, a mit ő nékik szóla.

És aláméne velök, és méne Názáretbe; és engedelmes vala nékik. És az ő
anyja szívében tartá mind ezeket a dolgokat.

Jézus pedig gyarapodék bölcsességben és testének állapotjában, és az
Isten és emberek előtt való kedvességben.

3. Fejezet

Tibérius császár uralkodásának tizenötödik esztendejében pedig, mikor
Júdeában Ponczius Pilátus volt a helytartó, és Galileának negyedes
fejedelme Heródes, Iturea és Trakhónitis tartományának pedig negyedes
fejedelme az ő testvére Filep, Abiléné negyedes fejedelme meg Lisániás,

Annás és Kajafás főpapsága alatt, lőn az Úrnak szava Jánoshoz, a
Zakariás fiához, + a pusztában,

És méne a Jordán mellett lévő minden tartományba prédikálván a megtérés
keresztségét a bűnöknek bocsánatjára;

A mint meg van írva Ésaiás próféta beszédeinek könyvében, ki ezt
mondja: Kiáltónak szava a pusztában: Készítsétek meg az Úrnak útját,
egyengessétek az ő ösvényeit.

Minden völgy betöltetik, minden hegy és halom megalacsonyíttatik; és az
egyenetlenek egyenesekké, és a göröngyös útak símákká lesznek;

És meglátja minden test az Istennek szabadítását.

Monda azért a sokaságnak, a mely kiméne hozzá, hogy általa
megkereszteltessék: Viperák fajzati, kicsoda intett meg titeket, hogy a
bekövetkező harag elől meneküljetek?

Teremjetek azért megtéréshez méltó gyümölcsöket, és ne mondogassátok
magatokban: Ábrahám a mi atyánk! mert mondom néktek, hogy az Isten
ezekből a kövekből is támaszthat fiakat Ábrahámnak.

Immár pedig a fejsze is rávettetett a fák gyökerére: minden fa azért, a
mely jó gyümölcsöt nem terem, kivágattatik és a tűzre vettetik.

És megkérdé őt a sokaság, mondván: Mit cselekedjünk tehát?

Ő pedig felelvén, monda nékik: A kinek két köntöse van, egyiket adja
annak, a kinek nincs; és a kinek van eledele, hasonlókép cselekedjék.

És eljövének a vámszedők is, hogy megkeresztelkedjenek, és mondának
néki: Mester, mit cselekedjünk?

Ő pedig monda nékik: Semmi többet ne követeljetek, mint a mi előtökbe
rendeltetett.

És megkérdék őt a vitézek is, mondván: Hát mi mit cselekedjünk? És monda
nékik: Senkit se háborítsatok, se ne patvarkodjatok; és elégedjetek meg
zsoldotokkal.

Mikor pedig a nép várt és szívökben mind azon gondolkoztak János felől,
hogy vajjon nem ő-é a Krisztus;

Felele János mindeneknek, mondván: Én ugyan keresztellek titeket vízzel;
de eljő, a ki nálamnál erősebb, a kinek nem vagyok méltó, hogy sarujának
kötőjét megoldjam: az majd keresztel titeket Szent Lélekkel + és tűzzel:

Kinek szórólapátja kezében van, és megtisztítja szérűjét; és a gabonát
az ő csűrébe takarja, a polyvát pedig megégeti olthatatlan tűzzel.

És még sok egyebekre is intvén őket, hirdeté az evangyéliomot a népnek.

Mikor pedig Heródes, a negyedes fejedelem, megfeddetett ő tőle
Heródiásért, az ő testvérének, Filepnek feleségéért és mindama
gonoszságokért, a miket Heródes cselekedett,

Ez még azzal tetézte mindezeket, hogy Jánost tömlöczbe vetteté.

Lőn pedig, hogy mikor az egész nép megkeresztelkedett, és Jézus is
megkereszteltetett, és imádkozott, megnyilatkozék az ég,

És leszálla ő reá a Szent Lélek testi ábrázatban mint egy galamb, és
szózat lőn mennyből, ezt mondván: Te vagy amaz én szerelmes Fiam, + te
benned gyönyörködöm!

Maga Jézus pedig mintegy harmincz esztendős volt, mikor tanítani
kezdett, ki, a mint állítják vala, a József fia vala, ez pedig a Hélié,

Ez Mattáté, ez Lévié, ez Melkié, ez Jannáé, ez Józsefé,

Ez Matthatiásé, ez Ámosé, ez Naumé, ez Eslié, ez Naggaié,

Ez Maáté, ez Matthatiásé, ez Sémeié, ez Józsefé, ez Júdáé,

Ez Joannáé, ez Rhésáé, ez Zorobábelé, ez Saláthielé, ez Nérié,

Ez Melkié, ez Addié, ez Hosámé, ez Elmodámé, ez Éré,

Ez Jóséé, ez Eliézeré, ez Jórimé, ez Mattáté, ez Lévié,

Ez Simeoné, ez Júdáé, ez Józsefé, ez Jónáné, ez Eliákimé,

Ez Méleáé, ez Maináné, ez Mattátáé, ez Nátáné, ez Dávidé,

Ez Jesséé, ez Obedé, ez Boázé, ez Sálmoné, ez Naássoné,

Ez Aminádábé, ez Arámé, ez Esroné, ez Fáresé, ez + Júdáé.

Ez Jákóbé, ez Izsáké, ez Ábrahámé, ez Táréé, ez Nákhoré,

Ez Sárukhé, ez Ragávé, ez Fáleké, ez Eberé, ez Saláé,

Ez Kajnáné, ez Arfaksádé, ez Semé, ez Noéé, ez Lámekhé,

Ez Mathuséláé, ez Énókhé, ez Járedé, ez Mahalaléelé, ez Kajnáné,

Ez Énósé, ez Sethé, ez + Ádámé, ez pedig az Istené.

4. Fejezet

Jézus pedig Szent Lélekkel telve, visszatére a Jordántól, és viteték a +
Lélektől a pusztába

Negyven napig, kísértetvén az ördög által. És nem evék semmit azokban a
napokban; de mikor azok elmúltak, végre megéhezék.

És monda néki az ördög. Ha Isten Fia vagy, mondd e kőnek, hogy változzék
kenyérré.

Jézus pedig felele néki, mondván: Meg van írva, hogy nemcsak kenyérrel
él az ember, hanem az Istennek minden ígéjével.

Majd felvivén őt az ördög egy nagy magas hegyre, megmutatá néki e föld
minden országait egy szempillantásban,

És monda néki az ördög: Néked adom mindezt a hatalmat és ezeknek
dicsőségét; mert nékem adatott, és annak adom, a kinek akarom;

Azért ha te engem imádsz, mindez a tied lesz.

Felelvén pedig Jézus, monda néki: Távozz tőlem, Sátán; mert meg van
írva: Az Urat, a te Istenedet imádd, és csak néki szolgálj.

Azután Jeruzsálembe vivé őt, és a templom ormára állítván, monda néki:
Ha Isten Fia vagy, vesd alá magad innét;

Mert meg van írva: Az ő angyalinak parancsol te felőled, hogy
megőrizzenek téged;

És: Kezökben hordoznak téged, hogy valamikép meg ne üssed lábadat a
kőbe.

Felelvén pedig Jézus, monda néki: Megmondatott: Ne kísértsd az Urat, a
te Istenedet.

És elvégezvén minden kísértést az ördög, eltávozék tőle egy időre.

Jézus pedig megtére a Léleknek erejével Galileába: és híre méne néki az
egész környéken.

És ő taníta azoknak zsinagógáiban, dicsőíttetvén mindenektől.

És méne Názáretbe, a hol felneveltetett: és beméne, szokása szerint,
szombatnapon a zsinagógába, és felálla olvasni.

És adák néki az Ésaiás próféta könyvét; és a könyvet feltárván, arra a
helyre nyita, a hol ez vala írva:

Az Úrnak lelke van én rajtam, Hogy hirdessem az Úrnak kedves
esztendejét.

És behajtván a könyvet, átadá a szolgának, és leüle. És a zsinagógában
mindenek szemei ő reá valának függesztve.

Ő pedig kezde hozzájuk szólani: Ma teljesedett be ez az Írás a ti
hallástokra.

És mindnyájan bizonyságot tőnek felőle, és elálmélkodának kedves
beszédein, a melyek szájából származtak, és mondának: Avagy nem a József
fia-é ez?

És monda nékik: Bizonyára azt a példabeszédet mondjátok nékem: Orvos,
gyógyítsd meg magadat! A miket hallottunk, hogy Kapernaumban történtek,
itt a te + hazádban is cselekedd meg azokat.

Monda pedig: Bizony mondom néktek: Egy próféta sem kedves az ő
hazájában.

És igazán mondom néktek, hogy Illés idejében sok özvegy asszony volt
Izráelben, mikor az ég három esztendeig és hat hónapig be volt zárva,
úgy hogy az egész tartományban nagy éhség volt;

Mégis azok közül senkihez nem küldetett Illés, hanem csak Sidonnak
Sareptájába az özvegy asszonyhoz.

És az Elizeus próféta idejében sok bélpoklos volt Izráelben; de azok
közül egy sem tisztult meg, csak a Siriából való Naámán.

És betelének mindnyájan haraggal a zsinagógában, mikor ezeket hallották.

És felkelvén, kiűzék őt a városon kívül és vivék őt annak a hegynek
szélére, a melyen az ő városuk épült, hogy onnen letaszítsák.

Ő azonban közöttük átmenve, eltávozék.

És leméne Kapernaumba, Galilea városába; és tanítja vala azokat
szombatnapokon.

És csodálkozának az ő tudományán, mert beszéde hatalmas vala.

És a zsinagógában vala egy tisztátalan ördögi lélektől megszállt ember,
a ki fennhangon kiálta,

Mondván: Ah, mi közünk hozzád názáreti Jézus? Jöttél, hogy elveszíts
minket? Ismerlek téged ki vagy: az Istennek ama Szentje!

És megdorgálá őt Jézus, mondván: Némulj meg és menj ki ez emberből! És
az ördög azt a középre vetvén, kiméne belőle, és nem árta néki semmit.

És támada félelem mindenekben, és egymással szólnak és beszélnek vala,
mondván: Mi dolog ez, hogy nagy méltósággal és hatalommal parancsol a
tisztátalan lelkeknek és kimennek?

És elterjede a hír ő felőle a környék minden helyén.

Azután a zsinagógából eltávozván, a Simon házába méne. A Simon napa
pedig nagy hideglelésben feküdt, és könyörögtek neki érette.

És Jézus mellé állván, megdorgálá a hideglelést, és az elhagyá őt; és ő
azonnal felkelvén, szolgála nékik.

A nap lementével pedig, mindenek, a kiknek különféle betegeik valának,
ő hozzá vivék azokat; ő pedig mindegyikőjükre reávetvén kezeit,
meggyógyítá őket.

Sokakból pedig ördögök is mentek ki, kiáltozván és mondván: Te vagy ama
Krisztus, az Isten Fia! De ő megdorgálván, nem engedé őket szólani,
mivelhogy tudták, + hogy ő a Krisztus.

A nap fölkeltekor pedig kimenvén, puszta helyre méne; de a sokaság
felkeresé őt, és hozzámenének, és tartóztaták őt, hogy ne menjen el
tőlök.

Ő pedig monda nékik: Egyéb városoknak is hirdetnem kell nékem az
Istennek országát; mert azért küldettem.

És prédikál vala Galilea zsinagógáiban.

5. Fejezet

És lőn, hogy mikor a sokaság hozzá tódult, hogy hallgassa az Isten
beszédét, ő a Genezáret tavánál áll vala;

És láta két hajót állani a vizen: a halászok pedig, miután azokból
kiszállottak, mossák vala az ő hálóikat.

És ő bemenvén az egyik hajóba, a mely a Simoné vala, kéré őt, hogy
vigye egy kissé beljebb a földtől: és mikor leült, a hajóból tanítá a
sokaságot.

Mikor pedig megszünt beszélni, monda Simonnak: Evezz a mélyre, és
vessétek ki hálóitokat fogásra.

És felelvén Simon, monda néki: Mester, jóllehet az egész éjszaka
fáradtunk, még sem fogtunk semmit: mindazáltal a te parancsolatodra
levetem a hálót.

És ezt megtévén, halaknak nagy sokaságát keríték be; szakadoz vala pedig
az ő hálójuk.

Intének azért társaiknak, a kik a másik hajóban valának, hogy jőjjenek
és segítsenek nékik. És eljövén, megtölték mind a két hajót, annyira,
hogy csaknem elsülyedének.

Látván pedig ezt Simon Péter, Jézusnak lábai elé esik, mondván: Eredj el
én tőlem, mert én bűnös ember vagyok, Uram!

Mert félelem fogta körül őt és mindazokat, a kik ő vele valának, a
halfogás miatt, a melyet fogtak;

Hasonlóképen Jakabot és Jánost is, a Zebedeus fiait, a kik Simonnak
társai valának. És monda Simonnak Jézus: Ne félj; mostantól fogva
embereket fogsz.

És a hajókat a szárazra vonván, elhagyák mindenöket és követék őt.

És lőn, hogy mikor az egyik városban vala, ímé vala ott egy poklossággal
teljes ember: és mikor meglátta Jézust, arczra borulva kéré őt, mondván:
Uram, ha akarod, megtisztíthatsz engem!

Jézus pedig kinyújtván kezét, illeté azt, mondván: Akarom, tisztulj meg.
És azonnal eltávozék tőle a bélpoklosság.

És ő megparancsolá néki, hogy azt senkinek se mondja el; hanem eredj
el, úgymond, mutasd meg magad a papnak, és vígy áldozatot a te
megtisztulásodért, a mint Mózes parancsolta, bizonyságul ő nékik.

A hír azonban annál inkább terjedt ő felőle; és nagy sokaság gyűle
egybe, hogy őt hallgassák, és hogy általa meggyógyuljanak az ő
betegségeikből.

De ő félrevonula a pusztákba, és imádkozék.

És lőn egy napon, hogy ő tanít vala: és ott ülének a farizeusok és a
törvénynek tanítói, a kik jöttek Galileának és Júdeának minden faluiból
és Jeruzsálemből: és az Úrnak hatalma vala ő vele, hogy gyógyítson.

És ímé valami férfiak ágyon egy embert hozának, a ki gutaütött vala; és
igyekezének azt bevinni és ő elébe tenni.

De nem találván módot, hogy a sokaság miatt mikép vigyék őt be,
felhágának a háztetőre, és a cseréphéjazaton át bocsáták őt alá ágyastól
Jézus elé a középre.

És látván azoknak hitét, monda: Ember, megbocsáttattak néked a te
bűneid.

Az írástudók pedig és a farizeusok elkezdének tanakodni, mondván:
Kicsoda ez, a ki ily káromlást szól? Ki bocsáthatja meg a bűnt, hanemha
egyedül az Isten?

Jézus pedig észrevévén az ő tanakodásukat, felelvén, monda nékik: Mit
tanakodtok a ti szívetekben?

Melyik könnyebb, azt mondani: Megbocsáttattak néked a te bűneid; vagy
azt mondani: Kelj fel és járj?

Hogy pedig megtudjátok, hogy az ember Fiának van hatalma e földön
megbocsátani a bűnöket, (monda a gutaütöttnek): Néked mondom, kelj fel,
és fölvévén nyoszolyádat, eredj haza!

És az rögtön felkelvén azok szemeláttára, fölvevé a min feküdt, és
elméne haza, dicsőítvén az Istent.

És az álmélkodás elfogá mindnyájukat, és dicsőíték az Istent, és
betelének félelemmel, mondván: Bizony csodadolgokat láttunk ma!

Ezek után pedig kiméne, és láta egy Lévi nevű vámszedőt, a ki a vámnál
ül vala, és monda néki: Kövess engem!

És az mindeneket elhagyván, felkele és követé őt.

És Lévi nagy lakomát készíte néki az ő házánál; és vala ott nagy
sokasága a vámszedőknek és egyebeknek, a kik ő velök telepedtek volt.

És köztük az írástudók és farizeusok zúgolódának az ő tanítványai ellen,
mondván: Miért esztek és isztok a vámszedőkkel és a bűnösökkel?

És felelvén Jézus, monda nékik: Az egészségeseknek nincs szükségük
orvosra, hanem a betegeknek.

Nem azért jöttem, hogy az igazakat hívjam, hanem a bűnösöket a
megtérésre.

Azok pedig mondának néki: Mi az oka, hogy a János tanítványai gyakorta
bőjtölnek és imádkoznak, valamint a farizeusokéi is; a te tanítványaid
pedig esznek és isznak?

Ő pedig monda nékik: Avagy mívelhetitek-é azt, hogy a lakodalmasok
bőjtöljenek, a míg a vőlegény velök van?

De eljőnek a napok, és mikor a vőlegény elvétetik ő tőlök, akkor majd
bőjtölnek azokban a napokban.

És monda nékik példabeszédet is: Senki nem toldja az új posztó foltot az
ó posztóhoz; mert különben az újat is megszakasztja és az ó posztóhoz
nem illik az újból való folt.

És senki sem tölté az új bort ó tömlőkbe; mert különben az új bor
megszakasztja a tömlőket, és a bor kiömöl, és a tömlők is elvesznek.

Hanem az új bort új tömlőkbe kell tölteni, és mind a kettő megmarad.

És senki, a ki ó bort iszik, mindjárt újat nem kiván, mert azt mondja:
Jobb az ó.

6. Fejezet

Lőn pedig a húsvét szombatját követő második szombaton, hogy a vetések
között méne által és az ő tanítványai + gabonafejeket szaggatván és
azokat kezeikkel kimorzsolván, ettek.

Némelyek pedig a farizeusok közül mondának nékik: Miért cselekszitek
azt, amit szombatnapokon nem szabad cselekedni?

És felelvén Jézus, monda nékik: Nem olvastátok-é, mit cselekedett Dávid,
mikor megéhezett ő és a kik vele voltak?

Mi módon ment be az Úrnak házába és vette el a szent kenyereket és ette
meg és adott azoknak is, a kik vele voltak, a melyeket pedig nem szabad
megenni, hanem csak a papoknak?

És monda nékik: Az embernek Fia ura a szombatnak is.

Lőn pedig más szombaton is, hogy ő a zsinagógába méne és taníta, és vala
ott egy ember, a kinek a jobb keze száradt volt.

Az írástudók és farizeusok pedig leselkedének ő utána, ha vajjon
gyógyít-e majd szombatnapon, hogy vádat találjanak ellene.

Ő pedig tudván azoknak gondolatait, monda a száradt kezű embernek: Kellj
fel és állj elő! És felkelvén, előálla.

Monda azért nékik Jézus: Valamit kérdek tőletek: Szabad-é szombaton jót
tenni, vagy rosszat tenni? az életet megtartani, vagy elveszteni?

És körültekinte mindnyájokon, monda az embernek: Nyújtsd ki a kezedet!
Az pedig úgy cselekedék, és keze oly éppé lőn, mint a másik.

Azok pedig eltelének esztelenséggel és beszélgetnek vala egymás közt,
hogy mit cselekedjenek Jézussal?

És lőn azokban a napokban, kiméne a hegyre imádkozni, és az éjszakát az
Istenhez való imádkozásban tölté el.

És mikor megvirrada, előszólítá az ő tanítványait és kiválaszta azok
közül tizenkettőt, a kiket apostoloknak is neveze:

Simont, a kit Péternek is neveze, és Andrást, annak testvérét, Jakabot
és Jánost, Filepet és Bertalant,

Mátét és Tamást, Jakabot, az Alfeus fiát, és Simont, a ki Zelotesnek
nevezteték,

Júdást, a Jakab fiát és Iskariotes Júdást, a ki árulóvá is lőn;

És alámenvén ő velök, megálla a síkságon, és az ő tanítványainak serege
és a népnek nagy sokasága egész Júdeából és Jeruzsálemből és Tírusnak és
Sídonnak tengermelléki határából, a kik jöttek, hogy hallgassák őt és
meggyógyíttassanak betegségeikből.

És a kik tisztátalan lelkektől gyötrettek, meggyógyulának.

És az egész sokaság igyekezik vala őt illetni: mert erő származék
belőle, és mindeneket meggyógyíta.

Ő pedig felemelvén szemeit az ő tanítványaira, monda: Boldogok vagytok
ti szegények: mert tiétek az Isten országa.

Boldogok ti, kik most éheztek: mert megelégíttettek. Boldogok ti, kik
most sírtok: + mert nevetni fogtok.

Boldogok lesztek, mikor titeket az emberek gyűlölnek, és kirekesztenek,
és szidalmaznak titeket, és kivetik a ti neveteket, mint gonoszt, az
embernek Fiáért.

Örüljetek azon a napon és örvendezzetek; mert ímé a ti jutalmatok
bőséges a mennyben; hiszen hasonlóképen cselekedtek a prófétákkal az ő
atyáik.

De jaj néktek, gazdagoknak, mert elvettétek a ti vigasztalástokat.

Jaj néktek, kik beteltetek; mert éhezni fogtok. Jaj néktek, kik most
nevettek; mert sírni és jajgatni fogtok.

Jaj néktek, mikor minden ember jót mond felőletek; mert épen így
cselekedtek a hamis prófétákkal az ő atyáik.

De néktek mondom, kik engem hallgattok: Szeressétek ellenségeiteket, jól
tegyetek azokkal, a kik titeket gyűlölnek,

Áldjátok azokat, a kik titeket átkoznak, és imádkozzatok + azokért, a
kik titeket háborgatnak.

A ki egyik arczodat megüti, fordítsd néki a másikat is; és attól, a ki
felső ruhádat elveszi, ne vond meg alsó ruhádat se.

Mindennek pedig, a ki tőled kér, adj; és attól, a ki elveszi a tiédet,
ne kérd vissza.

És a mint akarjátok, hogy az emberek veletek cselekedjenek, ti is
akképen cselekedjetek azokkal.

Mert ha csak azokat szeretitek, a kik titeket szeretnek, mi jutalmatok
van? Hiszen a bűnösök is szeretik azokat, a kik őket szeretik.

És ha csak azokkal tesztek jól, a kik veletek jól tesznek, mi jutalmatok
van? Hiszen a bűnösök is ugyanazt cselekszik.

És ha csak azoknak adtok kölcsönt, a kiktől reménylitek, hogy
visszakapjátok, mi jutalmatok van? Hiszen a bűnösök is adnak kölcsönt a
bűnösöknek, hogy ugyanannyit kapjanak vissza.

Hanem szeressétek ellenségeiteket, és jól tegyetek, és adjatok kölcsönt,
semmit érte nem várván; és a ti jutalmatok sok lesz, és ama magasságos
Istennek fiai lesztek: mert ő jóltévő a háládatlanokkal és gonoszokkal.

Legyetek azért irgalmasok, mint a ti Atyátok is irgalmas.

Ne ítéljetek és nem ítéltettek; ne kárhoztassatok és nem kárhoztattok;
megbocsássatok, néktek is megbocsáttatik;

Adjatok, néktek is adatik; jó mértéket, megnyomottat és megrázottat,
színig teltet adnak a ti öletekbe. Mert azzal a mértékkel mérnek néktek,
a melylyel ti mértek.

Példabeszédet is monda nékik: Vajjon a vak vezetheti-é a világtalant?
avagy nem mindketten a verembe esnek-é?

Nem feljebb való a tanítvány az ő mesterénél; hanem mikor tökéletes
lesz, mindenki olyan lesz, mint a mestere.

Miért nézed pedig a szálkát, a mely a te atyádfia szemében van, a
gerendát pedig, mely a te saját szemedben van, nem veszed észre?

Avagy mi módon mondhatod a te atyádfiának: Atyámfia, hadd vessem ki
a szálkát a te szemedből, holott te a te szemedben lévő gerendát nem
látod. Te képmutató, vesd ki először a gerendát a te szemedből és azután
gondolj arra, hogy kivesd a szálkát, a mely a te atyádfia szemében van.

Nem jó fa az, a mely romlott gyümölcsöt terem; és nem romlott fa az, a
mely jó gyümölcsöt terem.

Mert minden fa az ő tulajdon gyümölcséről ismertetik meg; mert a
tövisről nem szednek fügét, sem a szederindáról nem szednek szőlőt.

A jó ember az ő szívének jó kincséből hoz elő jót; és a gonosz ember
az ő szívének gonosz kincséből hoz elő gonoszt: mert a szívnek
teljességéből szól az ő szája.

Miért mondjátok pedig nékem: Uram! Uram! ha nem mívelitek a miket
mondok?

Valaki én hozzám jő és hallgatja az beszédimet és azokat megtartja,
megmondom néktek, mihez hasonló.

Hasonló valamely házépítő emberhez, a ki leásott és mélyre hatolt, és
kősziklára vetett fundamentomot: mikor aztán árvíz lett, beleütközött a
folyóvíz abba a házba, de azt meg nem mozdíthatta: mert kősziklán épült.

A ki pedig hallgatja, de nem tartja meg, hasonló ahhoz az emberhez, a ki
csak a földön építette házát fundamentom nélkül: a melybe beleütközvén a
folyóvíz, azonnal összeomlott; és nagy lett annak a háznak romlása.

7. Fejezet

Mikor pedig minden ő beszédeit a nép hallatára elvégezte, beméne
Kapernaumba.

Egy századosnak szolgája pedig, aki annál nagy becsületben volt, igen
rosszul lévén, már halófélben vala.

Az pedig, mikor hallott Jézus felől, hozzá küldé a zsidók véneit, kérvén
őt, hogy jöjjön el és gyógyítsa meg az ő szolgáját.

Azok pedig Jézushoz menvén, igen kérék őt, mondván: Méltó, hogy megtedd
néki;

Mert szereti a mi nemzetünket, és a zsinagógát is ő építtette nékünk.

Jézus tehát elméne velök. Mikor azonban már nem messze volt a háztól,
eléje küldé a százados néhány jó barátját, izenvén néki: Uram, ne
fáraszd magad; mert nem vagyok méltó, hogy hajlékomba jőjj;

A miért is magamat sem tartottam érdemesnek arra, hogy hozzád menjek:
hanem csak szóval mondd, és meggyógyul az én szolgám.

Mert én is hatalom alá vetett ember vagyok, és vitézek vannak alattam;
és ha az egyiknek azt mondom: Eredj el, elmegy; vagy a másiknak: Jövel,
eljő és ha szolgámnak szólok: Tedd ezt, azt teszi.

Jézus pedig ezeket hallván, elcsudálkozék ő rajta; és hátrafordulván
monda az őt követő sokaságnak: Mondom néktek, ilyen hitet Izráelben sem
találtam!

És a küldöttek visszatérvén a házhoz, a beteg szolgát már egészségben
találták.

És lőn másnap, hogy méne Nain nevű városba; és az ő tanítványai sokan
menének ő vele, és nagy sokaság.

Mikor pedig a város kapujához közelített, ímé egy halottat hoznak vala
ki, egyetlen egy fiát az anyjának, és az özvegy asszony vala; és a
városból nagy sokaság volt ő vele.

És látván őt az Úr, megkönyörüle rajta, és monda néki: Ne sírj.

És oda menvén, illeté a koporsót; a vivők pedig megállának. És monda:
Ifjú, néked mondom, kelj föl!

És felüle a megholt, és kezde szólni; és adá őt anyjának.

És elfogá mind azokat a félelem, és dicsőíték az Istent, mondván: Nagy
próféta támadt mi köztünk; és: Az Isten megtekintette az ő népét.

És kiméne ő felőle e hír az egész Júdeába, és a körül való minden
tartományba.

És Jánosnak mind ezeket elmondták a tanítványai. És János az ő
tanítványai közül kettőt előszólítván,

Elküldé Jézushoz, mondván: Te vagy-é az, a ki eljövendő vala, vagy mást
várjunk?

Mikor azért azok a férfiak hozzámentek, mondának: Keresztelő János
küldött minket te hozzád,mondván: Te vagy-é az, a ki eljövendő vala,
vagy mást várjunk?

Azon órában pedig sokakat gyógyíta meg betegségéből, csapásokból,
tisztátalan lelkektől, és sok vaknak adá meg szeme világát.

És felelvén Jézus, monda nékik: Elmenvén mondjátok meg Jánosnak, a
miket láttatok és hallottatok: hogy a vakok szemeik világát veszik, a
sánták járnak, a poklosok megtisztulnak, a siketek hallanak, a halottak
feltámadnak, a szegényeknek az evangyéliom prédikáltatik.

És boldog, valaki én bennem meg nem botránkozik.

Mikor pedig elmentek a János követei, kezdé mondani a sokaságnak JÁnos
felől: Mit látni mentetek ki a pusztába? szélingatta nádszálat-é?

Hát mit látni mentetek ki? puha ruhákba öltözött embert-é? Ímé a kik
drága öltözetben és gyönyörűségben vannak, a királyok palotáiban vannak.

Hát mit látni mentetek ki? Prófétát-é? Bizony mondom néktek, prófétánál
is nagyobbat.

Ez az, a ki felől meg van írva: Ímé én elküldöm az én követemet a te
orczád előtt, ki elkészíti előtted a te útadat.

Mert mondom néktek, hogy azok között, a kik asszonytól születtek, egy
sincs nagyobb próféta Keresztelő Jánosnál; de a ki kisebb az Isten
országában, nagyobb ő nála.

És mikor ezt hallotta az egész nép és a vámszedők, igazat adának az
Istennek, megkeresztelkedvén a János keresztségével;

A farizeusok pedig és a törvénytudók az Isten tanácsát megveték ő
magokra nézve, nem keresztelkedvén meg ő tőle.

Monda pedig az Úr: Mihez hasonlítsam azért e nemzetségnek embereit? és
mihez hasonlók?

Hasonlók a piaczon ülő gyermekekhez, kik egymásnak kiáltanak, és ezt
mondják: Sípoltunk néktek, és nem tánczoltatok; siralmas énekeket
énekeltünk néktek, és nem sírtatok.

Mert eljött Keresztelő János, a ki kenyeret sem eszik, bort sem iszik,
és ezt mondjátok: Ördög van benne.

Eljött az embernek Fia, a ki eszik és iszik, és ezt mondjátok: Ímé a
falánk és borivó ember, a vámszedők és bűnösök barátja.

És igazoltatik a bölcseség minden ő fiaitól.

Kéré pedig őt egy a farizeusok közül, hogy ő vele egyék; annakokáért
bemenvén a farizeus házába, leüle enni.

És ímé a városban egy asszony a ki bűnös vala, mikor megtudta, hogy
ő a farizeus házában leült enni, hoza egy alabástrom szelencze drága
kenetet.

És megállván hátul az ő lábainál sírva, könnyeivel kezdé öntözni az ő
lábait, és fejének hajával törlé meg, és csókolgatá az ő lábait, és
megkené drága kenettel.

Mikor pedig ezt látta a farizeus, a ki őt meghívta, monda magában: Ez,
ha próféta volna, tudná ki és miféle asszony az, a ki őt illeti: hogy
bűnös.

És felelvén Jézus, monda néki: Simon, van valami mondani valóm néked. És
az monda: Mester, mondjad.

Egy hitelezőnek két adósa vala: az egyik adós vala ötszáz pénzzel, a
másik pedig ötvennel.

És mikor nem volt nékik miből megadni, mind a kettőnek elengedé. E kettő
közül azért, mondd meg, melyik szereti őt jobban?

Felelvén pedig Simon, monda: Azt gondolom, hogy az, a kinek többet
engedett el. És Jézus monda néki: Igazán ítéltél.

És az asszonyhoz fordulván, monda Simonnak: Látod-é ez asszonyt? Bejövék
a te házadba, az én lábaimnak vizet nem adál: ez pedig könnyeivel öntözé
az én lábaimat, és fejének hajával törlé meg.

Engem meg nem csókolál: ez pedig az időtől fogva, hogy bejöttem, nem
szünt meg az én lábaimat csókolgatni.

Olajjal az én fejemet meg nem kented: ez pedig drága kenettel kené meg
az én lábaimat.

Minekokáért mondom néked: Néki sok bűne bocsáttatott meg; mert igen
szeretett; a kinek pedig kevés bocsáttatik meg, kevésbé szeret.

És monda annak: Megbocsáttattak néked a te bűneid.

És a kik együtt ülének vele az asztalnál, kezdék magukban mondani: Ki
ez, hogy a bűnöket is megbocsátja?

Monda pedig az asszonynak: A te hited megtartott téged. Eredj el
békességgel!

8. Fejezet

És lőn ezután, hogy ő jár vala városonként és falunként, prédikálván és
hirdetvén az Isten országát, és vele a tizenkettő,

És némely asszonyok, a kiket tisztátalan lelkektől és betegségekből
gyógyított meg, Mária, + a ki Magdalénának neveztetik, kiből hét ördög
ment ki,

És Johanna, Khúzának, a Heródes gondviselőjének felesége, és Zsuzsánna,
és sok más asszony, kik az ő vagyonukból szolgálának néki.

Mikor pedig nagy sokaság gyűlt egybe, és minden városból mentek vala ő
hozzá, monda példázat által:

Kiméne a magvető, hogy elvesse az ő magvát: és magvetés közben némely
esék az útfélre; és eltapostaték, és az égi madarak megevék azt.

És némely esék a kősziklára; és mikor kikelt, elszárada, mert nem vala
nedvessége.

Némely esék a tövis közé és a tövisek vele együtt növekedvén, megfojták
azt.

Némely pedig esék a jó földbe; és mikor kikelt, százannyi hasznot hoza.
Ezeket mondván, kiált vala: A kinek van füle a hallásra, hallja.

És megkérdék őt az ő tanítványai, mondván: Mi lehet e példázat?

Ő pedig monda nékik: Néktek adatott, hogy az Isten országának titkait
értsétek; egyebeknek példázatokban, hogy látván ne lássanak, és hallván
ne értsenek.

A példázat pedig ez: A mag az Isten beszéde.

Az útfélen valók pedig azok, a kik hallják; aztán eljő az ördög, és
kikapja az ígét az ő szívökből, hogy ne higyjenek és ne idvezüljenek.

És a kősziklán valók azok, a kik, mikor hallják, örömmel veszik az ígét;
de ezeknek nincs gyökerük, a kik egy ideig hisznek, a kísértés idején
pedig elszakadnak.

És a melyik a tövis közé esett, ezek azok, a kik hallották, de elmenvén,
az élet gondjaitól, és gazdagságától és gyönyörűségeitől megfojtatnak,
és gyümölcsöt nem teremnek.

A melyik pedig a jó földbe esett, ezek azok, a kik a hallott ígét tiszta
és jó szívvel megtartják, és gyümölcsöt teremnek béketűréssel.

Senki pedig, ha gyertyát gyújt, be nem fedi azt valami edénnyel, sem az
ágy alá nem rejti; hanem a gyertyatartóba teszi, hogy a kik bemennek,
lássák a világot.

Mert nincs oly titok, mely nyilvánvalóvá ne lenne; és nincs oly
elrejtett dolog, mely ki ne tudódnék, és világosságra ne jőne.

Meglássátok azért, mimódon hallgatjátok: mert a kinek van, annak adatik;
és a kinek nincs, még a mijét gondolja is hogy van, elvétetik tőle.

Jövének pedig hozzá az ő anyja és atyjafiai, de nem tudtak hozzá jutni a
sokaság miatt.

És tudtára adák néki, mondván: A te anyád és atyádfiai künn állnak,
téged akarván látni.

Ő pedig felelvén, monda nékik: Az én anyám és az én atyámfiai ezek, a
kik az Isten beszédét hallgatják, és megcselekszik azt.

Lőn pedig egy napon, hogy beméne a hajóba ő és az ő tanítványai; és
monda nékik: Menjünk a tónak túlsó partjára. És elindulának.

De hajózásuk közben elszenderedék; és szélvész csapott le a tóra, és
megmerülének, és veszedelemben valának.

És hozzá menvén, felkölték őt mondván: Mester, Mester, elveszünk!
Ő pedig felserkenvén, megdorgálá a szelet és a víznek habjait; és
megszűnének, és lőn csendesség.

És monda nékik: Hol van a ti hitetek? És félelemmel csodálkoznak vala,
mondván egymásnak: Ugyan ki ez, hogy a szeleknek is, a víznek is
parancsol, és engednek néki?

És evezének a Gaderénusok tartományaiba, mely Galileával átellenben van.

És mikor ő kiment a földre, jöve elébe a városból egy ember, kiben
ördögök voltak sok időtől fogva, sem ruhába nem öltözött, sem házban nem
lakott, hanem a sírboltokban.

És mikor meglátta Jézust, felkiálta és lábai elé esék néki, és fenszóval
mondja: Mi közöm van nékem te veled, Jézus, felséges Istennek Fia?
kérlek téged, ne gyötörj engem.

Mert azt parancsolá annak a tisztátalan léleknek, hogy menjen ki az
emberből. Mert gyakran elragadá őt: annakokáért lánczokkal és békókkal
megkötözve őrizteték; de a kötelékeket elszaggatván, az ördögtől a
pusztákba hajtaték.

Megkérdé pedig őt Jézus, mondván: Mi a neved? És ő monda: Légió mert sok
ördög ment vala bele.

És kérék őt, hogy ne parancsolja nékik, hogy a mélységbe menjenek.

Vala pedig ott egy nagy disznónyáj, legelészve a hegyen; és kérék őt,
hogy engedje meg nékik, hogy azokba menjenek. És megengedé nékik.

És minekutána kimentek az ördögök az emberből, bemenének a disznókba; és
a disznónyáj a meredekről a tóba rohana, és megfullada.

A pásztorok pedig látván mi történt, elfutának, és elmenvén, hírré adák
a városban és a falukban.

Kimenének azért megnézni mi történt; és menének Jézushoz, és ülve
találák az embert, kiből az ördögök kimentek, felöltözve és eszénél, a
Jézus lábainál; és megfélemlének.

Elbeszélék pedig nékik azok is, a kik látták, mimódon szabadult meg az
ördöngős.

És kéré őt a Gadarénusok körül való tartományok egész sokasága, hogy
ő közülök menjen el, mert felette igen félnek vala: ő pedig beülvén a
hajóba, visszatére.

Kéré pedig őt az az ember, a kiből az ördögök kimentek, hogy ő vele
lehessen; de Jézus elbocsátá őt, mondván:

Térj vissza házadhoz, és beszéld el, mely nagy dolgokat tett az Isten
veled. Elméne azért, hirdetvén az egész városban, mely nagy dolgokat
cselekedett Jézus ő vele.

És lőn, hogy mikor Jézus visszatért, a nép örömmel fogadá őt; mert
mindnyájan várják vala őt.

És ímé eljöve egy ember, kinek Jairus vala neve, ki a zsinagógának feje
volt; és Jézus lábai előtt leesvén, kéré őt, hogy menjen be az ő házába;

Mert vala néki egy egyetlen leánya, mintegy tizenkét esztendős, és az
halálán volt. Mikor pedig ő méne, a sokaság szorongatá őt.

És egy asszony, ki vérfolyásban volt tizenkét esztendőtől fogva, és bár
minden vagyonát az orvosokra költötte, senki meg nem tudta gyógyítani,

Hátulról hozzá járulván, illeté az ő ruhájának peremét; és azonnal
elálla vérének folyása.

És monda Jézus: Ki az, a ki engem illete? És mikor mindnyájan tagadták,
monda Péter és a kik ő vele valának: Mester, a sokaság nyom és szorongat
téged, és azt mondod: Ki az, a ki engem illete?

Jézus pedig monda: Illete engem valaki; mert én észrevettem, hogy erő
származék ki tőlem.

Mikor pedig látta az asszony; hogy nem maradt titokban, reszketve
előjöve és előtte leesvén, megjelenté néki az egész sokaság előtt, miért
illette őt, és hogy azonnal meggyógyult.

És ő monda néki: Bízzál leányom, a te hited megtartott téged; eredj el
békességgel!

Mikor még a szó szájában vala, eljöve egy ember a zsinagóga fejének
házától, mondván néki: Meghalt a leányod; ne fáraszd a Mestert!

Jézus pedig mikor ezt hallotta, felele néki, mondván: Ne félj; csak
higyj, és megtartatik.

Bemenvén pedig a házba, senkit nem bocsáta be, csak Pétert, Jakabot,
Jánost és a leányzó atyját és anyját.

Sírának pedig mindnyájan, és gyászolák azt; ő pedig monda: Ne sírjatok;
nem halt meg, hanem aluszik.

És kineveték őt, tudván, hogy meghalt.

Ő pedig mindenkit kiküldvén, és a leányzó kezét megfogván, kiálta,
mondván: Leányzó, kelj fel!

És visszatére annak lelke, és azonnal fölkele; és ő parancsolá, hogy
adjanak néki enni.

És elálmélkodának annak szülei; ő pedig megparancsolá, hogy senkinek ne
mondják, a mi történt.

9. Fejezet

Minekutána pedig összehívta Jézus az ő tizenkét tanítványát, ada nékik
erőt és hatalmat minden ördögök ellen, és betegségek gyógyítására.

És elküdé őket, hogy prédikálják az Isten országát, és betegeket
gyógyítsanak.

És monda nékik: Semmit az útra ne vigyetek, se pálczákat, se táskát, se
kenyeret, se pénzt; se két-két ruhátok ne legyen.

És valamely házba bementek, ott maradjatok, és onnét induljatok tovább.

És valakik be nem fogadnak titeket, kimenvén abból a városból, még a
port is verjétek le lábaitokról, bizonyságul ő ellenök.

Kimenvén annakokáért, bejárák a falukat, hirdetvén az evangyéliomot, és
gyógyítván mindenütt.

Meghallá pedig Heródes a negyedes fejedelem, mindazokat, a mik ő általa
történtek: és zavarban volt, mivelhogy némelyek azt mondák, hogy János
támadt fel a halálból;

Némelyek pedig, hogy Illés jelent meg; mások meg, hogy a régi próféták
közül támadt fel valamelyik.

És monda Heródes: Jánosnak én vettem fejét: kicsoda hát ez, a ki felől
én ilyen dolgokat hallok? És igyekezik vala őt látni.

Visszatérvén pedig az apostolok, elbeszélének néki mindent, a mit
cselekedtek. És azokat maga mellé vévén, elvonula magánosan a Bethsaida
nevű városnak puszta helyére.

A sokaság pedig ezt megtudván, követé őt: és ő örömmel fogadván őket,
szóla nékik az Isten országáról, és a kiknek gyógyulásra volt szükségök,
azokat meggyógyítá.

A nap pedig hanyatlani kezdett; és a tizenkettő ő hozzá járulván, monda
néki: Bocsásd el a sokaságot, hogy elmenvén a körülvaló falvakba és
majorokba megszálljanak, és eledelt találjanak, mert itt puszta helyen
vagyunk.

Ő pedig monda nékik: Adjatok nékik ti enni. Azok pedig mondának: Nincs
nékünk több öt kenyerünknél és két halunknál; hanem ha elmegyünk és mi
veszünk eledelt az egész sokaságnak.

Mert valának ott mintegy ötezeren férfiak. Monda pedig az ő
tanítványainak: Ültessétek le őket csoportokba ötvenével.

És a képen cselekedének, és leülteték valamennyit.

Minekutána pedig vette az öt kenyeret és a két halat, a mennybe emelvén
szemeit, megáldá azokat, megszegé és adá a tanítványoknak, hogy a
sokaság elé tegyék.

Evének azért és megelégedének mindnyájan; és felszedék a mi darabok
maradtak tőlük, tizenkét kosárral.

És lőn, mikor ő magában imádkozék, vele valának a tanítványok; és
megkérdé őket, mondván: Kinek mond engem a sokaság?

Ők pedig felelvén, mondának: Keresztelő Jánosnak; némelyek pedig
Illésnek; némelyek pedig, hogy a régi próféták közül támadt fel
valamelyik.

És monda nékik: Hát ti kinek mondotok engem? Felelvén pedig Péter,
monda: Az Isten ama Krisztusának.

Ő pedig reájok parancsolván, meghagyá, hogy ezt senkinek ne mondják;

Ezt mondván: Szükség az ember Fiának sokat szenvedni és megvettetni a
vénektől, a főpapoktól és írástudóktól, és megöletni, és harmadnapon
feltámadni.

Mondja vala pedig mindeneknek: Ha valaki én utánam akar jőni, tagadja
meg magát, és vegye fel az ő keresztjét minden nap, és kövessen engem.

Mert a ki meg akarja tartani az ő életét, elveszti azt; a ki pedig
elveszti az ő életét én érettem, az megtartja azt.

Mert mit használ az embernek, ha mind e világot megnyeri is, ő magát
pedig elveszti vagy magában kárt vall?

Mert valaki szégyel engem és az én beszédemet, az embernek Fia is
szégyelni fogja azt, mikor eljő az ő + dicsőségével, és az Atyáéval és a
szent angyalokéval.

Mondom pedig néktek bizonnyal, hogy vannak az itt állók közül némelyek,
kik a halált meg nem kóstolják, mígnem meglátják az Istennek országát.

És lőn e beszédek után mintegy nyolczadnappal, hogy maga mellé vevé
Pétert, Jánost és Jakabot, és felméne a hegyre imádkozni.

És imádkozása közben az ő orczájának ábrázata elváltozék, és az ő ruhája
fehér és fénylő lőn.

És ímé két férfiú beszél vala ő vele, kik valának Mózes és Illés;

Kik dicsőségben megjelenvén, beszélik vala az ő halálát, melyet
Jeruzsálemben fog megteljesíteni.

Pétert pedig és a vele lévőket elnyomá az álom; de mikor felébredtek,
láták az ő dicsőségét, és ama két férfiút, kik vele állanak vala.

És lőn, mikor azok eltávoztak ő tőle, monda Péter Jézusnak: Mester, jó
nékünk itt lennünk: csináljunk azért három hajlékot, egy néked, Mózesnek
is egyet, és egyet Illésnek; nem tudván mit mond.

És mikor ő ezeket mondá, felhő támada és azokat beárnyékozá ők pedig
megfélemlének, mikor azok bementek a felhőbe.

És szózat lőn a felhőből, mondván: Ez amaz én szerelmes Fiam, őt
hallgassátok.

És mikor a szózat lőn, találtaték Jézus csak maga. Ők pedig hallgatának,
és semmit abból, a mit láttak, senkinek el nem mondának azokban a
napokban.

És lőn másnap, mikor ők a hegyről leszállottak, sok nép méne elébe.

És ímé egy a sokaság közül felkiálta, mondván: Mester, kérlek téged,
tekints az én fiamra; mert nékem egyetlen egyem:

És ímé a lélek megragadja őt, és hirtelen kiált; és szaggatja őt,
annyira, hogy tajtékot túr, és nehezen megy el tőle, szaggatván őt.

És kérem a te tanítványaidat, hogy űzzék ki azt, de nem tudták.

Felelvén pedig Jézus, monda: Óh hitetlen és elfajult nemzetség! meddig
leszek köztetek, és meddig tűrlek titeket? Hozd ide a te fiadat!

A míg pedig az odaméne, azon közben az ördög földhöz üté azt, és
megrángatá. De Jézus megdorgálá a tisztátalan lelket, és meggyógyítá a
gyermeket, és adá azt az ő atyjának.

Elálmélkodának pedig mindnyájan az Istennek nagyságos erején. Mikor
pedig mindnyájan csodálkozának mind azokon, a miket Jézus cselekedék,
monda az ő tanítványainak:

Vegyétek füleitekbe ezeket a beszédeket: Mert az embernek Fia az emberek
kezébe fog adatni.

De ők nem érték e mondást, és el vala rejtve előlük, hogy ne értsék azt;
és féltek őt megkérdezni e mondás felől.

Támada pedig bennök az a gondolat, hogy ki nagyobb közöttük.

Jézus pedig látván az ő szívök gondolatát, egy kis gyermeket megfogván,
maga mellé állatá azt,

És monda nékik: Valaki e kis gyermeket befogadja az én nevemben, engem
fogad be; és valaki engem befogad, azt fogadja be, a ki engem elküldött;
mert a ki legkisebb mindnyájan ti közöttetek, az lesz nagy.

Felelvén pedig János, monda: Mester, láttunk valakit, a ki a te nevedben
ördögöket űz; és eltiltók őt, mivelhogy téged nem követ mi velünk.

És monda néki Jézus: Ne tiltsátok el: mert a ki nincs ellenünk,
mellettünk van.

Lőn pedig, mikor az idő elközelge, hogy ő felvitessék, eltökélte magát,
hogy Jeruzsálembe megy,

És követeket külde az ő orczája előtt; és azok elmenvén, bemenének egy
samaritánus faluba, hogy néki szállást készítsenek.

De nem fogadák be őt, mivelhogy ő Jeruzsálembe megy vala.

Mikor pedig ezt látták az ő tanítványai, Jakab és János, mondának: Uram,
akarod-é, hogy mondjuk, hogy tűz szálljon alá az égből, és emészsze meg
ezeket, mint Illyés is cselekedett?

De Jézus megfordulván, megdorgálá őket, mondván: Nem tudjátok minémű
lélek van ti bennetek:

Mert az embernek Fia nem azért jött, hogy elveszítse az emberek lelkét,
hanem hogy megtartsa. Elmenének azért más faluba.

Lőn pedig, mikor menének, valaki monda néki az úton: Követlek téged
Uram, valahová mégy!

És monda néki Jézus: A rókáknak barlangjuk van, és az égi madaraknak
fészkük; de az ember Fiának nincs fejét hová lehajtania.

Monda pedig másnak: Kövess engem. Az pedig monda: Uram, engedd meg
nékem, hogy előbb elmenjek és eltemessem az én atyámat.

Monda pedig néki Jézus: Hadd temessék el a halottak az ő halottaikat: te
pedig elmenvén, hirdesd az Isten országát.

Monda pedig más is: Követlek téged Uram; de előbb engedd meg nékem, hogy
búcsút vegyek azoktól, a kik az én házamban vannak.

És monda néki Jézus: Valaki az eke szarvára veti kezét, és hátra tekint,
nem alkalmas az Isten országára.

10. Fejezet

Ezek után pedig rendele az Úr másokat is, hetvenet, és elküldé azokat
kettőnként az ő orczája előtt, minden városba és helyre, a hová ő
menendő vala.

Monda azért nékik: Az aratni való sok, de a munkás kevés; kérjétek azért
az aratásnak Urát, hogy küldjön munkásokat az ő aratásába.

Menjetek el: Ímé én elbocsátlaktiteket, mint bárányokat a farkasok közé.

Ne hordozzatok erszényt, se táskát, se sarut; és az úton + senkit ne
köszöntsetek.

Valamely házba bementek, először ezt mondjátok: Békesség e háznak!

És ha lesz ott valaki békességnek fia, a ti békességtek azon marad; ha
nem, ti reátok tér vissza.

Ugyanazon házban maradjatok pedig, azt evén is iván, a mit ők adnak:
mert méltó a munkás + az ő jutalmára. Ne járjatok házról-házra.

És valamely városba bementek, és befogadnak titeket, azt egyétek, a mit
előtökbe adnak:

És gyógyítsátok a betegeket, a kik ott lesznek, és mondjátok nékik:
Elközelített hozzátok az Isten országa.

Valamely városba pedig bementek, és titeket be nem fogadnak, annak
utczáira kimenvén, ezt mondjátok:

Még a port is, a mely reánk ragadt a ti városotokból, itt köztetek
letöröljük; mindazáltal ez legyen tudtotokra, hogy az Isten országa
elközelített hozzátok.

Mondom pedig néktek, hogy a Sodomabeliek állapota tűrhetőbb lesz ama
napon, hogynem azé a városé.

Jaj néked Korazin! Jaj néked Bethsaida! mert ha Tírusban és Sídonban
lettek volna azok a csodák, melyek te benned lőnek, régen zsákban és
hamuban ülve megtértek volna.

Hanem Tírusnak és Sídonnak tűrhetőbb lesz állapota az ítéletkor, hogynem
néktek.

És te Kapernaum, mely mind az égig felmagasztaltattál, a pokolig fogsz
lealáztatni.

A ki titeket hallgat, engem hallgat, és a ki titeket megvet, engem vet
meg; és a ki engem vet meg, azt veti meg, a ki engem elküldött.

Visszatére pedig a hetven tanítvány örömmel, mondván: Uram, még az
ördögök is engednek nékünk a te neved által!

Ő pedig monda nékik: Látám a Sátánt, mint a villámlást lehullani az
égből.

Ímé adok néktek hatalmat, hogy a kígyókon és skorpiókon tapodjatok, és
az ellenségnek minden erején; és semmi nem árthat néktek.

De azon ne örüljetek, hogy a lelkek néktek engednek; hanem inkább azon
örüljetek, hogy a ti neveitek fel vannak írva a mennyben.

Azon órában örvendeze Jézus lelkében, és monda: Hálákat adok néked,
Atyám, mennynek és földnek Ura, hogy elrejtetted ezeket a bölcsek és
értelmesek elől, és a kisdedeknek megjelentetted. Igen, Atyám, mert így
volt kedves te előtted.

Mindent nékem adott az én Atyám: és senki sem tudja, kicsoda a Fiú, csak
az Atya; és kicsoda az Atya, hanem + csak a Fiú, és a kinek a Fiú akarja
megjelenteni.

És a tanítványokhoz fordulván, monda ő magoknak: Boldog szemek, a melyek
látják azokat, + a melyeket ti láttok.

Mert mondom néktek, hogy sok próféta és király kívánta látni, a miket ti
láttok, de nem látták; és hallani, a miket hallotok, de nem hallották.

És ímé egy törvénytudó felkele, kísértvén őt, és mondván: Mester, mit
cselekedjem, hogy az örök életet vehessem?

Ő pedig monda annak: A törvényben mi van megírva? mint olvasod?

Az pedig felelvén, monda: Szeresd az Urat, a te Istenedet teljes
szívedből és teljes lelkedből és minden erődből és teljes elmédből; és a
te felebarátodat, mint magadat.

Monda pedig annak: Jól felelél; ezt cselekedd, és élsz.

Az pedig igazolni akarván magát, monda Jézusnak: De ki az én
felebarátom?

Jézus pedig felelvén, monda: Egy ember megy vala alá Jeruzsálemből
Jerikóba, és rablók kezébe esék, a kik azt kifosztván és megsebesítvén,
elmenének, és ott hagyák félholtan.

Történet szerint pedig megy vala alá azon az úton egy pap, a ki azt
látván, elkerülé.

Hasonlóképen egy Lévita is, mikor arra a helyre ment, és azt látta,
elkerülé.

Egy samaritánus pedig az úton menvén, odaért, a hol az vala: és mikor
azt látta, könyörületességre indula.

És hozzájárulván, bekötözé annak sebeit, olajat és bort töltvén azokba;
és azt felhelyezvén az ő tulajdon barmára, vivé a vendégfogadó házhoz,
és gondját viselé néki.

Másnap pedig elmenőben két pénzt kivévén, adá a gazdának, és monda
néki: Viselj gondot reá, és valamit ezen fölül reáköltesz, én mikor
visszatérek, megadom néked.

E három közül azért kit gondolsz, hogy felebarátja volt annak, a ki a
rablók kezébe esett?

Az pedig monda: Az, a ki könyörült rajta. Monda azért néki Jézus: Eredj
el, és te is a képen cselekedjél.

Lőn pedig, mikor az úton menének, hogy ő beméne egy faluba; egy Mártha
nevű asszony pedig befogadá őt házába.

És ennek vala egy Mária nevezetű testvére, ki is Jézus lábainál leülvén,
hallgatja vala az ő beszédét.

Mártha pedig foglalatos volt a szüntelen való szolgálatban; előállván
azért, monda: Uram, nincs-é arra gondod, hogy az én testvérem magamra
hagyott engem, hogy szolgáljak? Mondjad azért néki, hogy segítsen nékem.

Felelvén pedig, monda néki Jézus: Mártha, Mártha, szorgalmas vagy és
sokra igyekezel:

De egy a szükséges dolog: és Mária a jobb részt választotta, mely el nem
vétetik ő tőle.

11. Fejezet

És lőn, mikor ő imádkozék egy helyen, minekutána elvégezte, monda néki
egy az ő tanítványai közül: Uram, taníts minket imádkozni, miképen János
is tanította az ő tanítványait.

Monda pedig nékik: Mikor imádkoztok, ezt mondjátok: Mi Atyánk, ki vagy
a mennyekben, szenteltessék meg a te neved. Jőjjön el a te országod.
Legyen meg a te akaratod, miképen a mennyben, azonképen e földön is.

A mi mindennapi kenyerünket add meg nékünk naponként.

És bocsásd meg nékünk a mi bűneinket; mert mi is megbocsátunk
mindeneknek, a kik nékünk adósok. És ne vígy minket kisértésbe; de
szabadíts meg minket a gonosztól.

És monda nékik: Ki az közületek, a kinek barátja van, és ahhoz megy
éjfélkor, és ezt mondja néki: Barátom, adj nékem kölcsön három kenyeret,

Mert az én barátom én hozzám jött az útról, és nincs mit adjak ennie;

Az pedig onnét belőlről felelvén, ezt mondaná: Ne bánts engem: immár
az ajtó be van zárva, és az én gyermekeim velem vannak az ágyban; nem
kelhetek fel, és nem adhatok néked?

Mondom néktek, ha azért nem fog is felkelni és adni néki, mert az
barátja, de annak tolakodása miatt felkél és ád néki, a mennyi kell.

Én is mondom néktek: Kérjetek és megadatik néktek; keressetek és
találtok; zörgessetek és megnyittatik néktek.

Mert a ki kér, mind kap; és a ki keres, talál; és a zörgetőnek
megnyittatik.

Melyik atya pedig az közületek, a kitől a fia kenyeret kér, és ő talán
követ ád néki? vagy ha halat, vajjon a hal helyett kígyót ád-é néki?

Avagy ha tojást kér, vajjon skorpiót ád-é néki?

Ha azért ti gonosz létetekre tudtok a ti fiaitoknak jó ajándékokat adni,
mennyivel inkább ád a ti mennyei Atyátok Szent Lelket azoknak, a kik
tőle kérik.

És ördögöt űz vala ki, mely néma vala. És lőn, mikor kiment az ördög,
megszólala a néma; és csodálkozék a sokaság.

Némelyek pedig azok közül mondának: A Belzebúb által, az ördögök
fejedelme által űzi ki az ördögöket.

Mások meg, kísértvén őt mennyei jelt kívánának tőle.

Ő pedig tudván azoknak gondolatát, monda nékik: Minden ország, a mely
magával meghasonlik, elpusztul; és ház a házzal ha meghasonlik, leomlik.

És a Sátán is ha ő magával meghasonlik, mimódon állhat meg az ő országa?
mert azt mondjátok, hogy én a Belzebúb által űzöm ki az ördögöket.

És ha én Belzebúb által űzöm ki az ördögöket, a ti fiaitok ki által űzik
ki? Annakokáért ők maguk lesznek a ti bíráitok.

Ha pedig Isten ujjával űzöm ki az ördögöket, kétség nélkül elérkezett
hozzátok az Isten országa.

Mikor az erős fegyveres őrzi az ő palotáját, a mije van, békességben
van;

De mikor a nálánál erősebb reá jövén legyőzi őt, minden fegyverét
elveszi, melyhez bízott, és a mit tőle zsákmányol, elosztja.

A ki velem nincs, ellenem van; és a ki velem nem takar, tékozol.

Mikor a tisztátalan lélek kimegy az emberből, víz nélkül való helyeken
jár, nyugalmat keresvén; és mikor nem talál, ezt mondja: Visszatérek az
én házamba, a honnét kijöttem.

És oda menvén, kisöpörve és felékesítve találja azt.

Akkor elmegy, és maga mellé vesz más hét lelket, magánál gonoszabbakat,
és bemenvén ott lakoznak; és annak az embernek utolsó állapota gonoszabb
lesz az elsőnél.

Lőn pedig mikor ezeket mondá, fölemelvén szavát egy asszony a sokaság
közül, monda néki: Boldog méh, a mely téged hordozott, és az emlők,
melyeket szoptál.

Ő pedig monda: Sőt inkább boldogok a kik hallgatják az Istennek
beszédét, és megtartják azt.

Mikor pedig a sokaság hozzá gyülekezék, kezdé mondani: E nemzetség
gonosz: jelt kíván, de jel nem adatik néki, hanem ha Jónás prófétának +
ama jele;

Mert miképen Jónás jelül volt a Ninivebelieknek, azonképen lesz az
embernek Fia is e nemzetségnek.

A Délnek királynéasszonya felkél majd az ítéletkor e nemzetség
férfiaival, és kárhoztatja őket: mert ő eljött a földnek széléről, hogy
hallhassa a Salamon bölcseségét; és ímé nagyobb + van itt Salamonnál.

Ninive férfiai az ítéletkor együtt támadnak majd fel e nemzetséggel, és
kárhoztatják ezt: mivelhogy ők megtértek a Jónás prédikálására; és ímé
nagyobb van itt + Jónásnál.

Senki pedig, ha gyertyát gyújt, nem teszi rejtekbe, sem a véka alá,
hanem a gyertyatartóba, hogy a kik bemennek, lássák a világosságot.

A testnek lámpása a szem: ha azért a te szemed őszinte, a te egész
tested is világos lesz; ha pedig a te szemed gonosz, a te tested is
sötét.

Meglásd azért, hogy a világosság, mely te benned van, sötétség ne
legyen.

Annakokáért ha a te egész tested világos, és semmi részében sincs
homályosság, olyan világos lesz egészen, mint mikor a lámpás
megvilágosít téged az ő világosságával.

Beszéd közben pedig kéré őt egy farizeus, hogy ebédeljen nála. Bemenvén
azért, leüle enni.

A farizeus pedig mikor ezt látta, elcsodálkozék, hogy ebéd előtt előbb
nem mosdott meg.

Monda pedig az Úr néki: Ti farizeusok jóllehet a pohárnak és tálnak
külső részét megtisztítjátok; de a belsőtök rakva ragadománynyal és
gonoszsággal.

Bolondok, a ki azt teremtette, a mi kívül van, nem ugyanaz teremtette-é
azt is, a mi belől van?

Csak adjátok alamizsnául a mi benne van; és minden tiszta lesz néktek.

De jaj néktek farizeusok! mert megadjátok a dézsmát a mentától,
rutától és minden paréjtól, de hátra hagyjátok az ítéletet és az Isten
szeretetét: pedig ezeket kellene cselekedni, és amazokat sem elhagyni.

Jaj néktek farizeusok! mert szeretitek az előlülést a gyülekezetekben,
és a piaczokon való köszöntéseket.

Jaj néktek képmutató írástudók és farizeusok! mert olyanok vagytok, mint
a sírok, a melyek nem látszanak, és az emberek, a kik azokon járnak, nem
tudják.

Felelvén pedig egy a törvénytudók közül, monda néki: Mester, mikor
ezeket mondod, minket is bántasz.

Ő pedig monda: Jaj néktek is törvénytudók! mert elhordozhatatlan
terhekkel terhelitek meg az embereket, de ti magatok egy ujjotokkal sem
illetitek azokat a terheket.

Jaj néktek! mert ti építitek a próféták sírjait; a ti atyáitok pedig
megölték őket.

Tehát bizonyságot tesztek és jóvá hagyjátok atyáitok cselekedeteit; mert
azok megölték őket, ti pedig építitek sírjaikat.

Ezért mondta az Isten bölcsesége is: Küldök ő hozzájuk prófétákat
és apostolokat; és azok közül némelyeket megölnek, és némelyeket
elüldöznek;

Hogy számon kéressék e nemzetségtől minden próféták vére, mely e világ
fundamentomának felvettetésétől fogva kiontatott,

Az Ábel vérétől fogva mind a Zakariás + véréig, ki elveszett az oltár és
a templom között: bizony, mondom néktek, számon kéretik e nemzetségtől.

Jaj néktek törvénytudók! mert elvettétek a tudománynak kulcsát:
ti magatok nem mentetek be, és a kik be akartak menni, azokat
meggátoltátok.

Mikor pedig ezeket mondá nékik, az írástudók és farizeusok kezdének
felette igen ellene állani és őt sok dolog felől kikérdezgetni,

Ólálkodván ő utána, és igyekezvén valamit az ő szájából kikapni, hogy
vádolhassák őt.

12. Fejezet

Ezenközben mikor sok ezerből álló sokaság gyűlt egybe, annyira, hogy
egymást letapossák, kezdé az ő tanítványainak mondani: Mindenekelőtt
oltalmazzátok meg magatokat a farizeusok kovászától, mely a +
képmutatás;

Mert nincs oly rejtett dolog, mely napfényre ne jőne; és oly titok, mely
ki ne tudódnék.

Annakokáért a mit a sötétben mondtatok, a világosságban fog
meghallatszani; és a mit fülbe sugtatok a rejtekházakban, azt a házak
tetején fogják hirdetni.

Mondom pedig néktek én barátaimnak: Ne féljetek azoktól, kik a testet
ölik meg, és azután + többet nem árthatnak.

De megmondom néktek, kitől féljetek: Féljetek attól, a ki minekutána
megöl, van arra is hatalma, hogy a gyehennára vessen. Bizony, mondom
néktek, ettől féljetek.

Nemde öt verebet meg lehet venni két filléren? és egy sincs azok közül
Istennél elfelejtve.

De néktek a fejetek hajszálai is mind számon vannak. Ne féljetek azért,
sok verébnél drágábbak vagytok.

Mondom pedig néktek: Valaki vallást tesz én rólam az emberek előtt, az
embernek Fia is vallást tesz arról az Isten angyalai előtt;

A ki pedig megtagad engem az emberek előtt, megtagadtatik az Isten
angyalai előtt.

És ha valaki valamit mond az embernek Fia ellen, megbocsáttatik
annak; de annak, de a ki a Szent Lélek ellen szól káromlást, meg nem
bocsáttatik.

Mikor pedig a zsinagógákba visznek benneteket, és a fejedelmek és
hatalmasságok elé, ne aggodalmaskodjatok, mimódon vagy mit szóljatok
védelmetekre, vagy mit mondjatok;

Mert a Szent Lélek azon órában megtanít titeket, mit kell mondanotok.

Monda pedig néki egy a sokaság közül: Mester, mondd meg az én
testvéremnek, hogy oszsza meg velem az örökséget.

Ő pedig monda néki: Ember, ki tett engem köztetek biróvá vagy osztóvá?

Monda azért nékik: Meglássátok, hogy eltávoztassátok a telhetetlenséget;
mert nem a vagyonnal való bővölködésben van az embernek az ő élete.

És monda nékik egy példázatot, szólván: Egy gazdag embernek bőségesen
termett a földje.

Azért magában okoskodék, mondván: Mit cselekedjem? mert nincs hová
takarnom az én termésemet.

És monda: Ezt cselekszem: Az én csűreimet lerontom, és nagyobbakat
építek; és azokba takarom minden gabonámat és az én javaimat.

És ezt mondom az én lelkemnek: Én lelkem, sok javaid vannak sok
esztendőre eltéve; tedd magadat kényelembe, egyél, igyál, gyönyörködjél!

Monda pedig néki az Isten: Bolond, ez éjjel elkérik a te lelkedet te
tőled; a miket pedig készítettél, kiéi lesznek?

Így van dolga annak, a ki kincset takar magának, és nem az Istenben
gazdag.

Monda pedig az ő tanítványainak: Annakokáért mondom néktek, ne
aggodalmaskodjatok a a ti éltetek felől, mit egyetek; se a ti testetek
felől, mibe öltözködjetek.

Az élet több, hogynem az eledel, és a test, hogynem az öltözet.

Tekintsétek meg a hollókat, hogy nem vetnek, sem nem aratnak; kiknek
nincs tárházuk, sem csűrük; és az Isten eltartja őket: mennyivel
drágábbak vagytok ti a madaraknál?

Kicsoda pedig az közületek, a ki aggodalmaskodásával megnövelheti
termetét egy arasszal?

Annakokáért ha a mi legkisebb dolog, azt sem tehetitek, mit
aggodalmaskodtok a többi felől?

Tekintsétek meg a liliomokat, mimódon növekednek: nem fáradoznak és nem
fonnak: de mondom néktek: Salamon minden ő dicsőségében sem öltözött
úgy, mint ezek közül egy.

Ha pedig a füvet, mely ma a mezőn van, és holnap kemenczébe vettetik,
így ruházza az Isten; mennyivel inkább titeket, ti kicsinyhitűek!

Ti se kérdezzétek, mit egyetek vagy mit igyatok; és ne kételkedjetek.

Mert mind ezeket a világi pogányok kérdezik; a ti Atyátok pedig tudja,
hogy néktek szükségetek van ezekre.

Csak keressétek az Isten országát, és ezek + mind megadatnak néktek.

Ne félj te kicsiny nyáj; mert tetszett a ti Atyátoknak, hogy néktek adja
az országot.

Adjátok el a mitek van, és adjatok alamizsnát; szerezzetek magatoknak
oly erszényeket, melyek meg nem avúlnak, elfogyhatatlan + kincset
a mennyországban, a hol a tolvaj hozzá nem fér, sem a moly meg nem
emészti.

Mert a hol van a ti kincsetek, ott van a ti szívetek is.

Legyenek a ti derekaitok felövezve, és szövétnekeitek meggyújtva;

Ti meg hasonlók az olyan emberekhez, a kik az ő urokat várják, mikor
jő meg a menyegzőről, hogy mihelyt megjő és zörget, azonnal megnyissák
néki.

Boldogok azok a szolgák, kiket az úr, mikor haza megy, vigyázva talál:
bizony mondom néktek, hogy felövezvén magát, leülteti azokat, és
előjövén, szolgál + nékik.

És ha megjő a második őrváltáskor, és ha a harmadik őrváltáskor jő meg,
és úgy találja őket, boldogok azok a szolgák!

Ezt pedig jegyezzétek meg, hogy ha tudná a ház gazdája, mely órában jő
el a tolvaj, vigyázna, és nem engedné, hogy az ő házába törjön.

Ti is azért legyetek készek: mert a mely órában nem gondolnátok, abban
jő el az embernek Fia.

Monda pedig néki Péter: Uram, nékünk mondod-é ezt a példázatot, vagy
mindenkinek is?

Monda pedig az Úr: Kicsoda hát a hű és bölcs sáfár, kit az úr
gondviselővé tőn az ő háza népén, hogy adja ki nékik élelmüket a maga
idejében?

Boldog az a szolga, a kit az ő ura, mikor haza jő, ilyen munkában talál!

Bizony mondom néktek, hogy minden jószága felett gondviselővé teszi őt.

Ha pedig az a szolga így szólna az ő szívében: Halogatja még az én uram
a hazajövetelt; és kezdené verni a szolgákat és szolgálóleányokat, és
enni és inni és részegeskedni:

Megjő annak a szolgának az ura, a mely napon nem várja és a mely órában
nem gondolja, és kettévágatja őt, és a hitetlenek sorsára juttatja.

És a mely szolga tudta az ő urának akaratát, és nem végezte el, sem
annak akarata szerint nem cselekedett, sokkal büntettetik meg;

A ki pedig nem tudta, és büntetésre méltó dolgokat cselekedett,
kevesebbel büntettetik. És valakinek sokat adtak, sokat követelnek tőle;
és a kire sokat bíztak, többet kívánnak tőle.

Azért jöttem, hogy e világra tüzet bocsássak: és mit akarok, ha az immár
meggerjedett?

De keresztséggel kell nékem megkereszteltetnem; és + mely igen
szorongattatom, míglen az elvégeztetik.

Gondoljátok-é, hogy azért jöttem, hogy békességet adjak e földön? Nem,
mondom néktek; sőt inkább meghasonlást.

Mert mostantól fogva öten lesznek egy házban, a kik meghasonlanak, három
kettő ellen, és kettő három ellen.

Meghasonlik az atya a fiú ellen, és a fiú az atya ellen; és az anya a
leány ellen, és a leány az anya ellen; napa a menye ellen, és a menye a
napa ellen.

Monda pedig a sokaságnak is: Mikor látjátok, hogy napnyugotról felhő
támad, azonnal ezt mondjátok: Záporeső jő és úgy lesz.

És mikor halljátok fúni a déli szelet, ezt mondjátok: Hőség lesz; és úgy
lesz.

Képmutatók, az égnek és a földnek ábrázatáról tudtok ítéletet tenni;
erről az időről pedig mi dolog, hogy nem tudtok ítéletet tenni?

És mi dolog, hogy ti magatoktól is meg nem ítélitek, mi az igaz?

Mikor pedig a te ellenségeddel a fejedelem elé mégy, igyekezzél az úton
megmenekedni tőle, hogy téged ne vonjon a bíró elé, és a bíró át ne
adjon téged a poroszlónak és a poroszló a tömlöczbe ne vessen téged.

Mondom néked, hogy nem jősz ki onnét, mígnem megfizetsz mind az utolsó
fillérig.

13. Fejezet

Jövének pedig ugyanazon időben némelyek, kik néki hírt mondának a
Galileabeliek felől, kiknek vérét Pilátus az ő áldozatukkal elegyítette.

És felelvén Jézus, monda nékik: Gondoljátok-é, hogy ezek a Galileabeliek
bűnösebbek voltak valamennyi Galileabelinél, mivelhogy ezeket
szenvedték?

Nem, mondom néktek: sőt inkább, ha meg nem tértek, mindnyájan,
hasonlóképen elvesztek.

Vagy az a tizennyolcz, a kire rászakadt a torony Siloámban, és megölte
őket, gondoljátok-é, hogy bűnösebb volt minden más Jeruzsálemben lakó
embernél?

Nem, mondom néktek: sőt inkább, ha meg nem tértek, mindnyájan
hasonlóképen elvesztek.

És ezt a példázatot mondá: Vala egy embernek egy fügefája szőlejébe
ültetve; és elméne, hogy azon gyümölcsöt keressen, és nem talála.

És monda a vinczellérnek: Ímé három esztendeje járok gyümölcsöt keresni
e fügefán, és nem találok: vágd ki azt; miért foglalja a földet is
hiába?

Az pedig felelvén, monda néki: Uram, hagyj békét néki még ez
esztendőben, míg köröskörül megkapálom és megtrágyázom:

És ha gyümölcsöt terem, jó ha pedig nem, azután vágd ki azt.

Tanít vala pedig szombatnapon egy zsinagógában.

És ímé vala ott egy asszony, kiben betegségnek lelke vala tizennyolcz
esztendőtől fogva; és meg volt görbedve, és teljességgel nem tudott
felegyenesedni.

És mikor azt látta Jézus, előszólítá, és monda néki: Asszony,
feloldattál a te betegségedből!

És reá veté kezeit; és azonnal felegyenesedék, és dicsőíté az Istent.

Felelvén pedig a zsinagógafő, haragudva, hogy szombatnapon gyógyított
Jézus, monda a sokaságnak: Hat nap van, a melyen munkálkodni kell;
azokon jőjjetek azért és gyógyíttassátok magatokat, és ne szombatnapon.

Felele azért néki az Úr, és monda: Képmutató, szombatnapon nem oldja-é
el mindenitek az ő ökrét vagy szamarát a jászoltól, és nem viszi-é
itatni?

Hát ezt, az Ábrahám leányát, kit a Sátán megkötözött ímé tizennyolcz
esztendeje, nem kellett-é feloldani e kötélből szombatnapon?

És mikor ezeket mondta, megszégyenülének mindnyájan, kik magokat néki
ellenébe veték; és az egész nép örül vala mind azokon a dicsőséges
dolgokon, a melyek ő általa lettek.

Monda pedig Jézus: Mihez hasonló az Isten országa? és mihez hasonlítsam
azt?

Hasonló a mustármaghoz, melyet az ember vévén, elvet az ő kertjében;
és felnevelkedett, és lett nagy fává, és az égi madarak fészket raktak
annak ágain.

És ismét monda: Mihez hasonlítsam az Isten országát?

Hasonló a kovászhoz, melyet az asszony vévén, három mércze lisztbe
elegyíte, mígnem az egész megkele.

És városokon és falvakon megy vala által, tanítva, és Jeruzsálembe
menve.

Monda pedig néki valaki: Uram, avagy kevesen vannak-é a kik idvezülnek?
Ő pedig monda nékik:

Igyekezzetek bemenni a szoros kapun: mert sokan, + mondom néktek,
igyekeznek bemenni és nem mehetnek.

Mikor már a gazda felkél és bezárja az ajtót, és kezdetek kívül állani
és az ajtót zörgetni, mondván: Uram! Uram! nyisd meg nékünk; és ő
felelvén, ezt mondja néktek: Nem + tudom honnét valók vagytok ti;

Akkor kezditek mondani: Te előtted ettünk és ittunk, és a mi utczáinkon
tanítottál;

De ezt mondja: Mondom néktek, nem tudom honnét valók vagytok ti;
távozzatok el én tőlem mindnyájan, kik hamisságot cselekesztek!

Ott lesz sírás és fogak csikorgatása, mikor látjátok Ábrahámot, Izsákot
és Jákóbot, és a prófétákat mind az Isten országában, magatokat pedig
kirekesztve.

És jőnek napkeletről és napnyugatról, és északról és délről, és az Isten
országában letelepednek.

És ímé vannak utolsók, a kik elsők lesznek, és vannak elsők, a kik
utolsók lesznek.

Ugyanazon napon jövének ő hozzá némelyek a farizeusok közül, mondván
néki: Eredj ki és menj el innét: mert Heródes meg akar téged ölni.

És monda nékik: Elmenvén mondjátok meg annak a rókának: Ímé ördögöket
űzök ki és gyógyítok ma és holnap, és harmadnapon elvégeztetem.

Hanem nékem ma és holnap és azután úton kell lennem; mert nem
lehetséges, hogy a próféta Jeruzsálemen kívül vesszen el.

Jeruzsálem! Jeruzsálem! ki megölöd a prófétákat, és megkövezed azokat,
a kik te hozzád küldettek, hányszor akartam egybegyűjteni a te fiaidat,
miképen a tyúk az ő kis csirkéit az ő szárnyai alá, és + ti nem
akarátok!

Ímé pusztán hagyatik néktek a ti házatok; és bizony mondom néktek, hogy
nem láttok engem, mígnem eljő az idő, mikor ezt mondjátok: + Áldott, a
ki jő az Úrnak nevében!

14. Fejezet

És lőn mikor a főfarizeusok közül egynek házához ment szombatnapon
kenyeret enni, azok leselkednek vala ő utána.

És ímé egy vízkóros ember vala ő előtte.

És felelvén Jézus, szóla a törvénytudóknak és a farizeusoknak, mondván:
Szabad-é szombatnapon gyógyítani?

Azok pedig hallgatának. És ő megfogván azt, meggyógyítá és elbocsátá.

És felevén nékik, monda: Ki az közületek, a kinek szamara vagy ökre a
kútba esik, és nem vonja ki azt azonnal szombatnapon?

És nem felelhetnek vala ő ellene semmit ezekre.

És egy példázatot monda a hivatalosoknak, mikor észre vevé, mimódon
válogatják a fő helyeket; mondván nékik:

Mikor valaki lakodalomba hív, ne ülj a fő helyre; mert netán náladnál
nagyobb tiszteletben álló embert is hivott meg az,

És eljövén az, a ki mind téged, mind azt meghívta, ezt mondja majd
néked: Engedd ennek a helyet! És akkor szégyennel az utolsó helyre fogsz
ülni.

Hanem mikor meghívnak, menj el és ülj le az utolsó helyre; hogy mikor
eljő az, a ki téged meghívott, ezt mondja néked: Barátom ülj feljebb!
Akkor néked dics&ocirc;séged lesz azok előtt, a kik veled együtt ülnek.

Mert mindenki, a ki magát felmagasztalja, megaláztatik; és a ki magát
megalázza, felmagasztaltatik.

Monda pedig annak is, a ki őt meghívta: Mikor ebédet vagy vacsorát
készítesz, ne hívd barátaidat, se testvéreidet, se rokonaidat, se gazdag
szomszédaidat; nehogy viszont ők is meghívjanak téged, és visszafizessék
néked.

Hanem mikor lakomát készítesz, hívd a szegényeket, csonkabonkákat,
sántákat, vakokat:

És boldog leszel; mivelhogy nem fizethetik vissza néked; mert majd
visszafizettetik néked az igazak feltámadásakor.

Hallván pedig ezeket egy azok közül, a kik ő vele együtt ülnek vala,
monda néki: Boldog az, a ki eszik kenyeret az Isten országában.

Ő pedig monda annak: Egy ember készíte nagy vacsorát, és sokakat
meghíva;

És elküldé szolgáját a vacsora idején, hogy megmondja a hivatalosoknak:
Jertek el, mert immár minden kész!

És mindnyájan egyenlőképen kezdék magokat mentegetni. Az első monda
néki: Szántóföldet vettem, és ki kell mennem, hogy azt meglássam; kérlek
téged, ments ki engem!

És másik monda: Öt iga ökröt vettem, és elmegyek, hogy azokat
megpróbáljam; kérlek téged, ments ki engem!

A másik pedig monda: Feleséget vettem, és azért nem mehetek.

Mikor azért az a szolga haza ment, megmondá ezeket az ő urának. Akkor
megharagudván a gazda, monda az ő szolgájának: Eredj hamar a város
utczáira és szorosaira, és a szegényeket, csonkabonkákat, sántákat és
vakokat hozd be ide.

És monda a szolga: Uram, meglett a mint parancsolád, és mégis van hely.

Akkor monda az úr a szolgájának: Eredj el az utakra és a sövényekhez, és
kényszeríts bejőni mindenkit, hogy megteljék az én házam.

Mert mondom néktek, hogy senki azok közül a hivatalos férfiak + közül
meg nem kóstolja az én vacsorámat.

Megy vala pedig ő vele nagy sokaság; és megfordulván, monda azoknak:

Ha valaki én hozzám jő, és meg nem gyűlöli az ő atyját és anyját,
feleségét és gyermekeit, fitestvéreit és nőtestvéreit, sőt még a maga
lelkét is, nem lehet az én tanítványom.

És valaki nem hordozza az ő keresztjét, és én utánam jő, nem lehet az én
tanítványom.

Mert ha közületek valaki tornyot akar építeni, nemde először leülvén
felszámítja a költséget, ha van-é mivel elvégezze?

Nehogy minekutána fundamentomot vetett, és elvégezni nem bírja, csúfolni
kezdje őt mindenki, a ki látja,

Ezt mondván: Ez az ember elkezdette az építést, és nem bírta véghez
vinni!

Vagy valamely király, mikor háborúba megy, hogy egy másik királlyal
megütközzék, nemde leülvén először tanácskozik, hogy tízezerrel
szembeszállhat-é azzal, a ki ő ellene húszezerrel jött?

Mert különben még mikor amaz távol van, követséget küldvén, megkérdezi a
békefeltételeket.

Ezenképen azért valaki közületek búcsút nem vesz minden javaitól, nem
lehet az én tanítványom.

Jó a só: de ha a só megízetlenül, mivel sózzák meg?

Sem a földre, sem a trágyára nem alkalmas: kivetik azt. A kinek van füle
a hallásra, hallja.

15. Fejezet

Közelgetnek vala pedig ő hozzá a vámszedők és a bűnösök mind, hogy
hallgassák őt.

És zúgolódának a farizeusok és az írástudók, mondván: Ez bűnösöket fogad
magához, és vlök együtt eszik.

Ő pedig ezt a példázatot beszélé nékik, mondván:

Melyik ember az közületek, a kinek ha száz juha van, és egyet azok közül
elveszt, nem hagyja ott a kilenczvenkilenczet a pusztában, és nem megy
az elveszett után, mígnem megtalálja + azt?

És ha megtalálta, felveti az ő vállára, örülvén.

És haza menvén, egybehívja barátait és szomszédait, mondván nékik:
Örvendezzetek én velem, mert megtaláltam az én juhomat, a mely elveszett
vala.

Mondom néktek, hogy ily módon nagyobb öröm lesz a mennyben egy megtérő
bűnösön, hogynem kilenczvenkilencz igaz emberen, a kinek nincs szüksége
megtérésre.

Avagy ha valamely asszonynak tíz drakhmája van, és egy drakhmát elveszt,
nemy gyújt-é gyertyát, és nem sepri-é ki a házat, és nem keresi-é
gondosan, mígnem megtalálja?

És ha megtalálta, egybehívja az ő asszonybarátait és szomszédait,
mondván: Örüljetek én velem, mert megtaláltam a drakhmát, melyet
elvesztettem vala!

Ezenképen, mondom néktek, örvendezés van az Isten angyalainak színe
előtt egy bűnös ember megtérésén.

Monda pedig: Egy embernek vala két fia;

És monda az ifjabbik az ő atyjának: Atyám, add ki a vagyonból rám eső
részt! És az megosztá köztök a vagyont.

Nem sok nap mulva aztán a kisebbik fiú összeszedvén mindenét, messze
vidékre költözék; és ott eltékozlá vagyonát, mivelhogy dobzódva élt.

Minekutána pedig mindent elköltött, támada nagy éhség azon a vidéken, és
ő kezde szükséget látni.

Akkor elmenvén, hozzá szegődék annak a vidéknek egyik polgárához; és az
elküldé őt az ő mezeire disznókat legeltetni.

És kívánja vala megtölteni az ő gyomrát azzal a moslékkal, a mit a
disznók ettek; és senki sem ád vala néki.

Mikor aztán magába szállt, monda: Az én atyámnak mily sok bérese
bővölködik kenyérben, én pedig éhen halok meg!

Fölkelvén elmegyek az én atyámhoz, és ezt mondom néki: Atyám, vétkeztem
az ég ellen és te ellened.

És nem vagyok immár méltó, hogy a te fiadnak hivattassam; tégy engem
olyanná, mint a te béreseid közül egy!

És felkelvén, elméne az ő atyjához. Mikor pedig még távol volt, meglátá
őt az ő atyja, és megesék rajta a szíve, és oda futván, a nyakába esék,
és megcsókolgatá őt.

És monda néki a fia: Atyám, vétkeztem az ég ellen és te ellened: és nem
vagyok immár méltó, hogy a te fiadnak hivattassam!

Az atyja pedig monda az ő szolgáinak: Hozzátok ki a legszebb ruhát, és
adjátok fel rá és húzzatok gyűrűt a kezére, és sarut a lábaira!

És előhozván a hízott tulkot, vágjátok le, és együnk és vígadjunk.

Mert ez az én fiam meghalt, és feltámadott; elveszett, és
megtaláltatott. Kezdének azért vígadni.

Az ő nagyobbik fia pedig a mezőn vala: és mikor hazajövén, közelgetett a
házhoz, hallá a zenét és tánczot.

És előszólítván egyet a szolgák közül, megtudakozá, mi dolog az?

Az pedig monda néki: A te öcséd jött meg; és atyád levágatá a hízott
tulkot, mivelhogy egészségben nyerte őt vissza.

Erre ő megharaguvék, és nem akara bemenni. Az ő atyja annakokáért
kimenvén, kérlelé őt.

Ő pedig felelvén, monda atyjának: Ímé ennyi esztendőtől fogva szolgálok
néked, és soha parancsolatodat át nem hágtam: és nékem soha nem adtál
egy kecskefiat, hogy az én barátaimmal vígadjak.

Mikor pedig ez a te fiad megjött, a ki paráznákkal emésztette föl a te
vagyonodat, levágattad néki a hízott tulkot.

Az pedig monda néki: Fiam, te mindenkor én velem vagy, és mindenem a
tiéd!

Vígadnod és örülnöd kellene hát, hogy ez a te testvéred meghalt, és
feltámadott; és elveszett, és megtaláltatott.

16. Fejezet

Monda pedig az ő tanítványainak is: Vala egy gazdag ember, kinek vala
egy sáfára; és az bevádoltaték nála, hogy javait eltékozolja.

Hívá azért azt, és monda néki: Mit hallok felőled? Adj számot a te
sáfárságodról; mert nem lehetsz tovább sáfár.

Monda pedig magában a sáfár: Mit míveljek, mivelhogy az én uram elveszi
tőlem a sáfárságot? Kapálni nem tudok; koldulni szégyenlek!

Tudom mit tegyek, hogy mikor a sáfárságtól megfosztatom, befogadjanak
engem házaikba.

És magához hivatván az ő urának minden egyes adósát, monda az elsőnek:
Mennyivel tartozol az én uramnak?

Az pedig monda: Száz bátus olajjal. És monda néki: Vedd a te írásodat,
és leülvén, hamar írj ötvent.

Azután monda másnak: Te pedig mennyivel tartozol? Az pedig monda: Száz
kórus búzával. És monda annak: Vedd a te írásodat, és írj nyolczvanat.

És dícséré az úr a hamis sáfárt, hogy eszesen cselekedett, mert e
világnak fiai eszesebbek a világosságnak fiainál a maguk nemében.

Én is mondom néktek, szerezzetek magatoknak barátokat a hamis mammonból,
hogy mikor meghaltok, befogadjanak benneteket az örök hajlékokba.

A ki hű a kevesen, a sokon is hű az; és a ki a kevesen hamis, a sokon is
hamis az.

Ha azért a hamis mammonon hívek nem voltatok, ki bízná reátok az igazi
kincset?

És ha a másén hívek nem voltatok, ki adja oda néktek, a mi a tiétek?

Egy szolga sem szolgálhat két úrnak: mert vagy az egyiket gyűlöli és a
másikat szereti; vagy az egyikhez ragaszkodik, és a másikat megveti. Nem
szolgálhattok az Istennek és a mammonnak.

Hallák pedig mindezeket a farizeusok is, kik pénzszeretők valának; és
csúfolák őt.

És monda nékik: Ti vagytok, a kik az emberek előtt magatokat
megigazítjátok; de az Isten ismeri a + ti szíveteket: mert a mi az
emberek közt magasztos, az Isten előtt útálatos.

A törvény és a próféták Keresztelő Jánosig valának: az időtől fogva az
Istennek + országa hirdettetik, és mindenki erőszakkal tör abba.

Könnyebb pedig a mennynek és a földnek elmúlni, hogynem a törvényből egy
+ pontocskának elesni.

Valaki elbocsátja feleségét, és mást vesz el, paráználkodik; és valaki
férjétől elbocsátott asszonyt vesz feleségül, paráználkodik.

Vala pedig egy gazdag ember, és öltözik vala bíborba és patyolatba,
mindennap dúsan vigadozván:

És vala egy Lázár nevű koldus, ki az ő kapuja elé volt vetve,
fekélyekkel tele.

És kíván vala megelégedni a morzsalékokkal, melyek hullanak vala a
gazdagnak asztaláról; de az ebek is eljővén, nyalják vala az ő sebeit.

Lőn pedig, hogy meghala a koldus, és viteték az angyaloktól az Ábrahám
kebelébe; meghala pedig a gazdag is, és eltemetteték.

És a pokolban felemelé az ő szemeit, kínokban lévén, és látá Ábrahámot
távol, és Lázárt annak kebelében.

És ő kiáltván, monda: Atyám Ábrahám! könyörülj rajtam, és bocsásd el
Lázárt, hogy mártsa az ő ujjainak hegyét vízbe, és hűsítse meg az én
nyelvemet; mert gyötrettetem e lángban.

Monda pedig Ábrahám: Fiam, emlékezzél meg róla, hogy te javaidat
elvetted a te életedben, hasonlóképen Lázár is az ő bajait: most pedig
ez vígasztaltatik, te pedig gyötrettetel.

És mindenekfelett, mi köztünk és ti közöttetek nagy közbevetés van, úgy,
hogy a kik akarnának innét ti hozzátok általmenni, nem mehetnek, sem
azok onnét hozzánk át nem jöhetnek.

Monda pedig amaz: Kérlek azért téged Atyám, hogy bocsásd el őt az én
atyámnak házához.;

Mert van öt testvérem; hogy bizonyságot tegyen nékik, hogy ők is ide, e
gyötrelemnek helyére ne jussanak.

Monda néki Ábrahám: Van Mózesök és prófétáik; hallgassák azokat.

Ama pedig monda: Nem úgy, atyám Ábrahám; hanem ha a halottak közül megy
valaki hozzájok, megtérnek!

Ő pedig monda néki: Ha Mózesre és a prófétákra nem hallgatnak, az sem
győzi meg őket, ha valaki a halottak közül feltámad.

17. Fejezet

Monda pedig a tanítványoknak: Lehetetlen dolog, hogy botránkozások ne
essenek; de jaj annak, a ki által esnek.

Jobb annak, ha egy malomkövet vetnek a nyakába, és ha a tengerbe
vettetik, hogynem mint egyet e kicsinyek közül megbotránkoztasson.

Őrizzétek meg magatokat: ha pedig a te atyádfia vétkezik ellened,
dorgáld meg őt; és ha megtér, bocsáss meg néki.

És ha egy napon hétszer vétkezik ellened, és egy napon hétszer te hozzád
tér, mondván: Megbántam; megbocsáss neki.

És mondának az apostolok az Úrnak: Növeljed a mi hitünket!

Monda pedig az Úr: Ha annyi hitetek volna, mint a mustármag, ezt
mondanátok íme ez eperfának: Szakadj ki gyökerestől, és plántáltassál a
tengerbe; és engede néktek.

Kicsoda pedig ti közületek az, a ki, ha egy szolgája van, és az szánt
vagy legeltet, tüstént azt mondja annak, mihelyt a mezőről megjő: Jer
elő, ülj asztalhoz?

Sőt nem ezt mondja-e néki: Készíts vacsorámra valót, és felövezvén
magadat, szolgálj nékem, míg én eszem és iszom; és azután egyél és igyál
te?

Avagy megköszöni-é annak a szolgának, hogy azt mívelte, a mit néki
parancsolt? Nem gondolom.

Ezenképen ti is, ha mindazokat megcselekedtétek, a mik néktek
parancsoltattak, mondjátok, hogy: Haszontalan szolgák vagyunk; mert a
mit kötelesek voltunk cselekedni, azt cselekedtük.

És lőn, mikor útban vala Jeruzsálem felé, hogy ő Samariának és
Galileának közepette méne által.

És mikor egy faluba beméne, jöve elébe tíz bélpoklos férfi, kik távol
megállának:

És felemelék szavokat, mondván: Jézus, Mester, könyörülj rajtunk!

És mikor őket látta, monda nékik: Elmenvén mutassátok meg magatokat a
papoknak. És lőn, hogy míg odamenének, megtisztulának.

Egy pedig ő közülök, mikor látta, hogy meggyógyult, visszatére,
dicsőítvén az Istent nagy szóval;

És arczczal leborula az ő lábainál hálákat adván néki: és az Samariabeli
vala.

Felelvén pedig Jézus, monda: Avagy nem tízen tisztulának-é meg? A
kilencze pedig hol van?

Nem találkoztak a kik visszatértek volna dicsőséget adni az Istennek,
csak ez az idegen?

És monda néki: Kelj föl, és menj el: a te hited téged megtartott.

Megkérdeztetvén pedig a farizeusoktól, mikor jő el az Isten országa,
felele nékik és monda: Az Isten országa nem szemmel láthatólag jő el.

Sem azt nem mondják: Ímé itt, vagy: Ímé amott van; mert ímé az Isten
országa ti bennetek van.

Monda pedig a tanítványoknak: Eljő az idő, mikor kívántok látni egyet az
ember Fiának napjai közül, és nem láttok.

És mondják majd néktek: Ímé itt, vagy: Ímé amott van; de ne menjetek el,
és ne kövessétek:

Mert miként a felvillanó villámlás az ég aljától az ég aljáig fénylik;
úgy lesz az embernek Fia is az ő napján.

De előbb sokat kell neki szenvednie és megvettetnie e nemzetségtől.

És miként a Noé napjaiban lett, úgy lesz az ember Fiának napjaiban is.

Ettek, ittak, házasodtak, férjhezmentek mindama napig, a melyen Noé a
bárkába beméne, és eljöve az özönvíz, és mindeneket elveszte.

Hasonlóképen mint a Lót napjaiban is lett; ettek, ittak, vettek, adtak,
ültettek, építettek;

De a mely napon kiment Lót Sodomából, tűz és kénkő esett az égből, és
mindenkit elvesztett:

Ezenképen lesz azon a napon, melyen az embernek Fia megjelenik.

Az nap, a ki a háztetőn lesz, és az ő holmija a házban, ne szálljon le,
hogy elvigye; és a ki a mezőn, azonképen ne forduljon hátra.

Emlékezzetek Lót feleségére!

Valaki igyekezik az ő életét megtartani, elveszti azt, és valaki
elveszti azt, megeleveníti azt.

Mondom néktek, azon az éjszakán ketten lesznek egy ágyban; az egyik
felvétetik, és a másik elhagyatik.

Két asszony őröl együtt; az egyik felvétetik, és a másik elhagyatik.

Ketten lesznek a mezőn; az egyik felvétetik, és a másik elhagyatik.

És felelvén, mondának néki: Hol, Uram? Ő pedig monda nékik: a hol a
test, oda gyűlnek a saskeselyűk.

18. Fejezet

Monda pedig nékik példázatot is arról, hogy mindig imádkozni kell, és
meg nem restülni;

Mondván: Volt egy bíró egy városban, a ki Istent nem félt és embert nem
becsült.

Volt pedig abban a városban egy özvegyasszony, és elméne ahhoz, mondván:
Állj bosszút értem az én ellenségemen.

Az pedig nem akará egy ideig; de azután monda ő magában: Jól lehet
Istent nem félek és embert nem becsülök;

Mindazáltal mivelhogy nékem terhemre van ez az özvegyasszony,
megszabadítom őt, hogy szüntelen reám járván, ne gyötörjön engem.

Monda pedig az Úr: Halljátok, mit mond e hamis bíró!

Hát az Isten nem áll-é bosszút az ő választottaiért, kik ő hozzá
kiáltának éjjel és nappal, ha hosszútűrő is irántuk?

Mondom néktek, hogy bosszút áll értök hamar. Mindazáltal az embernek Fia
mikor eljő, avagy talál-é hitet e földön?

Némelyeknek pedig, kik elbizakodtak magukban, hogy ők igazak, és a
többieket semmibe sem vették, ezt a példázatot is mondá:

Két ember méne fel a templomba imádkozni; az egyik farizeus, és a másik
+ vámszedő.

A farizeus megállván, ily módon imádkozék magában: Isten! hálákat adok
néked, hogy nem vagyok olyan, mint egyéb emberek, ragadozók, hamisak,
paráznák, vagy mint ím e vámszedő is.

Bőjtölök kétszer egy héten; dézsmát adok mindenből, a mit szerzek.

A vámszedő pedig távol állván, még szemeit sem akarja vala az égre
emelni, hanem veri vala mellét, mondván: Isten, légy irgalmas nékem
bűnösnek!

Mondom néktek, ez megigazulva méne alá az ő házához, inkább hogynem
amaz: mert valaki felmagasztalja magát, megaláztatik; és a ki megalázza
magát, felmagasztaltatik.

Vivének pedig hozzá kis gyermekeket is, hogy illesse azokat; mikor pedig
a tanítványok ezt látták, megdorgálák azokat.

De Jézus mágához híván őket, monda: Engedjétek, hogy a kis gyermekek
én hozzám jőjjenek, és ne tiltsátok el őket; mert iyeneké az Istennek
országa.

Bizony mondom néktek: A ki nem úgy fogadja az Isten országát, mint
gyermek, semiképen nem megy be abba.

És megkérdé őt egy főember, mondván: Jó Mester, mit cselekedjem, hogy az
örökéletet elnyerhessem?

Monda pedig néki Jézus: Miért mondasz engem jónak? Nincs senki jó, csak
egy, az Isten.

A parancsolatokat tudod: Ne paráználkodjál; ne ölj; ne lopj; hamis
tanubizonyságot ne tégy; tiszteld atyádat és anyádat.

Az pedig monda: Mindezeket ifjúságomtól fogva megtartottam.

Jézus ezeket hallván, monda néki: Még egy fogyatkozás van benned: Add
el mindenedet, a mid van, és oszd el a szegényeknek, és kincsed lesz
mennyországban; és jer, kövess engem.

Az pedig ezeket hallván, igen megszomorodék; mert igen gazdag vala.

És mikor látta Jézus, hogy az igen megszomorodék, monda: Mily nehezen
mennek be az Isten országába, a kiknek gazdagságuk van!

Mert könnyebb a tevének a tű fokán átmenni, hogynem a gazdagnak az Isten
országába bejutni.

A kik pedig ezt hallották, mondának: Ki idvezülhet tehát?

Ő pedig monda: A mi embereknél lehetetlen, lehetséges az Istennél.

És monda Péter: Ímé mi mindent elhagytunk, és követtünk téged!

Ő pedig monda nékik: Bizony mondom néktek, hogy senki sincs, a ki
elhagyta házát, vagy szüleit, vagy testvéreit, vagy feleségét, vagy
gyermekeit az Isten országáért,

A ki sokszorta többet ne kapna ebben az időben, a jövendő világon pedig
örök életet.

És maga mellé vévén a tizenkettőt, monda nékik: Ímé felmegyünk
Jeruzsálembe, és beteljesedik minden az embernek Fián, a mit a próféták
megírtak.

Mert a pogányok kezébe adatik, és megcsúfoltatik, és meggyaláztatik, és
megköpdöstetik;

És megostorozván, megölik őt; és harmadnapon feltámad.

Ők pedig ezekből semmit nem értének; és a beszéd ő előlük el vala
rejtve, és nem fogták fel a mondottakat.

Lőn pedig, mikor Jerikóhoz közeledett, egy vak ül vala az út mellett
koldulván.

És mikor hallotta a mellette elmenő sokaságot, tudakozódék, mi dolog az?

Megmondák pedig néki, hogy a Názáretbeli Jézus megy el arra.

És kiálta, mondván: Jézus, Dávidnak Fia, könyörülj rajtam!

A kik pedig elől mentek, dorgálák őt, hogy hallgasson; de ő annál inkább
kiálta: Dávidnak Fia, könyörülj rajtam!

És Jézus megállván, parancsolá, hogy vigyék azt hozzá és mikor közel
ért, megkérdé őt,

Mondván: Mit akarsz, hogy cselekedjem veled? Az pedig monda: Uram, hogy
az én szemem világa megjőjjön.

És Jézus monda néki: Láss, a te hited téged megtartott.

És azonnal megjöve annak szeme világa, és követé őt, dicsőítvén az
Istent az egész sokaság pedig ezt látván, dicsőséget ada az Istennek.

19. Fejezet

És bemenvén, általméne Jerikhón.

És ímé vala ott egy ember, a kit nevéről Zákeusnak hívtak; és az
fővámszedő vala, és gazdag.

És igyekezék Jézust látni, ki az; de a sokaságtól nem láthatá, mivelhogy
termete szerint kis ember volt.

És előre futván felhága egy eperfüge fára, hogy őt lássa; mert arra vala
elmenendő.

És mikor arra a helyre jutott, feltekintvén Jézus, látá őt, és monda
néki: Zákeus, hamar szállj alá mert ma nékem a te házadnál kell
maradnom.

És sietve leszálla, és örömmel fogadá őt.

És mikor ezt látták, mindnyájan zúgolódának, mondván hogy: Bűnös
emberhez ment be szállásra.

Zákeus pedig előállván, monda az Úrnak: Uram, ímé minden vagyonomnak
felét a szegényeknek adom, és ha valakitől valamit patvarkodással
elvettem, négy annyit adok helyébe.

Monda pedig néki Jézus: Ma lett idvessége ennek a háznak! mivelhogy ő is
Ábrahám fia.

Mert azért jött az embernek Fia, hogy megkeresse és megtartsa, a mi
elveszett.

És mikor azok ezeket hallották, folytatá és monda egy példázatot,
mivelhogy közel vala Jeruzsálemhez, és azok azt gondolák, hogy azonnal
megjelenik az Isten országa.

Monda azért: Egy nemes ember elméne messze tartományba, hogy országot
vegyen magának, aztán visszatérjen.

Előszólítván azért tíz szolgáját, ada nékik tíz gírát, és monda nékik:
Kereskedjetek, míg megjövök.

Az ő alattvalói pedig gyűlölék őt, és követséget küldének utána,
mondván: Nem akarjuk, hogy ő uralkodjék mi rajtunk.

És lőn, mikor megjött az ország vétele után, parancsolá, hogy az ő
szolgáit, a kiknek a pénzt adta, hívják ő hozzá, hogy megtudja, ki mint
kereskedett.

Eljöve pedig az első, mondván: Uram, a te gírád tíz gírát nyert.

Ő pedig monda néki: Jól vagyon jó szolgám; mivelhogy kevesen voltál hív,
legyen birodalmad tíz városon.

És jöve a második, mondván: Uram, a te gírád öt gírát nyert.

Monda pedig ennek is: Néked is legyen birodalmad öt városon.

És jöve egy másik, mondván: Uram, imhol a te gírád, melyet egy
keszkenőben eltéve tartottam;

Mert féltem tőled, mivelhogy kemény ember vagy; elveszed a mit nem te
tettél el, és aratod, a mit nem te vetettél.

Monda pedig annak: A te szádból ítéllek meg téged, gonosz szolga.
Tudtad, hogy én kemény ember vagyok, ki elveszem, a mit nem én tettem
el, és aratom, a mit nem én vetettem;

Miért nem adtad azért az én pénzemet a pénzváltók asztalára, és én
megjövén, kamatostól kaptam volna azt vissza?

És az ott állóknak monda: Vegyétek el ettől a gírát, és adjátok annak, a
kinek tíz gírája van.

És mondának néki: Uram, tíz gírája van!

És ő monda: Mert mondom néktek, hogy mindenkinek, a kinek van, adatik; a
kinek pedig nincs, még a mije van is, elvétetik tőle.

Sőt ennek felette amaz én ellenségeimet is, kik nem akarták, hogy én ő
rajtok uralkodjam, hozzátok ide, és öljétek meg előttem!

És ezeket mondván, megy vala elől, felmenvén Jeruzsálembe.

És lőn, mikor közelgetett Béthfágéhoz és Bethániához, a hegyhez, mely
Olajfák hegyének hívatik, elkülde kettőt az ő tanítványai közül,

Mondván: Menjetek el az átellenben levő faluba; melybe bemenvén,
találtok egy megkötött vemhet, melyen soha egy ember sem ült: eloldván
azt, hozzátok ide.

És ha valaki kérdez titeket: Miért oldjátok el? ezt mondjátok annak:
Mert az Úrnak szüksége van reá.

És elmenvén a küldöttek, úgy találák, a mint nékik mondotta.

És mikor a vemhet eloldák, mondának nékik annak gazdái: Miért oldjátok
el a vemhet?

Ők pedig mondának: Az Úrnak szüksége van reá.

Elvivék azért azt Jézushoz: és az ő felsőruháikat a vemhére vetvén,
Jézust reá helyhezteték.

És mikor ő méne, az ő felsőruháikat az útra teríték.

Mikor pedig immár közelgete az Olajfák hegyének lejtőjéhez, a
tanítványok egész sokasága örvendezve kezdé dicsérni az Istent fenszóval
mindazokért a csodákért, a melyeket láttak;

Mondván: Áldott a Király, ki jő az Úrnak nevében! Békesség a mennyben,
és dicsőség a magasságban!

És némelyek a farizeusok közül a sokaságból mondának néki: Mester,
dorgáld meg a tanítványaidat!

És ő felelvén, monda nékik: Mondom néktek, hogyha ezek elhallgatnak, a
kövek fognak kiáltani.

És mikor közeledett, látván a várost, síra azon.

Mondván: Vajha megismerted volna te is, csak e te mostani napodon is,
a mik néked a te békességedre valók! de most elrejtettek a te szemeid
elől.

Mert jőnek reád napok, mikor a te ellenségeid te körülted palánkot
építenek, és körülvesznek téged, és mindenfelől megszorítanak téged.

És a földre tipornak téged, és a te fiaidat te benned; és nem hagynak te
benned követ kövön; mivelhogy nem ismerted meg a te + meglátogatásodnak
idejét.

És bemenvén a templomba, kezdé kiűzni azokat, a kik adnak és vesznek
vala abban,

Mondván nékik: Meg van írva: Az én házam imádságnak háza; ti pedig azt
latroknak barlangjává tettétek.

És tanít vala minden nap a templomban. A főpapok pedig és az írástudók
és a nép előkelői igyekeznek vala őt elveszteni:

És nem találták el, mit cselekedjenek; mert az egész nép ő rajta függ
vala, reá hallgatván.

20. Fejezet

És lőn azok közül a napok közül egyen, mikor ő a népet tanítá a
templomban, és és az evangyéliomot hirdeté, előállának a f&ocirc;papok
és az írástudók a vénekkel egybe,

És mondának néki, így szólván: Mondd meg nékünk, micsoda hatalommal
cselekszed ezeket? vagy ki az, a ki néked ezt a hatalmat adta?

Felelvén pedig, monda nékik: Én is kérdek egy dolgot tőletek; mondjátok
meg azért nékem:

A János keresztsége mennyből vala-é, vagy emberektől?

Azok pedig tanakodának magok közt, mondván: Ha ezt mondjuk: Mennyből;
azt fogja mondani: Miért nem hittetek tehát néki?

Ha pedig ezt mondjuk: Emberektől; az egész nép megkövez minket: mert meg
van győződve, hogy János próféta volt.

Felelének azért, hogy ők nem tudják, honnét vala.

És Jézus monda nékik: Én sem mondom meg néktek, micsoda hatalommal
cselekszem ezeket.

És kezdé a népnek e példázatot mondani: Egy ember plántála szőlőt, és
kiadá azt munkásoknak, és hosszú időre elutazék.

És annak idején elküldé szolgáját a munkásokhoz, hogy adjanak néki a
szőlő gyümölcséből; a munkások pedig azt megvervén, üresen bocsáták el.

És még másik szolgát is külde; de azok azt is megvervén és meggyalázván,
üresen bocsáták el.

És még harmadikat is külde; de azok azt is megsebesítvén, kiveték.

Monda azért a szőlőnek ura: Mit cselekedjem? Elküldöm az én szerelmes
fiamat: talán azt, ha látják, megbecsülik.

De mikor azt látták a munkások, tanakodának egymás közt, mondván: Ez az
örökös; jertek, öljük meg őt, hogy a miénk legyen az örökség!

És kivetvén őt a szőlőből, megölék. Mit cselekszik azért a szőlőnek ura
azokkal?

Elmegy és elveszti azokat a munkásokat, és a szőlőt + másoknak adja. És
mikor ezt hallották, mondának: Távol legyen az!

Ő pedig reájok tekintvén, monda: Mi az tehát, a mi meg van írva: A mely
követ az építők megvetettek, az lett a szegelet fejévé?

Valaki erre a kőre esik, szétzúzatik; a kire pedig ez esik reá,
szétmorzsolja azt.

És igyekeznek vala a főpapok és az írástudók kezeiket ő reá vetni azon
órában; de félének a néptől; mert megérték, hogy &ocirc; ellenök mondta
e példázatot.

Annakokáért vigyázván ő reá, leselkedőket küldének ki, a kik igazaknak
tetteték magokat, hogy őt megfogják beszédében; hogy átadják a
felsőbbségnek és a helytartó hatalmának.

Kik megkérdezék őt, mondván: Mester, tudjuk, hogy te helyesen beszélsz
és tanítasz, és személyt nem válogatsz, hanem az Istennek útját igazán
tanítod:

Szabad-é nékünk adót fizetnünk a császárnak, vagy nem?

Ő pedig észrevévén álnokságukat, monda nékik: Mit kísértetek engem?

Mutassatok nékem egy pénzt; kinek a képe és felirata van rajta? És
felelvén, mondának: A császáré.

Ő pedig monda nékik: Adjátok meg azért a mi a császáré, a császárnak, és
a mi az Istené, az Istennek.

És nem tudták őt megfogni beszédében a nép előtt; és csodálkozván az ő
feleletén, elhallgatának.

Hozzá menvén pedig a sadduczeusok közül némelyek, a kik tagadják, hogy
van feltámadás, megkérdék őt,

Mondván: Mester, Mózes megírta nékünk, ha valakinek testvére meghal,
kinek felesége volt, és magzatok nélkül hal meg, hogy annak testvére
elvegye annak feleségét, és támasszon magot az ő testvérének.

Hét testvér vala azért: és az első feleséget vevén, meghalt magzatok
nélkül;

A másik vevé el azért annak feleségét, és az is magzatok nélkül halt
meg;

Akkor a harmadik vette el azt; és hasonlóképen mind a heten is; és nem
hagytak magot, és meghaltak.

Mind ezek után pedig meghalt az asszony is.

A feltámadáskor azért kinek a felesége lesz közülök? mert mind a hétnek
felesége volt.

És felelvén, monda nékik Jézus: E világnak fiai házasodnak és férjhez
adatnak:

De a kik méltókké tétetnek, hogy ama világot elvegyék, és a halálból
való feltámadást, sem nem házasodnak, sem férjhez nem adatnak:

Mert meg sem halhatnak többé: mert hasonlók az angyalokhoz: és az Isten
fiai, mivelhogy a feltámadásnak fiai.

Hogy pedig a halottak feltámadnak, Mózes is megjelentette a
csipkebokornál, mikor az Urat Ábrahám Istenének és Izsák Istenének és
Jákób Istenének mondja.

Az Isten pedig nem a holtaknak, hanem az élőknek Istene: mert mindenek
élnek ő néki.

Felelvén pedig némelyek az írástudók közül, mondának: Mester, jól
mondád!

És többé semmit sem mertek tőle kérdezni.

Monda pedig nékik: Mimódon mondják, hogy a Krisztus Dávidnak fia?

Holott maga Dávid mondja a zsoltárok könyvében: Monda az Úr az én
Uramnak, ülj az én jobbkezem felől,

Míglen vetem a te ellenségeidet a te lábaid alá zsámolyul.

Dávid azért Urának mondja őt, mimódon fia tehát néki?

És az egész nép hallására monda az ő tanítványainak:

Oltalmazzátok meg magatokat az írástudóktól, kik hosszú köntösökben
akarnak járni, és szeretik a piaczokon való köszöntéseket, és a
gyülekezetekben az első űlést, és a lakomákon a főhelyeket;

Kik az özvegyeknek házát felemésztik, és színből hosszan imádkoznak;
ezek súlyosabb ítélet alá esnek.

21. Fejezet

És mikor feltekintett, látá, hogy a gazdagok hányják az ő ajándékaikat a
perselybe.

Láta pedig egy szegény özvegy asszonyt is, hogy abba két fillért vete.

És monda: Igazán mondom néktek, hogy e szegény özvegy mindenkinél többet
vete:

Mert mind ezek az ő fölöslegükből vetettek Istennek az ajándékokhoz: ez
pedig az ő szegénységéből minden vagyonát, a mije volt, oda veté.

És mikor némelyek mondának a templom felől, hogy szép kövekkel és
ajándékokkal van felékesítve, monda:

Ezekből, a miket láttok, jőnek napok, melyekben kő kövön nem marad, mely
le nem romboltatnék.

Megkérdék pedig őt, mondván: Mester, mikor lesznek azért ezek? és mi
lesz a jel, mikor mind ezek meglesznek?

Ő pedig monda: Meglássátok, hogy el ne hitessenek benneteket: mert
sokan jőnek el az én nevemben, kik ezt mondják: Én vagyok; és: Az idő
elközelgett; ne menjetek azért utánok.

És mikor hallotok háborúkról és zendülésekről, meg ne félemljetek; mert
ezeknek meg kell lenni előbb, de nem jő mindjárt a vég.

Akkor monda nékik: Nemzet nemzet ellen támad, és ország ország ellen;

És minden felé nagy földindulások lesznek, és éhségek és döghalálok; és
rettegtetések és nagy jelek lesznek az égből.

De mind ezeknek előtte kezeiket reátok vetik, és üldöznek titeket, adván
a gyülekezetek elé, és tömlöczökbe és királyok és helytartók elé visznek
az én nevemért.

De ebből néktek lesz tanúbizonyságotok.

Tökéljétek el azért a ti szívetekben, hogy nem gondoskodtok előre, hogy
mit feleljetek védelmetekre:

Mert én adok néktek szájat és bölcseséget, melynek ellene nem
szólhatnak, sem ellene nem állhatnak mind azok, a kik magokat
ellenetekbe vetik.

Elárulnak pedig titeket szülők és testvérek is, rokonok és barátok is;
és + megölnek némelyeket ti közületek.

És gyűlöletesek lesztek mindenki előtt az én nevemért.

De fejeteknek egy hajszála sem vész el.

A ti béketűréstek által nyeritek meg lelketeket.

Mikor pedig látjátok Jeruzsálemet hadseregektől körülvéve, akkor
tudjátok meg, hogy elközelgett az ő elpusztulása.

Akkor a kik Júdeában lesznek, fussanak a hegyekre; és a kik annak
közepette, menjenek ki abból: és a kik a mezőben, ne menjenek be abba.

Mert azok a bosszúállásnak napjai, hogy beteljesedjenek mind azok, a mik
megírattak.

Jaj pedig a terhes és szoptató asszonyoknak azokban a nappokban; mert
nagy szükség lesz e földön, és harag e népen.

És elhullanak fegyvernek éle által, és fogva vitetnek minden pogányok
közé és Jeruzsálem megtapodtatik a pogányoktól, míglen betelik a
pogányok ideje.

És lesznek jelek a napban, holdban és csillagokban; és a földön pogányok
szorongása a kétség miatt, mikor a tenger és a hab zúgni fog,

Mikor az emberek elhalnak a félelem miatt és azoknak várása miatt, a mik
e föld kerekségére következnek: mert az egek erősségei megrendülnek.

És akkor meglátják az embernek Fiát eljőni a felhőben, hatalommal és
nagy dicsőséggel.

Mikor pedig ezek kezdenek meglenni, nézzetek fel és emeljétek fel a ti
fejeteket; mert elközelget a ti váltságtok.

Monda pedig nékik egy példázatot: Tekintsétek meg a fügefát és minden
fákat:

Mikor immár hajtanak, és ezt látjátok, ti magatoktól tudjátok, hogy már
közel van a nyár.

Ezenképen ti is, mikor látjátok, hogy ezek meglesznek, tudjátok meg,
hogy közel van az Isten országa.

Bizony mondom néktek, hogy e nemzetség el nem múlik, mígnem mind ezek
meglesznek.

Az ég és a föld elmúlnak, de az + én beszédeim semmiképen el nem múlnak.

De vigyázzatok magatokra, hogy valamikor meg ne nehezedjék a ti szívetek
dobzódásának, részegségnek és ez élet gondjainak miatta, és váratlanul
reátok ne jőjjön az a + nap:

Mert mintegy tőr, úgy lep meg mindeneket, a kik az egész föld színén
lakoznak.

Vigyázzatok azért minden időben, kérvén, hogy méltókká tétessetek arra,
hogy elkerüljétek mindezeket, a mik bekövetkeznek, és megállhassatok az
embernek Fia előtt!

Tanít vala pedig naponta a templomban; éjszakára pedig kimenvén, a
hegyen vala, mely Olajfák hegyének neveztetik.

És kora reggel hozzá megy vala az egész nép, hogy őt hallgassa a
templomban.

22. Fejezet

Elközelgett pedig a kovásztalan kenyerek ünnepe, mely husvétnak
mondatik.

És a főpapok és az írástudók keresnek vala módot, hogyan öljék meg őt;
mert féltek a néptől.

Beméne pedig a Sátán Júdásba, ki Iskáriótesnek neveztetik, és a
tizenkettőnek számából vala;

És elmenvén, megbeszélé a főpapokkal és a vezérekkel, mimódon adja őt
nékik kezökbe.

És azok örülének, és megszerződének, hogy pénz adnak néki;

Ő pedig megigéré, és keres vala jó alkalmat, hogy őt nékik kezökbe adja
zenebona nélkül.

Eljöve pedig a kovásztalan kenyerek napja, melyen meg kelle öletni a
husvéti báránynak;

És elküldé Pétert és Jánost, mondván: Elmenvén, készítsétek el nékünk a
husvéti bárányt, hogy megegyük.

Ők pedig mondának néki: Hol akarod, hogy elkészítsük?

És ő monda nékik: Ímé, mikor bementek a városba, szembe jő veletek egy
ember, ki egy korsó vizet visz; kövessétek őt abba a házba, a melybe
bemegy.

És mondjátok a ház gazdájának: Ezt mondja néked a Mester: Hol van az a
szállás, a hol megeszem az én tanítványaimmal a husvéti bárányt?

És ő mutat néktek egy nagy vacsoráló helyet, berendezve, ott készítsétek
el.

Elmenvén pedig, úgy találák, a mint mondta nékik; és elkészíték a
húsvéti bárányt.

És mikor eljött az idő, asztalhoz üle, és a tizenkét apostol ő vele
egyetembe.

És monda nékik: Kívánva kívántam a husvéti bárányt megenni veletek,
melőtt én szenvednék:

Mert mondom néktek, hogy többé nem eszem abból, míglen beteljesedik az
Isten országában.

És a pohárt vévén, minekutána hálákat adott, monda: Vegyétek ezt, és
osszátok el magatok között:

Mert mondom néktek, hogy nem iszom a szőlőtőkének gyümölcséből, míglen
eljő az Isten országa.

És minekutána a kenyeret vette, hálákat adván megszegé, és adá nékik,
mondván: Ez az én testem, mely ti érettetek adatik: ezt cselekedjétek az
én emlékezetemre.

Hasonlóképen a pohárt is, minekutána vacsorált, ezt mondván: E pohár
amaz új szövetség az én véremben, mely ti érettetek kiontatik.

De ímé annak a keze, a ki engem elárul, velem van az asztalon.

És az embernek Fia jóllehet, elmegy, mint + elvégeztetett: de jaj annak
az embernek, a ki által elárultatik!

És ők kezdék egymás között kérdezni, vajjon ki lehet az ő közöttük, a ki
ezt meg fogja tenni?

Támada pedig köztük versengés is, hogy ki tekinthető köztük nagyobbnak.

Ő pedig monda nékik: A pogányokon uralkodnak az ő királyaik, és akiknek
azokon hatalmuk van, jóltévőknek hivatnak.

De ti nem úgy: hanem a ki legnagyobb köztetek, olyan legyen, mint a ki
legkisebb; és a ki fő, mint a ki szolgál.

Mert melyik nagyobb, az-é, a ki asztalnál ül, vagy a ki szolgál? nemde a
ki asztalnál ül? De én ti köztetek olyan vagyok, mint a ki szolgál.

Ti vagytok pedig azok, kik megmaradtatok én velem az én kísérteteimben;

Én azért adok néktek, miképen az én Atyám adott nékem, országot,

Hogy egyetek és igyatok az én asztalomon az én országomban, és üljetek
királyi székeken, ítélvén az Izráelnek tizenkét nemzetségét.

Monda pedig az Úr: Simon! Simon! ímé a Sátán kikért titeket, hogy
megrostáljon, mint a búzát;

De én imádkoztam érted, hogy el ne fogyatkozzék a te hited: te azért
idővel megtérvén, a te atyádfiait erősítsed.

Ő pedig monda néki: Uram, te veled kész vagyok mind tömlöczre, mind
halálra menni!

És ő monda: Mondom néked Péter: Ma nem szól addig a kakas, míg te
háromszor meg nem tagadod, hogy ismersz engem.

És monda nékik: Mikor elküldtelek benneteket erszény, táska és saru
nélkül, volt-é valamiben fogyatkozástok? Ők pedig mondának: Semmiben
sem.

Monda azért nékik: De most, a kinek erszénye van elővegye, hasonlóképen
a táskát; és a kinek nincs, adja el felső ruháját, és vegyen szablyát.

Mert mondom néktek, hogy még ennek az írásnak be kell teljesülni rajtam,
hogy És a gonoszok közé számláltatott. Mert a mik reám vonatkoznak is,
elvégeztetnek.

Azok pedig mondának: Uram, ímé van itt két szablya. Ő pedig monda: Elég.

És kimenvén, méne az ő szokása szerint az Olajfák hegyére; követék pedig
őt az ő tanítványai is.

És mikor ott a helyén vala, monda nékik: Imádkozzatok, hogy kísértetbe
ne essetek.

És ő eltávozék tőlök mintegy kőhajításnyira; és térdre esvén, imádkozék,

Mondván: Atyám, ha akarod, távoztasd el tőlem e pohárt; mindazáltal ne
az én akaratom, hanem a tiéd legyen!

És angyal jelenék meg néki mennyből, erősítvén őt.

És haláltusában lévén, buzgóságosabban imádkozék; és az ő verítéke olyan
vala, mint a nagy vércseppek, melyek a földre hullanak.

És minekutána fölkelt az imádkozástól, az ő tanítványaihoz menvén,
aludva találá őket a szomorúság miatt,

És monda nékik: Mit alusztok? Keljetek fel és imádkozzatok, hogy
kísértetbe ne essetek.

És mikor még beszéle, ímé sokaság jöve, melynek az méne előtte, a ki
Júdásnak neveztetik, egy a tizenkettő közül: és közelgete Jézushoz, hogy
őt megcsókolja.

Jézus pedig monda néki: Júdás, csokkal árulod el az embernek Fiát?

Látván pedig azok, a kik ő körülötte valának, a mi következik, mondának
néki: Uram, vágjuk-é őket fegyverrel?

És közülök valaki megvágá a főpap szolgáját, és levágá annak jobb fülét.

Felelvén pedig Jézus, monda: Elég eddig. És illetvén annak fülét,
meggyógyítá azt.

Monda pedig Jézus azoknak, a kik ő hozzá mentek, a főpapoknak, a templom
tisztjeinek és a véneknek: Mint valami latorra, úgy jöttetek szablyákkal
és fustélyokkal?

Mikor minden nap veletek voltam a templomban, a ti kezeiteket nem
vetétek én reám; de ez + a ti órátok, és a sötétségnek hatalma.

Megfogván azért őt, elvezeték, és elvivék a főpap házába. Péter pedig
követi vala távol.

És mikor tüzet gerjesztettek az udvar közepén, és ők együtt leültek,
Péter is leüle ő velök.

És meglátván őt egy szolgálóleány, a mint a világosságnál ült, szemeit
reá vetvén, monda: Ez is ő vele vala!

Ő pedig megtagadá őt, mondván: Asszony, nem ismerem őt!

És egy kevéssel azután más látván őt, monda: Te is azok közül való vagy!
Péter pedig monda: Ember, nem vagyok!

És úgy egy óra mulva más valaki erősíté, mondván: Bizony ez is vele
vala: mert Galileából való is.

Monda pedig Péter: Ember, nem tudom, mit mondasz! És azonnal, mikor ő
még beszélt, megszólalt a kakas.

És hátra fordulván az Úr, tekinte Péterre. És megemlékezék Péter az Úr
szaváról, a mint néki mondta: Mielőtt a kakas szól, háromszor megtagadsz
engem.

És kimenvén Péter, keservesen síra.

És azok a férfiak, a kik fogva tarták Jézust, csúfolják vala, vervén +
őt.

És szemeit betakarván, arczul csapdosák őt, és kérdezék őt, mondván:
Prófétáld meg ki az, a ki téged vere?

És sok egyéb dolgot mondának néki, szidalmazván őt.

És a mint nappal lett,egybegyűle a nép véneinek tanácsa, főpapok és
írástudók: és vivék őt az ő gyülekezetükbe,

Mondván: Ha te vagy a Krisztus, mondd meg nékünk. Monda pedig nékik: Ha
mondom néktek, nem hiszitek:

De ha kérdezlek is, nem feleltek nékem, sem el nem bocsátotok.

Mostantól fogva ül az embernek Fia az Isten hatalmának jobbja felől.

Mondának pedig mindnyájan: Te vagy tehát az Isten Fia? Ő pedig monda
nékik: Ti mondjátok, hogy én vagyok!

Azok pedig mondának: Mi szükségünk van még bizonyságra? Hiszen mi magunk
hallottuk az ő szájából.

23. Fejezet

És fölkelvén az ő egész sokaságuk, vivék őt Pilátushoz.

És kezdék őt vádolni, mondván: Úgy találtuk, hogy ez a népet
félrevezeti, és tiltja a császár adójának fizetését, + mivelhogy ő magát
ama király Krisztusnak mondja.

Pilátus pedig megkérdé őt, mondván: Te vagy-é a zsidók királya? És ő
felelvén néki, monda: Te mondod!

Monda pedig Pilátus a főpapoknak és a sokaságnak: Semmi bűnt nem találok
ez emberben.

De azok erősködének, mondván: A népet felzendíti, tanítván az egész
Júdeában, elkezdve Galileától mind idáig.

Pilátus pedig Galileát hallván, megkérdé, vajjon galileai ember-é ő?

És mikor megtudta, hogy ő a Héródes hatósága alá tartozik, Héródeshez
küldé őt, mivelhogy az is Jeruzsálemben vala azokban a napokban.

Héródes pedig Jézust látván igen megörüle: mert sok időtől fogva kívánta
őt látni, mivelhogy sokat hallott ő felőle, és reménylé, hogy majd
valami csodát lát, melyet ő tesz.

Kérdezé pedig őt sok beszéddel; de ő semmit nem felele néki.

Ott állanak vala pedig a főpapok és az írástudók, teljes igyekezettel
vádolván őt.

Héródes pedig az ő katonáival egybe semminek állítván és kicsúfolván őt,
minekutána felöltöztette fényes ruhába, visszaküldé Pilátushoz.

És az napon lőnek barátok egymással Pilátus és Héródes; mert az előtt
ellenségeskedésben valának egymással.

Pilátus pedig a főpapokat, főembereket és a népet egybegyűjtvén,

Monda nékik: Ide hoztátok nékem ez embert, mint a ki a népet
félrevezeti: és ímé én ti előttetek kivallatván, semmi olyan bűnt nem
találtam ez emberben, a mivel őt vádoljátok:

De még Héródes sem; mert titeket ő hozzá igazítálak; és ímé semmi
halálra való dolgot nem cselekedett ő.

Megfenyítvén azért őt, elbocsátom.

Kell vala pedig elbocsátania nékik ünnepenként egy foglyot.

De felkiálta az egész sokaság, mondván: Vidd el ezt, és bocsásd el
nékünk Barabbást!

Ki a városban lett valami lázadásért és gyilkosságért vettetett a
tömlöczbe.

Pilátus azért ismét felszólala el akarván bocsátani Jézust;

De azok ellene kiáltának, mondván: Feszítsd meg! Feszítsd meg őt!

Ő pedig harmadszor is monda nékik: Mert mi gonoszt tett ez? Semmi
halálra való bűnt nem találtam ő benne; megfenyítvén azért őt,
elbocsátom!

Azok pedig nagy fenszóval sürgeték, kérvén, hogy megfeszíttessék; és az
ő szavok és a főpapoké erőt vesz vala.

És Pilátus megítélé, hogy meglegyen, a mit kérnek vala.

És elbocsátá nékik azt, a ki lázadásért és gyilkosságért vettetett
a tömlöczbe, a kit kértek vala; Jézust pedig kiszolgáltatá az ő
akaratuknak.

Mikor azért elvivék őt, egy Czirénebeli Simont megragadván, ki a mezőről
jöve, arra tevék a keresztfát, hogy vigye Jézus után.

Követé pedig őt a népnek és az asszonyoknak nagy sokasága, a kik
gyászolák és siraták őt.

Jézus pedig hozzájok fordulván, monda: Jeruzsálem leányai, ne sírjatok
én rajtam, hanem ti magatokon sírjatok, és a ti magzataitokon.

Mert ímé jőnek a napok, melyeken ezt mondják: Boldogok a meddők, és a
mely méhek nem szültek, és az emlők, melyek nem szoptattak!

Akkor kezdik mondani a hegyeknek: Essetek mi reánk; és a halmoknak:
Borítsatok el minket!

Mert ha a zöldelő fán ezt mívelik, mi esik a száraz fán?

Vivének pedig két másikat is, két gonosztevőt ő vele, hogy megölessenek.

Mikor pedig elmenének a helyre, mely Koponya helyének mondatik, ott
megfeszíték őt és a gonosztevőket, egyiket jobbkéz + felől, a másikat
balkéz felől.

Jézus pedig monda: Atyám! bocsásd meg nékik; mert nem tudják mit
cselekesznek. Elosztván pedig az ő ruháit, vetének + reájok sorsot.

És a nép megálla nézni. Csúfolák pedig őt a főemberek is azokkal egybe,
mondván: Egyebeket megtartott, tartsa meg magát, ha ő a Krisztus, az
Istennek ama választottja.

Csúfolák pedig őt a vitézek is, odajárulván és eczettel kínálván őt.

És ezt mondván néki: Ha te vagy a zsidóknak ama Királya, szabadítsd meg
magadat!

Vala pedig egy felirat is fölébe írva görög, római és zsidó betűkkel: Ez
a zsidóknak ama Királya.

A felfüggesztett gonosztevők közül pedig az egyik szidalmazá őt,
mondván: Ha te vagy a Krisztus, szabadítsd meg magadat, minket is!

Felelvén pedig a másik, megdorgálá őt, mondván: Az Istent sem féled-e
te? Hiszen te ugyanazon ítélet alatt vagy!

És mi ugyan méltán; mert a mi cselekedetünknek méltó büntetését vesszük:
ez pedig semmi méltatlan dolgot nem + cselekedett.

És monda Jézusnak: Uram, emlékezzél meg én rólam, mikor eljősz a te
országodban!

És monda néki Jézus: Bizony mondom néked: Ma velem leszel a
paradicsomban.

Vala pedig mintegy hat óra, és sötétség lőn az egész tartományban mind
kilencz órakorig.

És meghomályosodék a nap, és a templom kárpitja középen ketté hasada.

És kiáltván Jézus nagy szóval, monda: Atyám, a te kezeidbe teszem le az
én lelkemet. És ezeket mondván, meghala.

Látván pedig a százados, a mi történt, dicsőíté az Istent, mondván:
Bizony ez ember igaz vala.

És az egész sokaság, mely e dolognak látására ment oda, látván azokat, a
mik történtek, mellét verve megtére.

Az ő ismerősei pedig mind, és az asszonyok, a kik Galileából követék őt,
távol állának, nézvén ezeket.

És ímé egy ember, kinek József vala neve, tanácsbeli, jó és igaz férfiú,

Ki nem vala részes azoknak tanácsában és cselekedetében, Arimathiából, a
zsidók városából való, ki maga is várja vala az Istennek országát;

Ez oda menvén Pilátushoz, elkéré a Jézus testét.

És levévén azt, begöngyölé azt gyolcsba, és helyhezteté azt egy sziklába
vágott sírboltba,melyben még senki sem feküdt.

És az a nap péntek vala, és szombat virrada rá.

Az őt követő asszonyok is pedig, kik vele Galileából jöttek, megnézék a
sírt, és hogy miképen helyeztetett el az ő teste.

Visszatérvén pedig, készítének fűszerszámokat és keneteket.

És szombaton nyugovának a parancsolat szerint.

24. Fejezet

A hétnek első napján pedig kora reggel a sírhoz menének, vivén az
elkészített fűszerszámokat, és némely más asszonyok is velök.

És a követ a sírról elhengerítve találák.

És mikor bementek, nem találák az Úr Jézus testét.

És lőn, hogy mikor ők e felett megdöbbenének, ímé két férfiú álla
melléjök fényes öltözetben:

És mikor ők megrémülvén a földre hajták orczájokat, azok mondának nékik:
Mit keresitek a holtak között az élőt?

Nincs itt, hanem feltámadott: emlékezzetek rá, mint beszélt néktek, még
mikor Galileában volt,

Mondván: Szükség az ember Fiának átadatni a bűnös emberek kezébe, és
megfeszíttetni, és harmadnapon feltámadni.

Megemlékezének azért az ő szavairól.

És visszatérvén a sírtól, elmondák mindezeket a tizenegynek, és mind a
többieknek.

Valának pedig Mária Magdaléna, és Johanna, és a Jakab anyja Mária, és
egyéb asszonyok ő velök, a kik ezeket mondák az apostoloknak.

De az ő szavuk csak üres beszédnek látszék azok előtt; és nem hivének
nékik.

Péter azonban felkelvén elfuta a sírhoz, és behajolván látá, hogy csak a
lepedők vannak ott; és elméne, magában csodálkozván e dolgon.

És ímé azok közül ketten mennek vala ugyanazon a napon egy faluba, mely
Jeruzsálemtől hatvan futamatnyira vala, melynek neve vala Emmaus.

És beszélgetének magok közt mindazokról, a mik történtek.

És lőn, hogy a mint beszélgetének és egymástól kérdezősködének, maga
Jézus hozzájok menvén, velök együtt megy vala az úton.

De az ő szemeik visszatartóztatának, hogy őt meg ne ismerjék.

Monda pedig nékik: Micsoda szavak ezek, a melyeket egymással váltotok
jártotokban? és miért vagytok szomorú ábrázattal?

Felelvén pedig az egyik, kinek neve Kleofás, monda néki: Csak te vagy-é
jövevény Jeruzsálemben, és nem tudod minémű dolgok lettek abban e
napokon?

És monda nékik: Micsoda dolgok? Azok pedig mondának néki: A melyek
esének a Názáretbeli Jézuson, ki próféta vala, cselekedetben és
beszédben hatalmas Isten előtt és az egész nép előtt:

És mimódon adák őt a főpapok és a mi főembereink halálos ítéletre, és
megfeszíték őt.

Pedig mi azt reméltük, hogy ő az, a ki meg fogja váltani az Izráelt. De
mindezek mellett ma van harmadnapja, hogy ezek lettek.

Hanem valami közülünk való asszonyok is megdöbbentettek minket, kik jó
reggel a sírnál valának;

És mikor nem találták az ő testét, haza jöttek, mondván, hogy angyalok
jelenését is látták, kik azt mondják, hogy ő él.

És azok közül némelyek, kik velünk valának, elmenének a sírhoz, és úgy
találák, a mint az asszonyok is mondták; őt pedig nem látták.

És ő monda nékik: Óh balgatagok és rest szívűek mindazoknak elhivésére,
a miket a próféták szóltak!

Avagy nem ezeket kellett-é szenvedni a Krisztusnak, és úgy menni be az ő
dicsőségébe?

És elkezdvén Mózestől és minden prófétáktól fogva, magyarázza vala nékik
minden írásokban, a mik ő felőle megirattak.

Elközelítének pedig a faluhoz, a melybe mennek vala; és ő úgy tőn,
mintha tovább menne.

De kényszeríték őt, mondván: Maradj velünk, mert immár beestvéledik, és
a nap lehanyatlott! Beméne azért, hogy velök maradjon.

És lőn, mikor leült velök, a kenyeret vévén, megáldá, és megszegvén,
nékik adá.

És megnyilatkozának az ő szemeik, és megismerék őt; de ő eltünt előlük.

És mondának egymásnak: Avagy nem gerjedezett-é a mi szívünk mi bennünk,
mikor nékünk szóla az úton, és mikor magyarázá nékünk az írásokat?

És felkelvén azon órában, visszatérének Jeruzsálembe, és egybegyűlve
találák a tizenegyet és azokat, a kik velök valának.

Kik ezt mondják vala: Feltámadott az Úr bizonynyal, és megjelent
Simonnak!

És ezek is elbeszélék, mi történt az úton, mi képen ismerték meg ők a
kenyér megszegéséről.

És mikor ezeket beszélék, megálla maga Jézus ő közöttök, és monda nékik:
Békesség néktek!

Megrémülvén pedig és félvén, azt hivék, hogy valami lelket látnak.

És monda nékik: Miért háborodtatok meg, és miért támadnak szívetekben
okoskodások?

Lássátok meg az én kezeimet és lábaimat, hogy én magam vagyok:
tapogassatok meg engem, és lássatok; mert a léleknek nincs húsa és
csontja, a mint látjátok, hogy nékem van!

És ezeket mondván, megmutatá nékik kezeit és lábait.

Mikor pedig még nem hívék az öröm miatt, és csodálkozának, monda nékik:
Van-é itt valami enni valótok?

Ők pedig adának néki egy darab sült halat, és valami lépesmézet,

Melyeket elvőn, és előttök evék.

És monda nékik: Ezek azok a beszédek, melyeket szóltam néktek, mikor még
veletek valék, hogy szükség beteljesedni mindazoknak, a mik megirattak a
Mózes törvényében, a prófétáknál és a zsoltárokban én felőlem.

Akkor megnyilatkoztatá az ő elméjöket, hogy értsék az írásokat.

És monda nékik: Így van megírva, és így kellett szenvedni a Krisztusnak,
és feltámadni a halálból harmadnapon:

És prédikáltatni az ő nevében a megtérésnek és a bűnök bocsánatának
minden pogányok között, Jeruzsálemtől elkezdve.

Ti vagytok pedig ezeknek bizonyságai.

És ímé én elküldöm ti reátok az én Atyámnak ígéretét; ti pedig
maradjatok Jeruzsálem városában, mígnem + felruháztattok mennyei erővel.

Kivivé pedig őket Bethániáig; és felemelvén az ő kezeit, megáldá őket.

És lőn, hogy míg áldá őket, tőlök elszakadván, felviteték a mennybe.

Ők pedig imádván őt, visszatérnek nagy örömmel Jeruzsálembe;

És mindenkor a templomban valának, dícsérvén és áldván az Istent. Ámen.

A JÁNOS ÍRÁSA SZERINT VALÓ SZENT EVANGYÉLIOM

1. Fejezet

Kezdetben vala az Íge, és az Íge vala az Istennél, és Isten vala az Íge.

Ez kezdetben az Istennél vala.

Minden ő általa lett és nála nélkül semmi sem lett, a mi lett.

Ő benne vala az élet, és az élet vala az emberek világossága;

Ez a világosság a sötétségben fénylik, de a sötétség nem fogadta be azt.

Vala egy Istentől küldött ember, kinek neve János.

Ez jött tanúbizonyságul, hogy bizonyságot tegyen a világosságról, hogy
mindenki higyjen ő általa.

Nem ő vala a világosság, hanem jött, hogy bizonyságot tegyen a
világosságról.

Az igazi világosság eljött volt már a világba, a mely megvilágosít
minden embert.

A világban volt és a világ általa lett, de a világ nem ismerte meg őt.

Az övéi közé jöve, és az övéi nem fogadák be őt.

Valakik pedig befogadák őt, hatalmat ada azoknak, hogy Isten fiaivá
legyenek, azoknak, a kik az ő nevében hisznek;

A ki nem vérből, sem a testnek akaratából, sem a férfiúnak indulatjából,
hanem Istentől születtek.

És az Íge testté lett és lakozék mi közöttünk (és láttuk az ő
dicsőségét, mint az Atya egyszülöttjének dicsőségét), a ki teljes vala
kegyelemmel és igazsággal.

János bizonyságot tett ő róla, és kiáltott, mondván: Ez vala, a kiről
mondám: A ki utánam jő, előttem lett, mert előbb volt nálamnál.

És az ő teljességéből vettünk mindnyájan kegyelmet is kegyelemért.

Mert a törvény Mózes által adatott, a kegyelem pedig és az igazság Jézus
Krisztus által lett.

Az Istent soha senki nem látta; az egyszülött Fiú, a ki az Atya
kebelében van, az jelentette ki őt.

És ez a János bizonyságtétele, a mikor a zsidók papokat és Lévitákat
küldöttek Jeruzsálemből, hogy megkérdezzék őt: Kicsoda vagy te?

És megvallá és nem tagadá és megvallá, hogy: Nem én vagyok a Krisztus.

És kérdezék őt: Kicsoda tehát? Illés vagy-é te? És monda: Nem vagyok. A
próféta vagy-é te? És ő felele: Nem.

Mondának azért néki: Kicsoda vagy? Hogy megfelelhessünk azoknak, a kik
minket elküldöttek: Mit mondasz magad felől?

Monda: Én kiáltó szó vagyok a pusztában. Egyengessétek az Úrnak útját, a
mint megmondotta Ésaiás próféta.

És a küldöttek a farizeusok közül valók voltak:

És megkérdék őt és mondának néki: Miért keresztelsz tehát, ha te nem
vagy a Krisztus, sem Illés, sem a próféta?

Felele nékik János, mondván: Én vízzel keresztelek; de köztetek van, a
kit ti nem ismertek.

Ő az, a ki utánam jő, a ki előttem lett, a kinek én nem + vagyok méltó,
hogy saruja szíjját megoldjam.

Ezek Béthabarában lettek, a Jordánon túl, a hol János keresztel vala.

Másnap látá János Jézust ő hozzá menni, és monda: Ímé az Istennek ama
báránya, a ki + elveszi a világ bűneit!

Ez az, a kiről én ezt mondám: Én utánam jön egy férfiú, a ki előttem
lett, mert előbb volt nálamnál.

És én nem ismertem őt; de hogy megjelentessék Izráelnek, azért jöttem
én, a ki vízzel keresztelek.

És bizonyságot tőn János, mondván: Láttam a Lelket leszállani az égből,
mint egy galambot; és megnyugovék ő rajta.

És én nem ismertem őt; de a ki elkülde engem, hogy vízzel kereszteljek,
az mondá nékem: A kire látod a Lelket leszállani és rajta megnyugodni,
az az, a ki keresztel Szent Lélekkel.

És én láttam, és bizonyságot tettem, hogy ez az Isten Fia.

Másnap ismét ott állt vala János és kettő az ő tanítványai közül;

És ránézvén Jézusra, a mint ott jár vala, monda: Ímé az Isten Báránya!

És hallá őt a két tanítvány, a mint szól vala, és követék Jézust.

Jézus pedig hátrafordulván és látván, hogy követik azok, monda nékik:

Mit kerestek? Azok pedig mondának néki: Rabbi, (a mi megmagyarázva azt
teszi: Mester) hol lakol?

Monda nékik: Jőjjetek és lássátok meg. Elmenének és megláták, hol lakik;
és nála maradának azon a napon: vala pedig körülbelül tíz óra.

A kettő közül, a kik Jánostól ezt hallották és őt követték vala, András
volt az egyik, a Simon Péter testvére.

Találkozék ez először a maga testvérével, Simonnal, és monda néki:
Megtaláltuk a Messiást (a mi megmagyarázva azt teszi: Krisztus);

És vezeté őt Jézushoz. Jézus pedig reá tekintvén, monda: Te Simon vagy,
a Jóna fia; te Kéfásnak fogsz hivatni (a mi megmagyarázva: Kőszikla).

A következő napon Galileába akart menni Jézus; és találkozék Fileppel,
és monda néki: Kövess engem!

Filep pedig Bethsaidából, az András és Péter városából való volt.

Találkozék Filep Nátánaellel, és monda néki: A ki felől írt Mózes a
törvényben, és a próféták, megtaláltuk a názáreti Jézust, Józsefnek
fiát.

És monda néki Nátánael: Názáretből támadhat-é valami jó? Monda néki
Filep: Jer és lásd meg!

Látá Jézus Nátánaelt ő hozzá menni, és monda ő felőle: Ímé egy igazán
Izráelita, a kiben hamisság nincsen.

Monda néki Nátánael: Honnan ismersz engem? Felele Jézus és monda néki:
Mielőtt hítt téged Filep, láttalak téged, a mint a fügefa alatt voltál.

Felele Nátánael és monda néki: Rabbi, te vagy az Isten Fia, te vagy az
Izráel Királya!

Felele Jézus és monda néki: Hogy azt mondám néked: láttalak a fügefa
alatt, hiszel? Nagyobbakat látsz majd ezeknél.

És monda néki: Bizony, bizony mondom néktek: Mostantól fogva meglátjátok
a megnyilt eget, és az Isten angyalait, a mint felszállnak és leszállnak
az ember Fiára.

2. Fejezet

És harmadnapon menyegző lőn a galileai Kánában; és ott volt Jézus anyja;

És Jézus is meghivaték az ő tanítványaival együtt a menyegzőbe.

És elfogyván a bor, a Jézus anyja monda néki: Nincs boruk.

Monda néki Jézus: Mi közöm nékem te hozzád, oh asszony? Nem jött még el
az én órám.

Mond az ő anyja a szolgáknak: Valamit mond néktek, megtegyétek.

Vala pedig ott hat kőveder elhelyezve a zsidók tisztálkodási módja
szerint, melyek közül egybe-egybe két-három métréta fér vala.

Monda nékik Jézus: Töltsétek meg a vedreket vízzel. És megtölték azokat
színig.

És monda nékik: Most merítsetek, és vigyetek a násznagynak. És vittek.

A mint pedig megízlelé a násznagy a borrá lett vizet, és nem tudja vala,
honnét van, (de a szolgák tudták, a kik a vizet merítik vala), szólítá a
násznagy a vőlegényt,

És monda néki: Minden ember a jó bort adja fel először, és mikor
megittasodtak, akkor az alábbvalót: te a jó bort ekkorra tartottad.

Ezt az első jelt a galileai Kánában tevé Jézus, és megmutatá az ő
dicsőségét; és hivének benne az ő tanítványai.

Azután leméne Kapernaumba, ő és az ő anyja és a testvérei és
tanítványai; és ott maradának néhány napig,

Mert közel vala a zsidók husvétja, és felméne Jézus Jeruzsálembe.

És ott találá a templomban az ökrök, juhok és galambok árúsait és a
pénzváltókat, a mint ülnek vala:

És kötélből ostort csinálván, kiűzé mindnyájokat a templomból, az
ökröket is a juhokat is; és a pénzváltók pénzét kitölté, az asztalokat
pedig feldönté

És a galambárúsoknak monda: Hordjátok el ezeket innen; ne tegyétek az én
Atyámnak házát kalmárság házává.

Megemlékezének pedig az ő tanítványai, hogy meg van írva: A te házadhoz
való féltő szeretet emészt engem.

Felelének azért a zsidók és mondának néki: Micsoda jelt mutatsz nékünk,
hogy ezeket cselekszed?

Felele Jézus és monda nékik: Rontsátok le a templomot, és három nap
alatt megépítem azt.

Mondának azért a zsidók: Negyvenhat esztendeig épült ez a templom, és te
három nap alatt megépíted azt?

Ő pedig az ő testének templomáról szól vala.

Mikor azért feltámadt a halálból, megemlékezének az ő tanítványai,
hogy ezt mondta; és hivének az írásnak, és a beszédnek, a melyet Jézus
mondott vala.

A mint pedig Jeruzsálemben vala husvétkor az ünnepen, sokan hivének az ő
nevében, látván az ő jeleit, a melyeket cselekszik vala.

Maga azonban Jézus nem bízza vala magát reájok, a miatt, hogy ő ismeré
mindnyájokat.

És mivelhogy nem szorult rá, hogy valaki bizonyságot tegyen az emberről;
mert magától is tudta, mi volt az emberben.

3. Fejezet

Vala pedig a farizeusok közt egy ember, a neve Nikodémus, a zsidók
főembere:

Ez jöve Jézushoz éjjel, és monda néki: Mester, tudjuk, hogy Istentől
jöttél tanítóul; mert senki sem teheti e jeleket, a melyeket te teszel,
hanem ha az Isten van + vele.

Felele Jézus és monda néki: Bizony, bizony mondom néked: ha valaki
újonnan nem születik, nem láthatja az Isten országát.

Mondta néki Nikodémus: Mimódon születhetik az ember, ha vén? Vajjon
bemehet-é az ő anyjának méhébe másodszor, és születhetik-é?

Felele Jézus: Bizony, bizony mondom néked: Ha valaki nem születik víztől
és Lélektől, nem mehet be az Isten országába.

A mi testtől született, test az; és a mi Lélektől született, lélek az.

Ne csodáld, hogy azt mondám néked: Szükség néktek újonnan születnetek.

A szél fú, a hová akar, és annak zúgását hallod, de nem tudod honnan jő
és hová megy: így van mindenki, a ki Lélektől született.

Felele Nikodémus és monda néki: Mimódon lehetnek ezek?

Felele Jézus és monda néki: Te Izráel tanítója vagy, és nem tudod
ezeket?

Bizony, bizony mondom néked, a mit tudunk, azt mondjuk, és a mit
látunk, arról teszünk bizonyságot; és a mi bizonyságtételünket el nem
fogadjátok.

Ha a földiekről szóltam néktek és nem hisztek, mimódon hisztek, ha a
mennyeiekről szólok néktek?

És senki sem ment fel a mennybe, hanemha az, a ki a mennyből szállott
alá, az embernek Fia, a ki a mennyben van.

És a miképen felemelte Mózes a kígyót a pusztában, akképen kell az ember
Fiának + felemeltetnie.

Hogy valaki hiszen ő benne, el ne veszszen, hanem örök élete legyen.

Mert úgy szerette Isten e világot, hogy az ő egyszülött Fiát adta, hogy
valaki hiszen ő benne, el ne vesszen, hanem örök élete legyen.

Mert nem azért küldte az Isten az ő Fiát a világra, hogy kárhoztassa a
világot, hanem hogy megtartassék a világ általa.

A ki hiszen ő benne, el nem kárhozik; a ki pedig nem hisz, immár
elkárhozott, mivelhogy nem hitt az Isten egyszülött Fiának nevében.

Ez pedig a kárhoztatás, hogy a világosság e világra jött, és az
emberek inkább szerették a sötétséget, mint a világosságot; mert az ő
cselekedeteik gonoszak valának.

Mert minden, a ki hamisan cselekszik, gyűlöli a világosságot és nem megy
a világosságra, hogy az ő cselekedeteit fel ne fedessenek;

A ki pedig az igazságot cselekszi, az a világosságra megy, hogy az
ő cselekedetei nyilvánvalókká legyenek, hogy Isten szerint való
cselekedetek.

Ezután elméne Jézus az ő tanítványaival a Júdea földére; és ott időzék
velök, és keresztele.

János pedig szintén keresztel vala Énonban, Sálemhez közel, mert ott sok
volt a víz. És oda járulának és megkeresztelkedének.

Mert János még nem vetteték a tömlöczbe.

Vetekedés támada azért a János tanítványai és a judeaiak között a
mosakodás felől.

És menének Jánoshoz és mondának néki: Mester! A ki veled vala a Jordánon
túl, a kiről te bizonyságot tettél, ímé az keresztel, és hozzá megy
mindenki.

Felele János és monda: Az ember semmit sem vehet, hanem ha a mennyből
adatott néki.

Ti magatok vagytok a bizonyságaim, hogy megmondtam: Nem vagyok én a
Krisztus, hanem hogy ő + előtte küldettem el.

A kinek jegyese van, vőlegény az; a vőlegény barátja pedig, a ki ott áll
és hallja őt, örvendezve örül a vőlegény szavának. Ez az én örömem immár
betelt.

Annak növekednie kell, nékem pedig alább szállanom.

A ki felülről jött, feljebb való mindenkinél. A ki a földről való, földi
az és földieket szól; a ki a mennyből + jött, feljebb való mindenkinél.

És arról tesz bizonyságot, a mit látott és hallott; és az ő
bizonyságtételét senki sem fogadja be.

A ki az ő bizonyságtételét befogadja, az megpecsételte, hogy az + Isten
igaz.

Mert a kit az Isten küldött, az Isten beszédeit szólja; mivelhogy az
Isten nem mérték szerint adja a Lelket.

Az Atya szereti a Fiút, és az ő kezébe adott mindent.

A ki hisz a Fiúban, örök élete van; a ki pedig nem enged a Fiúnak, nem
lát életet, hanem az Isten haragja marad rajta.

4. Fejezet

Amint azért megtudta az Úr, hogy a farizeusok meghallották, hogy Jézus
több tanítványt szerez és keresztel, mint János,

(Jóllehet Jézus maga nem keresztelt, hanem a tanítványai,)

Elhagyá Júdeát és elméne ismét Galileába.

Samárián kell vala pedig általmennie.

Megy vala azért Samáriának Sikár nevű városába, annak a teleknek
szomszédjába, a melyet Jákób adott vala az ő fiának, Józsefnek.

Ott vala pedig a Jákób forrása. Jézus azért, az utazástól elfáradva,
azonmód leült a forráshoz. Mintegy hat óra vala.

Jöve egy samáriabeli asszony vizet meríteni; monda néki Jézus: Adj
innom!

Az ő tanítványai ugyanis elmentek a városba, hogy ennivalót vegyenek.

Monda azért néki a samáriai asszony: Hogy kérhetsz inni zsidó létedre én
tőlem, a ki samáriai asszony vagyok?! Mert a zsidók nem barátkoznak a
samáriaiakkal.

Felele Jézus és monda néki: Ha ismernéd az Isten ajándékát, és hogy ki
az, a ki ezt mondja néked: Adj innom!; te kérted volna őt, és adott
volna néked élő vizet.

Monda néki az asszony: Uram, nincs mivel merítened, és a kút mély: hol
vennéd tehát az élő vizet?

Avagy nagyobb vagy-é te a mi atyánknál, Jákóbnál, a ki nékünk adta ezt a
kutat, és ebből ivott ő is, a fiai is és jószága is?

Felele Jézus és monda néki: Mindaz, a ki ebből a vízből iszik, ismét
megszomjúhozik:

Valaki pedig abból a vízből iszik, a melyet én adok néki, soha örökké
meg nem szomjúhozik; hanem az a víz, a melyet én adok néki, örök életre
buzgó víznek + kútfeje lesz ő benne.

Monda néki az asszony: Uram, add nékem azt a vizet, hogy meg ne
szomjúhozzam, és ne jőjjek ide meríteni!

Monda néki Jézus: Menj el, hívd a férjedet, és jőjj ide!

Felele az asszony és monda: Nincs férjem. Monda néki Jézus: Jól mondád,
hogy: Nincs férjem;

Mert öt férjed volt, és a mostani nem férjed: ezt igazán mondtad.

Monda néki az asszony: Uram, látom, hogy te próféta vagy.

A mi atyáink ezen a hegyen imádkoztak; és ti azt mondjátok, hogy
Jeruzsálemben van az a hely, a hol imádkozni kell.

Monda néki Jézus: Asszony, hidd el nékem, hogy eljő az óra, a mikor sem
nem ezen a hegyen, sem nem Jeruzsálemben imádjátok az Atyát.

Ti azt imádjátok, a mit nem ismertek; mi azt imádjuk, amit ismerünk:
mert az idvesség + a zsidók közül támadt.

De eljő az óra, és az most vagyon, amikor az igazi imádók lélekben,
és igazságban imádják az Atyát: mert az Atya is ilyeneket keres, az ő
imádóiul.

Az Isten lélek: és a kik őt imádják, szükség, hogy lélekben és
igazságban imádják.

Monda néki az asszony: Tudom, hogy Messiás jő (a ki Krisztusnak
mondatik); mikor az eljő, megjelent nékünk mindent.

Monda néki Jézus: Én vagyok az, a ki veled beszélek.

Eközben megjövének az ő tanítványai; és csodálkozának, hogy asszonnyal
beszélt; mindazáltal egyik sem mondá: Mit keresel? vagy: Mit beszélsz
vele?

Ott hagyá azért az asszony a vedrét, és elméne a városba, és monda az
embereknek:

Jertek, lássatok egy embert, a ki megmonda nékem mindent, a mit
cselekedtem. Nem ez-é a Krisztus?

Kimenének azért a városból, és hozzá menének.

Aközben pedig kérék őt a tanítványok, mondván: Mester, egyél!

Ő pedig monda nékik: Van nékem eledelem, a mit egyem, a mit ti nem
tudtok.

Mondának azért a tanítványok egymásnak: Hozott-é néki valaki enni?

Monda nékik Jézus: Az én eledelem az, hogy annak akaratját cselekedjem,
a ki elküldött engem, és az ő dolgát elvégezzem.

Ti nem azt mondjátok-é, hogy még négy hónap és eljő az aratás? Ímé,
mondom néktek: Emeljétek fel szemeiteket, és lássátok meg a tájékokat,
hogy már fehérek az aratásra.

És a ki arat, jutalmat nyer, és az örök életre gyümölcsöt gyűjt; hogy
mind a vető, mind az arató együtt örvendezzen.

Mert ebben az a mondás igaz, hogy más a vető, más az arató.

Én annak az aratására küldtelek titeket, a mit nem ti munkáltatok; mások
munkálták, és ti a mások munkájába állottatok.

Abból a városból pedig sokan hivének benne a Samaritánusok közül annak
az asszonynak beszédéért, a ki bizonyságot tett vala, hogy: Mindent
megmondott nékem, a mit cselekedtem.

A mint azért oda mentek hozzá a Samaritánusok, kérék őt, hogy maradjon
náluk; és ott marada két napig.

És sokkal többen hivének a maga beszédéért,

És azt mondják vala az asszonynak, hogy: Nem a te beszédedért hiszünk
immár: mert magunk hallottuk, és tudjuk, hogy bizonnyal ez a világ
idvezítője, a Krisztus.

Két nap mulva pedig kiméne onnét, és elméne Galileába.

Mert Jézus maga tett bizonyságot arról, hogy a prófétának nincs
tisztessége a maga hazájában.

Mikor azért beméne Galileába, befogadták őt a Galileabeliek, mivelhogy
látták vala mindazt, a mit Jeruzsálemben cselekedett az ünnepen; mert ők
is elmentek vala az ünnepre.

Ismét a galileai Kánába méne azért Jézus, a hol a vizet borrá
változtatta. És volt Kapernaumban egy királyi ember, a kinek a fia beteg
vala.

Mikor ez meghallá, hogy Jézus Júdeából Galileába érkezett, hozzá méne és
kéré őt, hogy menjen el és gyógyítsa meg az ő fiát; mert halálán vala.

Monda azért néki Jézus: Ha jeleket és csodákat nem láttok, nem hisztek.

Monda néki a királyi ember: Uram, jőjj, mielőtt a gyermekem meghal.

Monda néki Jézus: Menj el, a te fiad él. És hitt az ember a szónak, a
mit Jézus mondott néki, és elment.

A mint pedig már megy vala, elébe jövének az ő szolgái, és hírt hozának
néki, mondván, hogy: A te fiad él.

Megtudakozá azért tőlük az órát, a melyben megkönnyebbedett vala; és
mondának néki: Tegnap hét órakor hagyta el őt a láz;

Megérté azért az atya, hogy abban az órában, amelyben azt mondá néki a
Jézus, hogy: a te fiad él. És hitt ő, és az ő egész háza népe.

Ezt ismét második jel gyanánt tevé Jézus, mikor Júdeából Galileába ment.

5. Fejezet

Ezek után ünnepök vala a zsidóknak, és felméne Jézus Jeruzsálembe.

Van pedig Jeruzsálemben a Juhkapunál egy tó, a melyet héberül
Bethesdának neveznek. Öt tornácza van.

Ezekben feküvék a betegek, vakok, sánták, aszkórosok nagy sokasága,
várva a víznek megmozdulását.

Mert időnként angyal szálla a tóra, és felzavará a vizet: a ki tehát
először lépett bele a víz felzavarása után, meggyógyult, akárminémű
betegségben volt.

Vala pedig ott egy ember, a ki harmincnyolcz esztendőt töltött
betegségében.

Ezt a mint látta Jézus, hogy ott fekszik, és megtudta, hogy már sok idő
óta úgy van; monda néki: Akarsz-é meggyógyulni?

Felele néki a beteg: Uram, nincs emberem, hogy a mikor a víz
felzavarodik, bevigyen engem a tóba; és mire én oda érek, más lép be
előttem.

Monda néki Jézus: Kelj fel, vedd fel a te nyoszolyádat, és járj!

És azonnal meggyógyula az ember, és felvevé nyoszolyáját, és jár vala.
Aznap pedig szombat vala.

Mondának azért a zsidók a meggyógyultnak: Szombat van, nem szabad néked
a nyoszolyádat hordanod!

Felele nékik: A ki meggyógyított engem, azt mondá nékem: Vedd fel a
nyoszolyádat, és járj.

Megkérdék azért őt: Ki az az ember, a ki mondá néked: Vedd fel a
nyoszolyádat, és járj?

A meggyógyult pedig nem tudja vala, hogy ki az; mert Jézus félre vonult,
sokaság lévén azon a helyen.

Ezek után találkozék vele Jézus a templomban, és monda néki: Ímé
meggyógyultál; többé ne vétkezzél, hogy + rosszabbul ne legyen dolgod!

Elméne az az ember, és hírül adá a zsidóknak, hogy Jézus az, a ki őt
meggyógyította.

És e miatt üldözőbe vevék a zsidók Jézust, és meg akarták őt ölni, hogy
ezeket művelte szombaton.

Jézus pedig felele nékik: Az én Atyám mind ez ideig munkálkodik, én is
munkálkodom.

E miatt aztán még inkább meg akarák őt ölni a zsidók, mivel nem csak
a szombatot rontotta meg, hanem az Istent is saját Atyjának mondotta,
egyenlővé tévén magát az Istennel.

Felele azért Jézus, és monda nékik: Bizony, bizony mondom néktek: a Fiú
semmit sem tehet önmagától, hanem ha látja + cselekedni az Atyát, mert a
miket az cselekszik, ugyanazokat hasonlatosképen a Fiú is cselekszi.

Mert az Atya szereti a Fiút, és mindent megmutat néki, a miket ő maga
cselekszik; és ezeknél nagyobb dolgokat is mutat majd néki, hogy ti
csudálkozzatok.

Mert a mint az Atya feltámasztja a halottakat és megeleveníti, úgy a Fiú
is a kiket akar, megelevenít.

Mert az Atya nem ítél senkit, hanem az ítéletet egészen a Fiúnak adta;

Hogy mindenki úgy tisztelje a Fiút, miként tisztelik az Atyát. A ki nem
tiszteli a Fiút, nem tiszteli az Atyát, a ki elküldte őt.

Bizony, bizony mondom néktek, hogy a ki az én beszédemet hallja és hisz
annak, a ki engem elbocsátott, örök élete van; és nem megy a kárhozatra,
hanem + általment a halálból az életre.

Bizony, bizony mondom néktek, hogy eljő az idő, és az most vagyon, mikor
a halottak hallják az Isten Fiának szavát, és a kik hallják, élnek.

Mert a miként az Atyának élete van önmagában, akként adta a Fiúnak is,
hogy élete legyen önmagában:

És hatalmat ada néki az ítélettételre is, mivelhogy embernek fia.

Ne csodálkozzatok ezen: mert eljő az óra, a melyben mindazok, a kik a
koporsókban vannak, meghallják az ő szavát,

És kijőnek; a kik a jót cselekedték, az élet feltámadására; a kik pedig
a gonoszt művelték, a kárhozat feltámadására.

Én semmit sem cselekedhetem magamtól; a mint hallok, úgy ítélek, és az
én ítéletem igazságos; mert nem a magam akaratát keresem, hanem annak +
akaratát, a ki elküldött engem, az Atyáét.

Ha én teszek bizonyságot magamról, az én bizonyságtételem nem igaz.

Más az, a ki bizonyságot tesz rólam; és tudom, hogy igaz az a
bizonyságtétel, a melylyel bizonyságot tesz rólam.

Ti elküldtetek Jánoshoz, és bizonyságot tett az igazságról.

De én nem embertől nyerem a bizonyságtételt; hanem ezeket azért mondom,
hogy ti megtartassatok.

Ő az égő és fénylő szövétnek vala, ti pedig csak egy ideig akartatok
örvendezni az ő világosságában.

De nékem nagyobb bizonyságom van a Jánosénál: mert azok a dolgok, a
melyeket rám bízott az Atya, hogy elvégezzem azokat, azok a dolgok, a
melyeket én cselekszem, tesznek bizonyságot rólam, hogy az Atya küldött
engem.

A ki elküldött engem, maga az Atya is bizonyságot tett rólam. Sem
hangját nem hallottátok soha, sem ábrázatát + nem láttátok.

Az ő ígéje sincs maradandóan bennetek: mert a kit ő elküldött, ti annak
nem hisztek.

Tudakozzátok az írásokat, mert azt hiszitek, hogy azokban van a ti örök
életetek; és ezek azok, a melyek bizonyságot + tesznek rólam;

És nem akartok hozzám jőni, hogy életetek legyen!

Dicsőséget emberektől nem nyerek.

De ismerlek benneteket, hogy az Istennek szeretete nincs bennetek:

Én az én Atyám nevében jöttem, és nem fogadtatok be engem; ha más jőne a
maga nevében, azt befogadnátok.

Mimódon hihettek ti, a kik egymástól nyertek dicsőséget, és azt a
dicsőséget, a mely az egy Istentől van, nem keresitek?

Ne állítsátok, hogy én vádollak majd benneteket az Atyánál; van a ki
vádol titeket, Mózes, a kiben ti reménykedtetek.

Mert ha hinnétek Mózesnek, nékem is hinnétek; mert én rólam írt ő.

Ha pedig az ő írásainak nem hisztek, mimódon hisztek az én beszédeimnek?

6. Fejezet

Ezek után elméne Jézus a galileai tengeren, a Tiberiáson túl.

És nagy sokaság követé őt, mivelhogy látják vala az ő csodatételeit, a
melyeket cselekszik vala a betegeken.

Felméne pedig Jézus a hegyre, és leüle ott a tanítványaival.

Közel vala pedig husvét, a zsidók ünnepe.

Mikor azért felemelé Jézus a szemeit, és látá, hogy nagy sokaság jő
hozzá, monda Filepnek: Honnan vegyünk kenyeret, hogy ehessenek ezek?

Ezt pedig azért mondá, hogy próbára tegye őt; mert ő maga tudta, mit
akar vala cselekedni.

Felele néki Filep: Kétszáz dénár árú kenyér nem elég ezeknek, hogy
mindenikök kapjon valami keveset.

Monda néki egy az ő tanítványai közül, András, a Simon Péter testvére:

Van itt egy gyermek, a kinek van öt árpa kenyere és két hala; de mi az
ennyinek?

Jézus pedig monda: Ültessétek le az embereket. Nagy fű vala pedig azon a
helyen. Leülének azért a férfiak, számszerint mintegy ötezeren.

Jézus pedig vevé a kenyereket, és hálát adván, adta a tanítványoknak, a
tanítványok pedig a leülteknek; hasonlóképen a halakból is, a mennyit
akarnak vala.

A mint pedig betelének, monda az ő tanítványainak: Szedjétek össze a
megmaradt darabokat, hogy semmi el ne veszszen.

Összeszedék azért, és megtöltének tizenkét kosarat az öt árpa kenyérből
való darabokkal, a melyek megmaradtak vala az evők után.

Az emberek azért látva a jelt, a melyet Jézus tőn, mondának: Bizonnyal
ez ama próféta, a ki eljövendő vala a világra.

Jézus azért, a mint észrevevé, hogy jőni akarnak és őt elragadni, hogy
királylyá tegyék, ismét elvonula egymaga a hegyre.

Mikor pedig estveledék, lemenének az ő tanítványai a tengerhez,

És beszállva a hajóba, mennek vala a tengeren túl Kapernaumba. És már
sötétség volt, és még nem ment vala hozzájuk Jézus.

És a tenger a nagy szél fúvása miatt háborog vala.

Mikor azért huszonöt, vagy harmincz futamatnyira beevezének, megláták
Jézust, a mint jár vala a tengeren és a hajóhoz közeledik vala: és
megrémülének.

Ő pedig monda nékik: Én vagyok, ne féljetek!

Be akarák azért őt venni a hajóba: és a hajó azonnal ama földnél vala, a
melyre menének.

Másnap a sokaság, a mely a tengeren túl állott vala, látva, hogy
nem vala ott más hajó, csak az az egy, a melybe a Jézus tanítványai
szállottak, és hogy Jézus nem ment be az ő tanítványaival a hajóba,
hanem csak az ő tanítványai mentek el,

De jöttek más hajók Tiberiásból közel ahhoz a helyhez, a hol a kenyeret
ették, miután hálákat adott az Úr:

Mikor azért látta a sokaság, hogy sem Jézus, sem a tanítványai nincsenek
ott, beszállának ők is a hajókba, és elmenének Kapernaumba, keresvén
Jézust.

És megtalálván őt a tengeren túl, mondának néki: Mester, mikor jöttél
ide?

Felele nékik Jézus és monda: Bizony, bizony mondom néktek: nem azért
kerestek engem, hogy jeleket láttatok, hanem azért, mert ettetek ama
kenyerekből, és jóllaktatok.

Munkálkodjatok ne az eledelért, a mely elvész, hanem az eledelért, a
mely megmarad az örök életre, a melyet az embernek Fia ád majd néktek;
mert őt az Atya pecsételte el, + az Isten.

Mondának azért néki: Mit csináljunk, hogy az Isten dolgait cselekedjük?

Felele Jázus és monda nékik: Az az Isten dolga, hogy higyjetek abban, a
kit ő küldött.

Mondának azért néki: Micsoda jelt mutatsz tehát te, hogy lássuk és
higyjünk néked? Mit művelsz?

A mi atyáink a mannát ették a pusztában; a mint meg van írva: Mennyei
kenyeret adott vala enniök.

Monda azért nékik Jézus: Bizony, bizony mondom néktek: nem Mózes adta
néktek a mennyei kenyeret, hanem az én Atyám adja majd néktek az igazi
mennyei kenyeret.

Mert az az Istennek kenyere, a mely mennyből száll alá, és életet ád a
világnak.

Mondának azért néki: Uram, mindenkor add nékünk ezt a kenyeret!

Jézus pedig monda nékik: Én vagyok az életnek ama kenyere; a ki hozzám
jő, semmiképen meg nem éhezik, és a ki hisz bennem, meg nem szomjúhozik
soha.

De mondám néktek, hogy noha láttatok is engem, még sem hisztek.

Minden, a mit nékem ád az Atya, én hozzám jő és azt, a ki hozzám jő,
semmiképen ki nem vetem.

Mert azért szállottam le a mennyből, hogy ne a magam akaratát
cselekedjem, hanem annak + akaratát, a ki elküldött engem.

Az pedig az Atyának akarata, a ki elküldött engem, hogy a mit nékem
adott, abból semmit el ne veszítsek, hanem feltámaszszam azt az utolsó
napon.

Az pedig annak az akarata, a ki elküldött engem, hogy mindaz, a ki látja
a Fiút és hisz ő benne, örök élete legyen; és én feltámaszszam azt azt
utolsó napon.

Zúgolódának azért a zsidók ő ellene, hogy azt mondá: Én vagyok az a
kenyér, a mely a mennyből szállott alá.

És mondának: Nem ez-é Jézus, a József fia, a kinek mi ismerjük atyját és
anyját? mimódon mondja hát ez, hogy: A mennyből szállottam alá?

Felele azért Jézus és monda nékik: Ne zúgolódjatok egymás között!

Senki sem jöhet én hozzám, hanemha az Atya vonja azt, a ki elküldött
engem; én pedig feltámasztom azt az utolsó napon.

Meg van írva a prófétáknál: És mindnyájan Istentől tanítottak lesznek.
Valaki azért az Atyától hallott, és tanult, én hozzám jő.

Nem hogy az Atyát valaki látta, csak az, a ki Istentől van, az látta az
Atyát.

Bizony, bizony mondom néktek: A ki én bennem hisz, örök élete van annak.

Én vagyok az életnek kenyere.

A ti atyáitok a mannát ették a pusztában, és meghaltak.

Ez az a kenyér, a mely a mennyből szállott alá, hogy kiki egyék belőle
és meg ne haljon.

Én vagyok amaz élő kenyér, a mely a mennyből szállott alá ha valaki
eszik e kenyérből, él örökké. És az a kenyér pedig, a melyet én adok, az
én testem, a melyet én adok a világ életéért.

Tusakodának azért a zsidók egymás között, mondván: Mimódon adhatja ez
nekünk a testét, hogy azt együk?

Monda azért nékik Jézus: Bizony, bizony mondom néktek: Ha nem eszitek az
ember Fiának testét és nem iszszátok az ő vérét, nincs élet bennetek.

A ki eszi az én testemet és iszsza az én véremet, örök élete van annak,
és én feltámasztom azt az utolsó napon.

Mert az én testem bizony étel és az én vérem bizony ital.

A ki eszi az én testemet és iszsza az én véremet, az én bennem lakozik
és én is abban.

A miként elküldött engem amaz élő Atya, és én az Atya által élek: akként
az is, a ki engem eszik, él én általam.

Ez az a kenyér, a mely a mennyből szállott alá nem úgy, a mint a ti
atyáitok evék a mannát és meghalának: a ki ezt a kenyeret eszi, él
örökké.

Ezeket mondá a zsinagógában, a mikor tanít vala Kapernaumban.

Sokan azért, a kik hallák ezeket az ő tanítványai közül, mondának:
Kemény beszéd ez; ki hallgathatja őt?

Tudván pedig Jézus ő magában, hogy e miatt zúgolódnak az ő tanítványai,
monda nékik: Titeket ez megbotránkoztat?

Hát ha meglátjátok az embernek Fiát felszállani oda, a hol elébb vala?!

A lélek az, a mi megelevenít, a test nem használ semmit: a beszédek, a
melyeket én szólok néktek, lélek és élet.

De vannak némelyek közöttetek, a kik nem hisznek. Mert eleitől fogva
tudta Jézus, kik azok, a kik nem hisznek, és ki az, + a ki elárulja őt.

És monda: Azért mondtam néktek, hogy senki sem jöhet én hozzám, hanemha
az én Atyámtól van megadva néki.

Ettől fogva sokan visszavonulának az ő tanítványai közül és nem járnak
vala többé ő vele.

Monda azért Jézus a tizenkettőnek: Vajjon ti is el akartok-é menni?

Felele néki Simon Péter: Uram, kihez mehetnénk? Örök életnek beszéde van
te nálad.

És mi elhittük és megismertük, hogy te vagy a Krisztus, az élő Istennek
Fia.

Felele nékik Jézus: Nem én választottalak-é ki titeket, a tizenkettőt?
és egy közületek ördög.

Érette pedig Júdás Iskáriótest, Simon fiát, mert ez akarta őt elárulni,
noha egy volt a tizenkettő közül.

7. Fejezet

És ezek után Galileában jár vala Jézus; mert nem akar vala Júdeában
járni, mivelhogy azon igyekezének a Júdeabeliek, hogy őt megöljék.

Közel vala pedig a zsidók ünnepe, a sátoros ünnep.

Mondának azért néki az ő atyjafiai: Menj el innen, és térj Júdeába, hogy
a te tanítványaid is lássák a te dolgaidat, a melyeket cselekszel.

Mert senki sem cselekszik titkon semmit, a ki maga ismeretessé akar
lenni. Ha ilyeneket cselekszel, mutasd meg magadat a világnak.

Mert az ő atyjafiai sem hivének benne.

Monda azért nékik Jézus: Az én időm még nincs itt; a ti időtök pedig
mindig készen van.

Titeket nem gyűlölhet a világ, de engem gyűlöl; mert én bizonyságot
teszek felőle, hogy az ő + cselekedetei gonoszak.

Ti menjetek fel erre az ünnepre: én még nem megyek fel erre az ünnepre;
mert az én időm még nem tölt be.

Ezeket mondván pedig nékik, marada Galileában.

A mint pedig felmenének az ő atyjafiai, akkor ő is felméne az ünnepre,
nem nyilvánosan, hanem mintegy titkon.

A zsidók azért keresik vala őt az ünnepen, és mondának: Hol van ő?

És a sokaságban nagy zúgás vala ő miatta. Némelyek azt mondják vala,
hogy jó ember; mások pedig azt mondják vala: Nem, hanem a népnek
hitetője.

Mindamellett senki sem beszélt vala nyiltan ő felőle a zsidóktól való
félelem miatt.

Már-már az ünnep közepén azonban felméne Jézus a templomba, és tanít
vala.

És csodálkozának a zsidók, mondván: Mimódon tudja ez az írásokat, holott
nem tanulta?!

Felele nékik Jézus és monda: Az én tudományom nem az enyém, hanem azé, a
ki küldött engem.

Ha valaki cselekedni akarja az ő akaratát, megismerheti e tudományról,
vajjon Istentől van-é, vagy én magamtól szólok?

A ki magától szól, a maga dicsőségét keresi; a ki pedig annak dicsőségét
keresi, a ki küldte őt, igaz az, és nincs abban hamisság.

Nem Mózes adta-é néktek a törvényt? és senki sem teljesíti közületek a
törvényt. Miért akartok engem megölni?

Felele a sokaság és monda: Ördög van benned. Ki akar téged megölni?

Felele Jézus és monda nékik: Egy dolgot cselekvém, és mindnyájan
csodáljátok.

Azért Mózes adta néktek a körülmetélkedést (nem mintha Mózestől való
volna, hanem az atyáktól): és szombaton körülmetélitek az embert.

Ha körülmetélhető az ember szombaton, hogy a Mózes törvénye meg ne
romoljon; én rám haragusztok-é, hogy egy embert egészen meggyógyítottam
szombaton?

Ne ítéljetek a látszat után, hanem igaz ítélettel ítéljetek!

Mondának azért némelyek a jeruzsálemiek közül: Nem ez-é az, a kit meg
akarnak ölni?

És ímé nyiltan szól, és semmit sem szólnak néki. Talán bizony
megismerték a főemberek, hogy bizony ez a Krisztus?

De jól tudjuk, honnan való ez; mikor pedig eljő a Krisztus, senki sem
tudja, honnan való.

Kiálta azért Jézus a templomban, tanítván és mondván: Mind engem
ismertek, mind azt tudjátok, honnan való vagyok; és én magamtól nem
jöttem, de igaz + az, a ki engem elküldött, a kit ti nem ismertek.

Én azonban ismerem őt, mert ő tőle vagyok, és ő küldött engem.

Akarják vala azért őt megfogni; de senki sem veté reá a kezét, mert nem
jött még el az ő órája.

A sokaság közül pedig sokan hivének ő benne; és azt mondják vala, hogy:
A Krisztus mikor eljő, tehet-é majd több csodát azoknál, a melyeket ez
tett?

Meghallák a farizeusok, a mint a sokaság ezeket suttogja vala felőle; és
szolgákat küldének a farizeusok és a főpapok, hogy fogják meg őt.

Monda azért nékik Jézus: Egy kevés ideig még veletek vagyok, és majd
ahhoz megyek, a ki elküldött engem.

Kerestek majd engem, és nem találtok meg, és a hol én vagyok, ti nem
jöhettek oda.

Mondának azért a zsidók magok között: Hová akar ez menni, hogy mi majd
nem találjuk meg őt? Vajjon a görögök közé szóródottakhoz akar-é menni,
és a görögöket tanítani?

Micsoda beszéd ez, a melyet monda: Kerestek majd engem, és nem találtok
meg; és a hol én vagyok, ti nem jöhettek oda?

Az ünnep utolsó nagy napján pedig felálla Jézus és kiálta, mondván: Ha
valaki + szomjúhozik, jőjjön én hozzám, és igyék.

A ki hisz én bennem, a mint az írás mondotta, élő + víznek folyamai
ömlenek annak belsejéből.

Ezt pedig mondja vala a Lélekről, a melyet veendők valának az ő
benne hívők: mert még nem vala Szent Lélek; mivelhogy Jézus még nem
dicsőítteték meg.

Sokan azért a sokaság közül, a mint hallák e beszédet, ezt mondják vala:
Bizonynyal ez ama Próféta.

Némelyek mondának: Ez a Krisztus. Mások pedig mondának: Csak nem
Galileából jön el a Krisztus?

Nem az írás mondta-é, hogy a Dávid magvából, és Bethlehemből, ama
városból jön el a Krisztus, a hol Dávid vala?

Hasonlás lőn azért ő miatta a sokaságban.

Némelyek pedig közűlök akarják vala őt megfogni, de senki sem veté reá a
kezét.

Elmenének azért a szolgák a főpaphoz és farizeusokhoz; és mondának azok
ő nékik: Miért nem hoztátok el őt?

Felelének a szolgák: Soha ember úgy nem szólott, mint ez az ember!

Felelének azért nékik a farizeusok: Vajjon ti is el vagytok-é hitetve?

Vajjon a főemberek vagy a farizeusok közül hitt-é benne valaki?

De ez a sokaság, a mely nem ismeri a törvényt, átkozott!

Monda nékik Nikodémus, a ki éjjel ment vala ő hozzá, a ki egy vala azok
közül:

Vajjon a mi törvényünk kárhoztatja-é az embert, ha előbb ki nem
hallgatja és nem tudja, hogy mit cselekszik?

Felelének és mondának néki: Vajjon te is Galileus vagy-é? Tudakozódjál
és lásd meg, hogy Galileából nem támadt próféta.

És mindnyájan haza menének.

8. Fejezet

Jézus pedig elméne az Olajfák hegyére.

Jó reggel azonban ismét ott vala a templomban, és az egész nép hozzá
méne; és leülvén, tanítja vala őket.

Az írástudók és a farizeusok pedig egy asszonyt vivének hozzá, a kit
házasságtörésen kaptak vala, és a középre állítván azt,

Mondának néki: Mester, ez az asszony tetten kapatott, mint házasságtörő.

A törvényben pedig megparancsolta nékünk Mózes, hogy az ilyenek
köveztessenek meg: te azért mit mondasz?

Ezt pedig azért mondák, hogy megkísértsék őt, hogy legyen őt mivel
vádolniok. Jézus pedig lehajolván, az ujjával ír vala a földre.

De mikor szorgalmazva kérdezék őt, felegyenesedve monda nékik: A ki
közületek nem bűnös, az vesse rá először a követ.

És újra lehajolván, írt vala a földre.

Azok pedig ezt hallván és a lelkiismeret által vádoltatván, egymásután
kimenének a vénektől kezdve mind az utolsóig; és egyedül Jézus maradt
vala és az asszony a középen állva.

Mikor pedig Jézus felegyenesedék és senkit sem láta az asszonyon
kívül, monda néki: Asszony, hol vannak azok a te vádlóid? Senki sem
kárhoztatott-é téged?

Az pedig monda: Senki, Uram! Jézus pedig monda néki: Én sem
kárhoztatlak: eredj el és többé ne vétkezzél!

Ismét szóla azért hozzájok Jézus, mondván: Én vagyok a világ
világossága: a ki engem követ, nem járhat a sötétségben, hanem övé lesz
az életnek világossága.

Mondának azért néki a farizeusok: Te magadról teszel bizonyságot; a te
bizonyságtételed nem igaz.

Felele Jézus és monda nékik: Ha magam teszek is bizonyságot magamról, az
én bizonyságtételem igaz; mert tudom honnan jöttem és hová megyek; ti
pedig nem tudjátok honnan jövök + és hová megyek.

Ti test szerint ítéltek, én nem ítélek senkit.

De ha ítélek is én, az én ítéletem igaz; mert én nem egyedül vagyok,
hanem én és az Atya, a ki küldött engem.

A ti törvényetekben is meg van pedig írva, hogy két ember
bizonyságtétele igaz.

Én vagyok a ki bizonyságot teszek magamról, és bizonyságot tesz rólam az
Atya, a ki küldött engem.

Mondának azért néki: Hol van a te Atyád? Felele Jézus: Sem engem nem
ismertek, sem az én Atyámat; ha engem ismernétek, az én Atyámat is
ismernétek.

Ezeket a beszédeket mondá Jézus a kincstartó helyen, a mikor tanít vala
a templomban; és senki sem fogta meg őt, mert még nem jött el az ő
órája.

Ismét monda azért nékik Jézus: Én elmegyek, és kerestek majd engem, és a
ti bűneitekben fogtok meghalni: a hová én megyek, ti nem jöhettek oda.

Mondának azért a zsidók: Avagy megöli-é magát, hogy azt mondja: A hová
én megyek, ti nem jöhettek oda?

És monda nékik: Ti innét alól valók vagytok, én önnét felül való vagyok;
ti e világból valók vagytok, én nem vagyok e világból való.

Azért mondám néktek, hogy a ti bűneitekben haltok meg: mert ha nem
hiszitek, hogy én vagyok, meghaltok a ti bűneitekben.

Mondának azért néki: Ki vagy te? És monda nékik Jézus: A mit eleitől
fogva mondok is néktek.

Sok beszélni és ítélni valóm van felőletek: de igaz az, a ki küldött
engem; és én azokat beszélem a világnak, a miket tőle hallottam vala.

Nem vevék észre, hogy az Atyáról szól vala nékik.

Monda azért nékik Jézus: Mikor felemelitek az embernek Fiát, akkor
megismeritek, hogy én vagyok és semmit sem cselekszem magamtól, hanem a
mint az Atya tanított engem, úgy szólok.

És a ki küldött engem, én velem van. Nem hagyott engem az Atya egyedül,
mert én mindenkor azokat cselekszem, a melyek néki kedvesek.

A mikor ezeket mondá, sokan hivének ő benne.

Monda azért Jézus a benne hívő zsidóknak: Ha ti megmaradtok az én
beszédemben, bizonynyal az én tanítványaim vagytok;

És megismeritek az igazságot, és az igazság szabadokká tesz titeket.

Felelének néki: Ábrahám magva vagyunk, és nem szolgáltunk soha senkinek:
mimódon mondod te, hogy szabadokká lesztek?

Felele nékik Jézus: Bizony, bizony mondom néktek, hogy mindaz, a ki bűnt
cselekszik, szolgája a bűnnek.

A szolga pedig nem marad mindörökké a házban: a Fiú marad ott
mindörökké.

Azért ha a Fiú megszabadít titeket, valósággal szabadok lesztek.

Tudom, hogy Ábrahám magva vagytok; de meg akartok engem ölni, mert az én
beszédemnek nincs helye nálatok.

Én azt beszélem, a mit az én Atyámnál láttam; ti + is azt cselekszitek
azért, a mit a ti atyátoknál láttatok.

Felelének és mondának néki: A mi atyánk Ábrahám. Monda nékik Jézus: Ha
Ábrahám gyermekei volnátok, az Ábrahám dolgait cselekednétek.

Ámde meg akartok engem ölni, olyan embert, a ki az igazságot beszéltem
néktek, a melyet az Istentől hallottam. Ábrahám ezt nem cselekedte.

Ti a ti atyátok dolgait cselekszitek. Mondának azért néki: Mi nem
paráznaságból születtünk; egy atyánk van, az Isten.

Monda azért nékik Jézus: Ha az Isten volna a ti atyátok, szeretnétek
engem: mert én az Istentől származtam és jöttem; mert nem is magamtól
jöttem, hanem ő küldött engem.

Miért nem értitek az én beszédemet? Mert nem hallgatjátok az én szómat.

Ti az ördög atyától valók vagytok, és a ti atyátok kívánságait akarjátok
teljesíteni. Az emberölő volt kezdettől fogva, és nem állott + meg az
igazságban, mert nincsen ő benne igazság. Mikor hazugságot szól, a
sajátjából szól; mert hazug és hazugság atyja.

Mivelhogy pedig én igazságot szólok, nem hisztek nékem.

Ki vádol engem közületek bűnnel? Ha pedig igazságot szólok: miért nem
hisztek ti nékem?

A ki az Istentől van, hallgatja az Isten beszédeit; azért nem
hallgatjátok ti, mert nem vagytok az Istentől valók.

Felelének azért a zsidók és mondának néki: Nem jól mondjuk-é mi, hogy te
Samaritánus vagy, és ördög van benned?

Felele Jézus: Nincs én bennem ördög; hanem tisztelem az én Atyámat, és
ti gyaláztok engem.

Pedig én nem keresem az én dicsőségemet: van a ki keresi és megítéli.

Bizony, bizony mondom néktek, ha valaki megtartja az én beszédemet, nem
lát halált soha örökké.

Mondának azért néki a zsidók: Most értettük meg, hogy ördög van benned.
Ábrahám meghalt, a próféták is; és te azt mondod: Ha valaki megtartja az
én beszédemet, nem kóstol halált örökké.

Avagy nagyobb vagy-é te a mi atyánknál Ábrahámnál, a ki meghalt? A
próféták is meghaltak: kinek állítod te magadat?

Felele Jézus: Ha én dicsőítem magamat, az én dicsőségem semmi: az én
Atyám az, a ki dicsőít engem, a kiről ti azt mondjátok, hogy a ti
Istenetek,

És nem ismeritek őt: de én ismerem őt; és ha azt mondom, hogy nem
ismerem őt, hozzátok hasonlóvá, hazuggá leszek: de ismerem őt, és az ő
beszédét megtartom.

Ábrahám a ti atyátok örvendezett, hogy meglátja az én napomat; látta is,
és örült.

Mondának azért néki a zsidók: Még ötven esztendős nem vagy, és Ábrahámot
láttad?

Monda nékik Jézus: Bizony, bizony mondom néktek: Mielőtt Ábrahám lett,
én vagyok.

Köveket ragadának azért, hogy reá hajigálják; Jézus pedig elrejtőzködék,
és kiméne a templomból, átmenvén közöttük; és ilyen módon eltávozék.

9. Fejezet

És a mint eltávozék, láta egy embert, a ki születésétől kezdve vak vala.

És kérdezék őt a tanítványai, mondván: Mester, ki vétkezett, ez-é vagy
ennek szülei, hogy vakon született?

Felele Jézus: Sem ez nem vétkezett, sem ennek szülei; hanem, hogy
nyilvánvalókká legyenek benne az Isten dolgai.

Nékem cselekednem kell annak dolgait, a ki elküldött engem, a míg nappal
van: eljő az éjszaka, mikor senki sem munkálkodhatik.

Míg e világon vagyok, e világ világossága vagyok.

Ezeket mondván, a földre köpe, és az ő nyálából sárt csinála, és rákené
a sarat a vak szemeire,

És monda néki: Menj el, mosakodjál meg a Siloám tavában (a mi azt
jelenti: Küldött). Elméne azért és megmosakodék, és megjöve látva.

A szomszédok azért, és a kik az előtt látták azt, hogy vak vala,
mondának: Nem ez-é az, a ki itt szokott ülni és koldulni?

Némelyek azt mondák, hogy: Ez az; mások pedig, hogy: Hasonlít hozzá. Ő
azt mondá, hogy: Én vagyok az.

Mondának azért néki: Mimódon nyiltak meg a te szemeid?

Felele az és monda: Egy ember, a kit Jézusnak mondanak, sarat készíte és
rákené a szemeimre, és monda nékem: Menj el a Siloám tavára és mosódjál
meg; miután pedig elmenék és megmosakodám, megjöve látásom.

Mondának azért néki: Hol van az? Monda: Nem tudom.

Vivék őt, a ki előbb még vak volt, a farizeusokhoz.

Mikor pedig Jézus a sarat csinálá és felnyitá ennek szemeit, szombat
vala.

Szintén a farizeusok is megkérdezék azért őt, mimódon jött meg a látása?
Ő pedig monda nékik: Sarat tőn szemeimre, és megmosakodám, és látok.

Mondának azért némelyek a farizeusok közül: Ez az ember nincsen
Istentől, mert nem tartja meg a szombatot. Mások mondának: Mimódon tehet
bűnös ember ilyen jeleket? És hasonlás lőn közöttük.

Újra mondának a vaknak: Te mit szólsz ő róla, hogy megnyitá a szemeidet?
Ő pedig monda: Hogy próféta.

Nem hivék azért a zsidók róla, hogy vak vala és megjöve a látása, mígnem
előhívák annak szüleit, a kinek megjöve a látása,

És megkérdezék azokat, mondván: Ez a ti fiatok, a kiről azt mondjátok,
hogy vakon született? mimódon lát hát most?

Felelének nékik annak szülei és mondának: Tudjuk, hogy ez a mi fiunk, és
hogy vakon született:

De mimódon lát most, nem tudjuk; vagy ki nyitotta meg a szemeit, mi nem
tudjuk: elég idős már ő őt kérdezzétek; ő beszéljen magáról.

Ezeket mondák annak szülei, mivelhogy félnek vala a zsidóktól: mert
megegyeztek már a zsidók, hogy ha valaki Krisztusnak vallja őt,
rekesztessék ki a gyülekezetből.

Ezért mondák annak szülei, hogy: Elég idős, őt kérdezzétek.

Másodszor is szólíták azért az embert, a ki vak vala, és mondának néki:
Adj dicsőséget az Istennek; mi tudjuk, hogy ez az ember bűnös.

Felele azért az és monda: Ha bűnös-é, nem tudom: egyet tudok, hogy noha
vak voltam, most látok.

Újra mondák pedig néki: Mit csinált veled? Mimódon nyitotta meg a
szemeidet?

Felele nékik: Már mondám néktek és nem hallátok: miért akarjátok újra
hallani? avagy ti is az ő tanítványai akartok lenni?

Szidalmazák azért őt és mondának: Te vagy annak a tanítványa; mi pedig a
Mózes tanítványai vagyunk.

Mi tudjuk, hogy Mózessel beszélt az Isten: erről pedig azt sem tudjuk,
honnan való.

Felele az ember és monda nékik: Bizony csodálatos az, hogy ti nem
tudjátok honnan való, és az én szemeimet megnyitotta.

Pedig tudjuk, hogy az Isten nem hallgatja meg a bűnösöket; hanem ha
valaki istenfélő, és az ő akaratát cselekszi, azt hallgatja meg.

Öröktől fogva nem hallaték, hogy vakon szülöttnek szemeit valaki
megnyitotta volna.

Ha ez nem Istentől volna, semmit sem cselekedhetnék.

Felelének és mondának néki: Te mindenestől bűnben születtél, és te
tanítasz minket? És kiveték őt.

Meghallá Jézus, hogy kiveték azt; és találkozván vele, monda néki:
Hiszel-é te az Isten Fiában?

Felele az és monda: Ki az, Uram, hogy higyjek benne?

Monda pedig néki Jézus: Láttad is őt, és a ki beszél veled, az az.

Az pedig monda: Hiszek, Uram. És imádá Őt.

És monda Jézus: Ítélet végett jöttem én e világra, hogy a kik nem
látnak, lássanak; és a kik látnak, vakok legyenek.

És hallák ezeket némely farizeusok, a kik vele valának, és mondának
néki: Avagy mi is vakok vagyunk-é?

Mondá nékik Jézus: Ha vakok volnátok, nem volna bűnötök; ámde azt
mondjátok, hogy látunk: azért a ti bűnötök megmarad.

10. Fejezet

Bizony, bizony mondom néktek: A ki nem az ajtón megy be a juhok aklába,
hanem másunnan hág be, tolvaj az és rabló.

A ki pedig az ajtón megy be, a juhok pásztora az.

Ennek az ajtónálló ajtót nyit; és a juhok hallgatnak annak szavára; és a
maga juhait nevökön szólítja, és kivezeti őket.

És mikor kiereszti az ő juhait, előttök megy; és a juhok követik őt,
mert ismerik az ő hangját.

Idegent pedig nem követnek, hanem elfutnak attól: mert nem ismerik az
idegenek hangját.

Ezt a példázatot mondá nékik Jézus; de ők nem értették, mi az, a mit
szól vala nékik.

Újra monda azért nékik Jézus: Bizony, bizony mondom néktek, hogy én
vagyok a juhoknak ajtaja.

Mindazok, a kik előttem jöttek, tolvajok és rablók: de nem hallgattak
rájok a juhok.

Én vagyok az ajtó: ha valaki én rajtam megy be, megtartatik és bejár és
kijár majd, és legelőt talál.

A tolvaj nem egyébért jő, hanem hogy lopjon és öljön és pusztítson; én
azért jöttem, hogy életök legyen, és bővölködjenek.

Én vagyok a jó pásztor: a jó pásztor + életét adja a juhokért.

A béres pedig és a ki nem pásztor, a kinek a juhok nem tulajdonai, látja
a farkast jőni, és elhagyja a juhokat, és elfut: és a farkas elragadozza
azokat, és elszéleszti a juhokat.

A béres pedig azért fut el, mert béres, és nincs gondja a juhokra.

Én vagyok a jó pásztor; és ismerem az enyéimet, és engem is ismernek az
enyéim,

A miként ismer engem az Atya, és én is ismerem az Atyát; és életemet
adom a juhokért.

Más juhaim is vannak nékem, a melyek nem ebből az akolból valók: azokat
is elő kell hoznom, és hallgatnak majd az én szómra; és lészen egy akol
és egy pásztor.

Azért szeret engem az Atya, mert én leteszem az én életemet, hogy újra
felvegyem azt.

Senki sem veszi azt el én tőlem, hanem én teszem le azt én magamtól.
Van hatalmam letenni azt, és van hatalmam ismét felvenni azt. Ezt a
parancsolatot vettem az én Atyámtól.

Újra hasonlás lőn a zsidók között e beszédek miatt.

És sokan mondják vala közülök: Ördög van benne és bolondozik, mit
hallgattok reá?

Mások mondának: Ezek nem ördöngősnek beszédei. Vajjon az ördög
megnyithatja-é a vakok szemeit?

Lőn pedig Jeruzsálemben a templomszentelés ünnepe: és tél vala;

És Jézus a templomban, a Salamon tornáczában jár vala.

Körülvevék azért őt a zsidók, és mondának néki: Meddig tartasz még
bizonytalanságban bennünket? Ha te vagy a Krisztus, mondd meg nékünk
nyilván!

Felele nékik Jézus: Megmondtam néktek, és nem hiszitek: a cselekedetek,
a melyeket én cselekszem az én Atyám nevében, azok tesznek bizonyságot
rólam.

De ti nem hisztek, mert ti nem az én juhaim közül vagytok. A mint
megmondtam néktek:

Az én juhaim hallják az én szómat, és én ismerem őket, és követnek
engem:

És én örök életet adok nékik; és soha örökké el nem vesznek, és senki ki
nem ragadja + őket az én kezemből.

Az én Atyám, a ki azokat adta nékem, nagyobb mindeneknél; és senki sem
ragadhatja ki azokat az én Atyámnak kezéből.

Én és az Atya egy vagyunk.

Ismét köveket ragadának azért a zsidók, hogy megkövezzék őt.

Felele nékik Jézus: Sok jó dolgot mutattam néktek az én Atyámtól; azok
közül melyik dologért köveztek meg engem?

Felelének néki a zsidók, mondván: Jó dologért nem kövezünk meg téged,
hanem káromlásért, tudniillik, hogy te ember létedre Istenné teszed
magadat.

Felele nékik Jézus: Nincs-é megírva a ti törvényetekben: Én mondám:
Istenek vagytok?

Ha azokat isteneknek mondá, a kikhez az Isten beszéde lőn (és az írás
fel nem bontható),

Arról mondjátok-é ti, a kit az Atya megszentelt és elküldött e világra:
Káromlást szólsz; mivelhogy azt mondám: Az Isten Fia vagyok?!

Ha az én Atyám dolgait nem cselekszem, ne higyjetek nékem;

Ha pedig azokat cselekszem, ha nékem nem hisztek is, higyjetek a
cselekedeteknek: hogy megtudjátok és elhigyjétek, hogy az Atya én bennem
van, + és én ő benne vagyok.

Ismét meg akarák azért őt fogni; de kiméne az ő kezökből.

És újra elméne túl a Jordánon, arra a helyre, a hol János először
keresztelt vala; és ott marada.

És sokan menének ő hozzá és mondják vala, hogy: János nem tett ugyan
semmi csodát; de mindaz, a mit János e felől mondott, igaz vala.

És sokan hivének ott ő benne.

11. Fejezet

Vala pedig egy beteg, Lázár, Bethániából, Máriának és az ő testvérének,
Márthának falujából.

Az a Mária volt pedig az, a kinek a testvére Lázár beteg vala, a ki
megkente vala az Urat kenettel és a hajával törlé meg annak lábait.

Küldének azért a testvérek ő hozzá, mondván: Uram, ímé, a kit szeretsz,
beteg.

Jézus pedig, a mikor ezt hallotta, monda: Ez a betegség nem halálos,
hanem az Isten dicsőségére való, hogy dicsőíttessék általa az Istennek
Fia.

Szereti vala pedig Jézus Márthát és annak nőtestvérét, és Lázárt.

Mikor azért meghallá, hogy beteg, akkor két napig marada azon a helyen,
a hol vala.

Ez után aztán monda tanítványainak: Menjünk ismét Júdeába.

Mondának néki a tanítványok: Mester, most akarnak vala téged megkövezni
a Júdabeliek, és újra oda mégy?

Felele Jézus: Avagy nem tizenkét órája van-é a napnak? Ha valaki nappal
jár, nem botlik meg, mert látja e világnak világosságát.

De a ki éjjel jár, megbotlik, mert nincsen abban világosság.

Ezeket mondá és ezután monda nékik: Lázár, a mi barátunk, elaludt; de
elmegyek, hogy felköltsem őt.

Mondának azért az ő tanítványai: Uram, ha elaludt, meggyógyul.

Pedig Jézus annak haláláról beszélt; de ők azt hitték, hogy álomnak
alvásáról szól.

Ekkor azért nyilván monda nékik Jézus: Lázár megholt.

És örülök, hogy nem voltam ott, ti érettetek, hogy higyjetek. De menjünk
el ő hozzá!

Monda azért Tamás, a ki Kettősnek mondatik, az tanítványtársainak:
Menjünk el mi is, hogy meghaljunk vele.

Elmenvén azért Jézus, úgy találá, hogy az már négy napja vala sírban.

Bethánia pedig közel vala Jeruzsálemhez, mintegy tizenöt futamatnyira;

És a zsidók közül sokan mentek vala Márthához és Máriához, hogy
vigasztalják őket az ő testvérök felől.

Mártha azért, a mint hallja vala, hogy Jézus jő, elébe méne; Mária pedig
otthon ül vala.

Monda azért Mártha Jézusnak: Uram, ha itt lettél volna, nem halt volna
meg a testvérem.

De most is tudom, hogy a mit csak kérsz az Istentől, megadja néked az
Isten.

Monda néki Jézus: Feltámad a te testvéred.

Monda néki Mártha: Tudom, hogy feltámad a feltámadáskor az utolsó napon.

Monda néki Jézus: Én vagyok a feltámadás és az élet: a ki hisz én
bennem, ha meghal is, él;

És a ki csak él és hisz én bennem, soha meg nem hal. Hiszed-é ezt?

Monda néki: Igen Uram, én hiszem, hogy te vagy a Krisztus, az Istennek
Fia, a ki e világra jövendő vala.

És a mint ezeket mondotta vala, elméne, és titkon szólítá az ő testvérét
Máriát, mondván: A Mester itt van és hív téged.

Mihelyt ez hallá, felkele hamar és hozzá méne.

Jézus pedig nem ment vala még be a faluba, hanem azon a helyen vala, a
hová Mártha elébe ment vala.

A zsidók azért, a kik ő vele otthon valának és vigasztalák őt, látván,
hogy Mária hamar felkél és kimegy vala, utána menének, ezt mondván: A
sírhoz megy, hogy ott sírjon.

Mária azért, a mint oda ére, a hol Jézus vala, meglátván őt, az ő
lábaihoz esék, mondván néki: Uram, ha itt voltál volna, nem halt volna
meg az én testvérem.

Jézus azért, a mint látja vala, hogy az sír és sírnak a vele jött zsidók
is, elbúsula lelkében és igen megrendüle.

És monda: Hová helyeztétek őt? Mondának néki: Uram, jer és lásd meg!

Könnyekre fakadt Jézus.

Mondának azért a zsidók: Ímé, mennyire szerette őt!

Némelyek pedig mondának közülök: Nem megtehette volna-é ez, a ki a
vaknak szemét felnyitotta, hogy ez ne haljon meg?

Jézus pedig újra felindulva magában, oda megy vala a sírhoz. Az pedig
egy üreg vala, és kő feküvék rajta.

Monda Jézus: Vegyétek el a követ. Monda néki a megholtnak nőtestvére,
Mártha: Uram, immár szaga van, hiszen negyednapos.

Monda néki Jézus: Nem mondtam-é néked, hogy ha hiszel, meglátod majd az
Istennek dicsőségét?

Elvevék azért a követ onnan, a hol a megholt feküszék vala. Jézus pedig
felemelé szemeit az égre, és monda: Atyám, hálát adok néked, hogy
meghallgattál engem.

Tudtam is én, hogy te mindenkor meghallgatsz engem; csak a körülálló
sokaságért mondtam, hogy elhigyjék, hogy te küldtél engem.

És mikor ezeket mondá, fenszóval kiálta: Lázár, jőjj ki!

És kijöve a megholt, lábain és kezein kötelékekkel megkötözve, és az
orczája kendővel vala leborítva. Monda nékik Jézus: Oldozzátok meg őt,
és hagyjátok menni.

Sokan hivének azért ő benne ama zsidók közül, a kik Máriához mentek
vala, és láták, a miket cselekedett vala.

De némelyek azok közül elmenének a farizeusokhoz, és elbeszélék nékik, a
miket Jézus cselekedett vala.

Egybegyűjték azért a papifejedelmek és a farizeusok a főtanácsot, és
mondának: Mit cselekedjünk? mert ez az ember sok csodát mível.

Ha ekképen hagyjuk őt, mindenki hinni fog ő benne: és eljőnek majd a
rómaiak és elveszik tőlünk mind e helyet, mind e népet.

Egy pedig ő közülök, Kajafás, a ki főpap vala abban az esztendőben,
monda nékik: Ti semmit sem tudtok.

Meg sem gondoljátok, hogy jobb nékünk, hogy egy ember haljon meg a
népért, és az egész nép el ne vesszen.

Ezt pedig nem magától mondta: hanem mivelhogy abban az esztendőben főpap
vala, jövendőt monda, hogy Jézus meg fog halni a népért;

És nemcsak a népért, hanem azért is, hogy az Istennek elszéledt
gyermekeit egybegyűjtse.

Ama naptól azért azon tanakodának, hogy őt megöljék.

Jézus azért nem jár vala többé nyilvánosan a zsidók között, hanem elméne
onnan a vidékre, a pusztához közel, egy Efraim nevű városba; és ott
tartózkodék az ő tanítványaival.

Közel vala pedig a zsidók husvétja: és sokan menének fel Jeruzsálembe a
vidékről husvét előtt, hogy megtisztuljanak.

Keresék azért Jézust, és szólnak vala egymással a templomban állva: Mit
gondoltok, hogy nem jön-é fel az ünnepre?

A papi fejedelmek pedig és a farizeusok is parancsolatot adának, hogy ha
valaki megtudja, hogy hol van, jelentse meg, hogy őt megfogják.

12. Fejezet

Jézus azért hat nappal a husvét előtt méne Bethániába, a hol a megholt
Lázár vala, a kit feltámasztott a halálból.

Vacsorát készítének azért ott néki, és Mártha szolgál vala fel; Lázár
pedig egy vala azok közül, a kik együt ülnek vala ő vele.

Mária azért elővévén egy font igazi, drága nárdusból való kenetet,
megkené a Jézus lábait, és megtörlé annak lábait a saját hajával; a ház
pedig megtelék a kenet illatával.

Monda azért egy az ő tanítványai közül, Iskáriótes Júdás, Simonnak fia,
a ki őt elárulandó vala:

Miért nem adták el ezt a kenetet háromszáz dénáron, és miért nem adták a
szegényeknek?

Ezt pedig nem azért mondá, mintha néki a szegényekre volna gondja, hanem
mivelhogy tolvaj vala, és nála vala az erszény, és amit abba tesznek
vala, elcsené.

Monda azért Jézus: Hagyj békét néki; az én temetésem idejére tartogatta
ő ezt.

Mert szegények mindenkor vannak veletek, én pedig nem mindenkor vagyok.

A zsidók közül azért nagy sokaság értesült vala arról, hogy ő ott van:
és oda menének nemcsak Jézusért, hanem hogy Lázárt is lássák, a kit
feltámasztott a halálból.

A papifejedelmek pedig tanácskozának, hogy Lázárt is megöljék;

Mivelhogy a zsidók közül sokan ő miatta menének oda és hivének a
Jézusban.

Másnap a nagy sokaság, a mely az ünnepre jött vala, hallván, hogy Jézus
Jeruzsálembe jő,

Pálmaágakat vőn, és kiméne elébe, és kiált vala: Hozsánna: Áldott, a ki
jő az Úrnak nevében, az Izráelnek ama királya!

Találván pedig Jézus egy szamarat, felüle arra, a mint meg van írva:

Ne félj Sionnak leánya: Ímé a te királyod jő, szamárnak vemhén ülve.

Ezeket pedig nem értették eleinte az ő tanítványai: hanem mikor
megdicsőítteték Jézus, akkor emlékezének vissza, hogy ezek ő felőle
vannak megírva, és hogy ezeket mívelték ő vele.

A sokaság azért, a mely ő vele vala, mikor kihívta Lázárt a koporsóból
és feltámasztotta őt a halálból, bizonyságot tőn.

Azért is méne ő elébe a sokaság, mivel hallá, hogy ezt a csodát mívelte
vala.

Mondának azért a farizeusok egymás között: Látjátok-é, hogy semmit sem
értek? Ímé, mind e világ ő utána megy.

Néhány görög is vala azok között, a kik felmenének, hogy imádkozzanak az
ünnepen:

Ezek azért a galileai Bethsaidából való Filephez menének, és kérék őt,
mondván: Uram, látni akarjuk a Jézust.

Megy vala Filep és szóla Andrásnak, és viszont András és Filep szóla
Jézusnak.

Jézus pedig felele nékik, mondván: Eljött az óra, hogy megdicsőíttessék
az embernek Fia.

Bizony, bizony mondom néktek: Ha a földbe esett gabonamag el nem hal,
csak egymaga marad; ha pedig elhal, sok gyümölcsöt terem.

Aki szereti a maga életét, elveszti azt; és a ki gyűlöli a maga életét e
világon, örök életre tartja meg azt.

A ki nékem szolgál, engem kövessen; és a hol én vagyok, ott lesz az én
szolgám is: és a ki nékem szolgál, megbecsüli azt az Atya.

Most az én lelkem háborog; és mit mondjak? Atyám, ments meg engem ettől
az órától. De azért jutottam ez órára.

Atyám, dicsőítsd meg a te nevedet! Szózat jöve azért az égből: Meg is
dicsőítettem, és újra megdicsőítem.

A sokaság azért, a mely ott állt és hallotta vala, azt mondá, hogy
mennydörgött; mások mondának: Angyal szólt néki.

Felele Jézus és monda: Nem én érettem lőn e szó, hanem ti érettetek.

Most van e világ kárhoztatása; most vettetik ki e világ fejedelme:

És én, ha felemeltetem e földről, mindeneket magamhoz vonszok.

Ezt pedig azért mondá, hogy megjelentse, milyen halállal kell meghalnia.

Felele néki a sokaság: Mi azt hallottuk a törvényből, hogy a Krisztus
örökké megmarad: hogyan mondod hát te, hogy az ember Fiának fel kell
emeltetnie? Kicsoda ez az ember Fia?

Monda azért nékik Jézus: Még egy kevés ideig veletek van a világosság.
Járjatok, a míg világosságotok van, hogy sötétség ne lepjen meg titeket:
és a ki a sötétségben jár, nem tudja, + hová megy.

Míg a világosságotok megvan, higyjetek a világosságban, hogy a
világosság fiai legyetek. Ezeket mondá Jézus, és elmenvén, elrejtőzködék
előlük.

És noha ő ennyi jelt tett vala előttük, mégsem hivének ő benne:

Hogy beteljesedjék az Ésaiás próféta beszéde, a melyet monda: Uram, ki
hitt a mi tanításunknak? és az Úr karja kinek jelentetett meg?

Azért nem hihetnek vala, mert ismét monda Ésaiás:

Megvakította az ő szemeiket, és megkeményítette az ő szívöket; hogy
szemeikkel ne lássanak és szívökkel ne értsenek, és meg ne térjenek, és
meg ne gyógyítsam őket.

Ezeket mondá Ésaiás, a mikor látta az ő dicsőségét; és beszéle ő felőle.

Mindazáltal a főemberek közül is sokan hivének ő benne: de a farizeusok
miatt nem vallák be, hogy ki ne rekesztessenek a gyülekezetből:

Mert inkább szerették az emberek dicséretét, mintsem az Istennek
dicséretét.

Jézus pedig kiálta és monda: A ki hisz én bennem, nem én bennem hisz,
hanem abban, a ki elküldött engem.

És a ki engem lát, azt látja, a ki küldött engem.

És világosságul jöttem e világra, hogy senki ne maradjon a sötétségben,
a ki én bennem hisz.

És ha valaki hallja az én beszédeimet és nem hisz, én nem kárhoztatom
azt: mert nem azért jöttem, hogy kárhoztassam a világot, hanem hogy
megtartsam a világot.

A ki megvet engem és nem veszi be az én beszédeimet, van annak, a ki őt
kárhoztassa: a beszéd, a melyet szólottam, az kárhoztatja azt az utolsó
napon.

Mert én nem magamtól szóltam; hanem az Atya, a ki küldött engem, ő
parancsolta nékem, hogy mit mondjak és mit beszéljek.

És tudom, hogy az ő parancsolata örök élet. A miket azért én beszélek,
úgy beszélem, a mint az Atya mondotta vala nékem.

13. Fejezet

A husvét ünnepe előtt pedig, tudván Jézus, hogy eljött az őórája, hogy
átmenjen e világból az Atyához, mivelhogy szerette az övéit e világon,
mindvégig szerette őket.

És vacsora közben, a mikor az ördög belesugalta már Iskáriótes Júdásnak,
a Simon fiának szívébe, hogy árulja el őt,

Tudván Jézus, hogy az Atya mindent hatalmába adott néki, és hogy ő az
Istentől jött és az Istenhez megy,

Felkele a vacsorától, leveté a felső ruháját; és egy kendőt vévén,
körülköté magát.

Azután vizet tölte a medenczébe, és kezdé mosni a tanítványok lábait, és
megtörleni a kendővel, a melylyel körül van kötve.

Méne azért Simon Péterhez; és az monda néki: Uram, te mosod-é meg az én
lábaimat?

Felele Jézus és monda néki: A mit én cselekszem, te azt most nem érted,
de ezután majd megérted.

Monda néki Péter: Az én lábaimat nem mosod meg soha! Felele néki Jézus:
Ha meg nem moslak téged, semmi közöd sincs én hozzám.

Monda néki Simon Péter: Uram, ne csak lábaimat, hanem kezeimet és
fejemet is!

Mondá néki Jézus: A ki megfürödött, nincs másra szüksége, mint a lábait
megmosni, különben egészen tiszta; ti is tiszták vagytok, de nem
mindnyájan.

Tudta ugyanis, hogy ki árulja el őt; azért mondá: Nem vagytok mindnyájan
tiszták!

Mikor azért megmosta azoknak lábait, és a felső ruháját felvette, újra
leülvén, monda nékik: Értitek-é, hogy mit cselekedtem veletek?

Ti engem így hívtok: Mester, és Uram + És jól mondjátok, mert az vagyok.

Azért, ha én az Úr és a Mester megmostam a ti lábaitokat, néktek is meg
kell mosnotok egymás lábait.

Mert példát adtam néktek, hogy a miképen én cselekedtem veletek, ti is
akképen cselekedjetek.

Bizony, bizony mondom néktek: A szolga nem nagyobb az ő Uránál; sem a
követ nem nagyobb annál, a ki azt küldte.

Ha tudjátok ezeket, boldogok lesztek, ha cselekszitek ezeket.

Nem mindnyájatokról szólok; tudom én kiket választottam el; hanem hogy
beteljesedjék az írás: A ki velem ette a kenyeret, a sarkát emelte fel
ellenem.

Most megmondom néktek, mielőtt meglenne, hogy mikor meglesz, higyjétek
majd, hogy én vagyok.

Bizony, bizony mondom néktek: A ki befogadja, ha valakit elküldök, engem
fogad be; a ki pedig engem befogad, azt fogadja be, a ki engem küldött.

Mikor ezeket mondja vala Jézus, igen nyugtalankodék lelkében, s
bizonyságot tőn, és monda: Bizony, bizony mondom néktek, hogy egy ti
közületek elárul engem.

A tanítványok ekkor egymásra tekintének bizonytalankodva, hogy kiről
szól.

Egy pedig az ő tanítványai közül a Jézus kebelén nyugszik vala, a kit
szeret vala Jézus.

Int azért ennek Simon Péter, hogy tudakozza meg, ki az, a kiről szól?

Az pedig a Jézus kebelére hajolván, monda néki: Uram, ki az?

Felele Jézus: Az, a kinek én a bemártott falatot adom. És bemártván a
falatot, adá Iskáriótes Júdásnak, a Simon fiának.

És a falat után akkor beméne abba a Sátán. Monda azért néki Jézus: A mit
cselekszel, hamar cselekedjed.

Ezt pedig senki sem érté a leültek közül, miért mondta néki?

Némelyek ugyanis állíták, mivelhogy az erszény Júdásnál vala, hogy azt
mondá néki Jézus: Vedd meg, a mikre szükségünk van az ünnepre; vagy,
hogy adjon valamit a szegényeknek.

Az pedig, mihelyt a falatot elvevé, azonnal kiméne: vala pedig éjszaka.

Mikor azért kiment vala, monda Jézus: Most dicsőítteték meg az embernek
Fia, az Isten is megdicsőítteték ő benne.

Ha megdicsőítteték ő benne az Isten, az Isten is megdicsőíti őt ő
magában, és ezennel megdicsőíti őt.

Fiaim, egy kevés ideig még veletek vagyok. Kerestek + majd engem; de a
miként a zsidóknak mondám, hogy: A hová én megyek, ti nem jöhettek; most
néktek is mondom.

Új parancsolatot adok néktek, hogy egymást szeressétek; a mint én
szerettelek titeket, úgy szeressétek ti is egymást.

Erről ismeri meg mindenki, hogy az én tanítványaim vagytok, ha egymást
szeretni fogjátok.

Monda néki Simon Péter: Uram, hová mégy? Felele néki Jézus: A hová én
megyek, most én utánam nem jöhetsz; utóbb azonban utánam jössz.

Monda néki Péter: Uram, miért nem mehetek most utánad? Az életemet adom
éretted!

Felele néki Jézus: Az életedet adod érettem? Bizony, bizony mondom
néked, nem szól addig a kakas, mígnem háromszor megtagadsz engem.

14. Fejezet

Ne nyugtalankodjék a ti szívetek: higyjetek Istenben, és higyjetek én
bennem.

Az én Atyámnak házában sok lakóhely van; ha pedig nem volna, megmondtam
volna néktek. Elmegyek, hogy helyet készítsek nektek.

És ha majd elmegyek és helyet készítek néktek, ismét eljövök és magamhoz
veszlek titeket; hogy a hol én vagyok, ti is ott legyetek.

És hogy hová megyek én, tudjátok; az útat is tudjátok.

Monda néki Tamás: Uram, nem tudjuk hová mégy; mimódon tudhatjuk azért az
útat?

Monda néki Jézus: Én vagyok az út, az igazság és az élet; senki sem
mehet az Atyához, hanemha én általam.

Ha megismertetek volna engem, megismertétek volna az én Atyámat is; és
mostantól fogva ismeritek őt, és láttátok őt.

Monda néki Filep: Uram, mutasd meg nékünk az Atyát, és elég nékünk!

Monda néki Jézus: Annyi idő óta veletek vagyok, és még se ismertél meg
engem, Filep? a ki engem látott, látta az Atyát; mimódon mondod azért
te: Mutasd meg nékünk az Atyát?

Nem hiszed-é, hogy én az Atyában vagyok, és az Atya én bennem van? A
beszédeket, a melyeket én mondok néktek, nem magamtól mondom; + hanem az
Atya, a ki én bennem lakik, ő cselekszi e dolgokat.

Higyjetek nékem, hogy én az Atyában vagyok, és az Atya én bennem van; ha
pedig nem, magokért a cselekedetekért higyjetek nékem.

Bizony, bizony mondom néktek: A ki hisz én bennem, az is cselekszi majd
azokat a cselekedeteket, a melyeket én cselekeszem; és nagyobbakat is
cselekszik azoknál; mert én az én Atyámhoz megyek.

És akármit kértek majd az én nevemben, megcselekszem azt, hogy
dicsőíttessék az Atya a Fiúban.

Ha valamit kértek az én nevemben, én megcselekszem azt.

Ha engem szerettek, az én parancsolataimat megtartsátok.

És én kérem az Atyát, és más vígasztalót ád néktek, hogy veletek
maradjon mindörökké.

Az igazságnak ama Lelkét: a kit a világ be nem fogadhat, mert nem látja
őt és nem ismeri őt; de ti ismeritek őt, mert nálatok lakik, és bennetek
marad.

Nem hagylak titeket árvákul; eljövök ti hozzátok.

Még egy kevés idő és a világ nem lát engem többé de ti megláttok engem:
mert én élek, ti is élni fogtok.

Azon a napon megtudjátok majd ti, hogy én az én Atyámban vagyok, és ti
én bennem, és én ti bennetek.

A ki ismeri az én parancsolataimat és megtartja azokat, az szeret engem;
a ki pedig engem szeret, azt szereti az én Atyám, és én is szeretem azt,
és kijelentem magamat annak.

Monda néki Júdás (nem az Iskáriótes): Uram, mi dolog, hogy nékünk
jelented ki magadat, és nem a világnak?

Felele Jézus és monda néki: Ha valaki szeret engem, megtartja az én
beszédemet: és az én Atyám szereti azt, és ahhoz megyünk, és annál
lakozunk.

A ki nem szeret engem, nem tartja meg az én beszédeimet: és az a beszéd,
a melyet hallotok, nem az enyém, hanem az Atyáé, a ki küldött engem.

Ezeket beszéltem néktek, a míg veletek valék.

Ama vígasztaló pedig, a Szent Lélek, a kit az én nevemben küld az Atya,
az mindenre megtanít majd titeket, és eszetekbe juttatja mindazokat, a
miket mondottam néktek.

Békességet hagyok néktek; az én békességemet adom néktek: nem úgy adom
én néktek, a mint a világ adja. Ne nyugtalankodjék a ti szívetek, se ne
féljen!

Hallottátok, hogy én azt mondtam néktek: Elmegyek, és eljövök hozzátok.
Ha szeretnétek engem, örvendeznétek, hogy azt mondtam: Elmegyek az
Atyához; mert az én Atyám nagyobb nálamnál.

És most mondtam meg néktek, mielőtt meglenne: hogy a mikor majd meglesz,
higyjetek.

Nem sokat beszélek már veletek, mert jön a világ fejedelme: és én bennem
nincsen semmije;

De, hogy megtudja a világ, hogy szeretem az Atyát és úgy cselekszem, a
mint az én Atyám parancsolta nékem: keljetek fel, menjünk el innen.

15. Fejezet

Én vagyok az igazi szőlőtő, és az én Atyám a szőlőműves.

Minden szőlővesszőt, a mely én bennem gyümölcsöt nem terem, lemetsz;
mindazt pedig, a mely gyümölcsöt terem, megtisztítja, hogy több
gyümölcsöt teremjen.

Ti már tiszták vagytok ama beszéd által, a melyet szóltam néktek.

Maradjatok én bennem és én is ti bennetek. Miképen a szőlővessző nem
teremhet gyümölcsöt magától, hanemha a szőlőtőkén marad; akképen ti sem,
hanemha én bennem maradtok.

Én vagyok a szőlőtő, ti a szőlővesszők: A ki én bennem marad, én
pedig ő benne, az terem sok gyümölcsöt: mert nálam nélkül semmit sem
cselekedhettek.

Ha valaki nem marad én bennem, kivettetik, mint a szőlővessző, és
megszárad; és egybe gyűjtik ezeket és a tűzre vetik, és megégnek.

Ha én bennem maradtok, és az én beszédeim bennetek maradnak, kérjetek, a
mit csak akartok, és meglesz az néktek.

Abban dicsőíttetik meg az én Atyám, hogy sok gyümölcsöt teremjetek; és
legyetek nékem tanítványaim.

A miképen az Atya szeretett engem, én is úgy szerettelek titeket:
maradjatok meg ebben az én szeretetemben.

Ha az én parancsolataimat megtartjátok, megmaradtok az én szeretetemben;
a miképen én megtartottam az én Atyámnak parancsolatait, és megmaradok
az ő szeretetében.

Ezeket beszéltem néktek, hogy megmaradjon ti bennetek az én örömem és a
ti örömetek beteljék.

Ez az én parancsolatom, hogy szeressétek + egymást, a miképen én
szerettelek titeket.

Nincsen senkiben nagyobb szeretet annál, mintha valaki életét adja az ő
barátaiért.

Ti az én barátaim vagytok, ha azokat cselekszitek, a miket én
parancsolok néktek.

Nem mondalak többé titeket szolgáknak; mert a szolga nem tudja, mit
cselekszik az ő ura; titeket pedig barátaimnak mondottalak; mert
mindazt, a mit az én Atyámtól hallottam, tudtul adtam néktek.

Nem ti választottatok engem, hanem én választottalak titeket, és én
rendeltelek titeket, hogy ti elmenjetek és gyümölcsöt teremjetek, és
a ti gyümölcsötök megmaradjon; hogy akármit kértek az Atyától + az én
nevemben, megadja néktek.

Ezeket parancsolom néktek, hogy egymást szeressétek.

Ha gyűlöl titeket a világ, tudjátok meg, hogy engem elébb gyűlölt ti
nálatoknál.

Ha e világból volnátok, a világ szeretné azt, a mi az övé de mivelhogy
nem vagytok e világból, hanem én választottalak ki magamnak titeket e
világból, azért gyűlöl titeket a világ.

Emlékezzetek meg ama beszédekről, a melyeket én mondtam néktek: Nem
nagyobb a szolga az ő uránál. Ha engem üldöztek, titeket is üldöznek
majd; ha az én beszédemet megtartották, a tiéteket is megtartják majd.

De mindezt az én nevemért cselekszik veletek, mivelhogy nem ismerik azt,
a ki küldött engem.

Ha nem jöttem volna és nem beszéltem volna nékik, nem volna bűnük: de
most nincs mivel menteniök az ő bűnöket.

A ki engem gyűlöl, gyűlöli az én Atyámat is.

Ha ama cselekedeteket nem cselekedtem volna közöttük, a melyeket senki
más nem cselekedett, nem volna bűnük; de most láttak is, gyűlöltek is,
mind engem, mind az én Atyámat.

De azért lőn így, hogy beteljesedjék a mondás, a mely megiratott az ő
törvényökben: Ok nélkül gyűlöltek engem.

Mikor pedig eljő majd a Vígasztaló, a kit én küldök néktek az Atyától,
az igazságnak Lelke, a ki az Atyától származik, az tesz majd én rólam
bizonyságot.

De ti is bizonyságot tesztek; mert kezdettől fogva én velem vagytok.

16. Fejezet

Ezeket beszéltem néktek, hogy meg ne botránkozzatok.

A gyülekezetekből kirekesztenek titeket; sőt jön idő, hogy a ki öldököl
titeket, mind azt hiszi, hogy isteni tiszteletet cselekszik.

És ezeket azért cselekszik veletek, mert nem ismerték meg az Atyát, sem
engem.

Ezeket pedig azért beszéltem néktek, hogy a mikor eljő az az idő,
megemlékezzetek róluk, hogy én mondtam néktek. De ezeket kezdettől fogva
nem mondottam néktek, mivelhogy veletek valék.

Most pedig elmegyek ahhoz, a ki küldött engem; és senki sem kérdezi
tőlem közületek: Hová mégy?

Hanem, mivelhogy ezeket beszéltem néktek, a szomorúság eltöltötte a
szíveteket.

De én az igazat mondom néktek: Jobb néktek, hogy én elmenjek: mert ha el
nem megyek, nem jő el hozzátok a Vígasztaló: ha pedig elmegyek, elküldöm
azt ti hozzátok.

És az, mikor eljő, megfeddi a világot bűn, igazság és ítélet
tekintetében:

Bűn tekintetében, hogy nem hisznek én bennem;

És igazság tekintetében, hogy én az én Atyámhoz megyek, és többé nem
láttok engem;

Ítélet tekintetében pedig, hogy e világnak fejedelme megítéltetett.

Még sok mondani valóm van hozzátok, de most el nem hordozhatjátok.

De mikor eljő amaz, az igazságnak Lelke, elvezérel majd titeket minden
igazságra. Mert nem ő magától szól, hanem azokat szólja, a miket hall,
és a bekövetkezendőket megjelenti néktek.

Az engem dicsőít majd, mert az enyémből vesz, és megjelenti néktek.

Mindaz, a mi az Atyáé, az enyém: azért mondám, hogy az enyémből vesz, és
megjelenti néktek.

Egy kevés idő, és nem láttok engem; és ismét egy kevés idő, és megláttok
majd engem: mert én az Atyához megyek.

Mondának azért az ő tanítványai közül egymásnak: Mi az, a mit nékünk
mond: Egy kevés idő, és nem láttok engem; és ismét egy kevés idő, és
megláttok majd engem; és: mert én az Atyához megyek?

Mondának azért: Mi az a kevés idő, a miről szól? Nem tudjuk, mit mond.

Megérté azért Jézus, hogy őt akarnák megkérdezni, és monda nékik: Arról
tudakozzátok-é egymást, hogy azt mondám: Egy kevés idő, és nem láttok
engem; és ismét egy kevés idő, és megláttok majd engem?

Bizony, bizony mondom néktek, hogy sírtok és jajgattok ti, a világ pedig
örül: ti szomorkodtok, hanem a ti szomorúságtok örömre fordul.

Az asszony mikor szűl, szomorúságban van, mert eljött az ő órája: de
mikor megszűli az ő gyermekét, nem emlékezik többé a kínra az öröm
miatt, hogy ember született e világra.

Ti is azért most ugyan szomorúságban vagytok, de ismét meglátlak majd
titeket, és örülni fog a ti szívetek, és senki el nem veszi tőletek a ti
örömeteket.

És azon a napon nem kérdeztek majd engem semmiről. Bizony, bizony mondom
néktek, hogy a mit csak kérni fogtok az Atyától az én nevemben, megadja
néktek.

Mostanáig semmit sem kértetek az Atyától az én nevemben: kérjetek és
megkapjátok, hogy a ti örömetek teljes legyen.

Ezeket példázatokban mondottam néktek; de eljő az idő , mikor nem
példázatokban beszélek majd néktek, hanem nyiltan beszélek néktek az
Atyáról.

Azon a napon az én nevemben kértek majd: és nem mondom néktek, hogy én
kérni fogom az Atyát ti érettetek;

Mert maga az Atya szeret titeket, mivelhogy ti szerettetek engem, és
elhittétek, hogy én az Istentől jöttem ki.

Kijöttem az Atyától, és jöttem e világba: ismét elhagyom e világot, és
elmegyek az Atyához.

Mondának néki az ő tanítványai: Ímé, most nyiltan beszélsz és semmi
példázatot nem mondasz.

Most tudjuk, hogy te mindent tudsz, és nincs szükséged arra, hogy valaki
téged megkérdezzen: erről hiszszük, hogy az Istentől jöttél ki.

Felele nékik Jézus: Most hiszitek?

Ímé eljő az óra, és immár eljött, hogy szétoszoljatok kiki az övéihez,
és engem egyedül hagyjatok; de nem vagyok egyedül, mert az Atya velem
van.

Azért beszéltem ezeket néktek, hogy békességetek legyen én bennem. E
világon nyomorúságtok lészen; de bízzatok: és meggyőztem a világot.

17. Fejezet

Ezeket beszélte Jézus; és felemelve szemeit az égre, és monda: Atyám,
eljött az óra; dicsőítsd meg a te Fiadat, hogy a te Fiad is dicsőítsen
téged;

A miként te hatalmat adtál néki minden testen, hogy örök életet + adjon
mindennek, a mit néki adtál.

Az pedig az örök élet, hogy megismerjenek téged, az egyedül igaz Istent,
és a kit elküldtél, a Jézus Krisztust.

Én dicsőítettelek téged e földön: elvégeztem a munkát, a melyet reám
bíztál, hogy végezzem azt.

És most te dicsőíts meg engem, Atyám, te magadnál azzal a dicsőséggel, a
melylyel bírtam te nálad a világ létele előtt.

Megjelentettem a te nevedet az embereknek, a kiket e világból nékem
adtál: tiéid valának, és nékem adtad azokat, és a te beszédedet
megtartották.

Most tudták meg, hogy mindaz te tőled van, a mit nékem adtál:

Mert ama beszédeket, a melyeket nékem adtál, ő nékik adtam; és ők
befogadták, és igazán megismerték, hogy én tőled jöttem ki, és elhitték,
hogy te küldtél engem.

Én ezekért könyörgök: nem a világért könyörgök, hanem azokért, a kiket
nékem adtál, mert a tiéid.

És az enyémek mind a tiéid, és a tiéid az enyémek: és megdicsőíttetem ő
bennök.

És nem vagyok többé e világon, de ők a világon vannak, én pedig te
hozzád megyek. Szent Atyám, tartsd meg őket a te nevedben, a kiket nékem
adtál, hogy egyek legyenek, mint + mi!

Mikor velök valék a világon, én megtartám őket a te nevedben; a kiket
nékem adtál, megőrizém, és senki el nem veszett közülök, csak a
veszedelemnek fia, hogy az írás + beteljesüljön.

Most pedig te hozzád megyek; és ezeket beszélem a világon, hogy ők az én
örömemet teljesen bírják ő magokban.

Én a te ígédet nékik adtam; és a világ gyűlölte őket, mivelhogy nem e
világból valók, a mint hogy én sem e világból vagyok.

Nem azt kérem, hogy vedd ki őket e világból, hanem hogy őrizd meg őket a
gonosztól.

Nem e világból valók, a mint hogy én sem e világból vagyok.

Szenteld meg őket a te igazságoddal: A te ígéd igazság.

A miképen te küldtél engem e világra, úgy küldtem én is őket e világra;

És én érettök oda szentelem magamat, hogy ők is megszenteltekké legyenek
az igazságban.

De nemcsak ő érettök könyörgök, hanem azokért is, a kik az ő beszédökre
hisznek majd én bennem;

Hogy mindnyájan egyek legyenek; a mint te én bennem, Atyám, és én te
benned, hogy ők is egyek legyenek mi + bennünk: hogy elhigyje a világ,
hogy te küldtél engem.

És én azt a dicsőséget, a melyet nékem adtál, ő nékik adtam, hogy egyek
legyenek, a miképen mi egy vagyunk:

Én ő bennök, és te én bennem: hogy tökéletesen egygyé legyenek, és hogy
megismerje a világ, hogy te küldtél engem, és szeretted őket, a miként
engem szerettél.

Atyám, a kiket nékem adtál, akarom, hogy a hol én vagyok, azok is én
velem legyenek; hogy megláthassák az én dicsőségemet, a melyet nékem
adtál: mert szerettél engem e világ alapjának felvettetése előtt.

Igazságos Atyám! És e világ nem ismert téged, de én ismertelek téged; és
ezek megismerik, hogy te küldtél engem;

És megismertettem ő velök a te nevedet, és megismertetem; hogy az a
szeretet legyen ő bennök, a mellyel engem szerettél, és én is ő bennök
legyek.

18. Fejezet

Mikor ezeket mondta vala Jézus, kiméne az ő tanítványaival együtt túl
a Kedron patakán, a hol egy kert vala, a melybe bemenének + ő és az ő
tanítványai.

Ismeré pedig azt a helyet Júdás is, a ki őt elárulja vala; mivelhogy
gyakorta ott gyűlt egybe Jézus az ő tanítványaival.

Júdás azért magához vevén a katonai csapatot, és a papi fejedelmektől
és a farizeusoktól szolgákat, oda méne fáklyákkal, lámpásokkal és
fegyverekkel.

Jézus azért tudván mindazt, a mi reá következendő vala, előre méne, és
monda azoknak: Kit kerestek?

Felelének néki: A názáreti Jézust. Monda nékik Jézus: Én vagyok. Ott
állt pedig ő velök Júdás is, a ki elárulta őt.

Mikor azért azt mondá nékik, hogy: Én vagyok; hátra vonulának és földre
esének.

Ismét megkérdezé azért őket: Kit kerestek? És azok mondának: A názáreti
Jézust.

Felele Jézus: Mondtam néktek, hogy én vagyok az. Azért, ha engem
kerestek, ezeket bocsássátok el;

Hogy beteljesüljön a beszéd, a melyet mondott: Azok közül, a kiket nékem
adtál, senkit sem vesztettem el.

Simon Péter pedig, a kinek szablyája vala, kirántá azt, és megüté a
főpap szolgáját, és levágá annak jobb fülét. A szolga neve pedig Málkus
vala.

Monda azért Jézus Péternek: Tedd hüvelyébe a te szablyádat; avagy nem
kell-é kiinnom a pohárt, a melyet az Atya adott nékem?

A csapat azért és az ezredes és a zsidók szolgái megfogák Jézust, és
megkötözék őt,

És vivék őt először Annáshoz; mert ipa vala ez Kajafásnak, a ki abban az
esztendőben főpap vala.

Kajafás pedig az vala, a ki tanácsolta vala a zsidóknak, hogy jobb, hogy
egy ember veszszen el a népért.

Simon Péter pedig, és egy másik tanítvány követi vala Jézust. Ez a
tanítvány pedig ismerős vala a főpappal, és beméne Jézussal együtt a
főpap udvarába,

Péter pedig kívül áll vala az ajtónál. Kiméne azért ama másik tanítvány,
a ki a főpappal ismerős vala, és szóla az ajtóőrzőnek, és bevivé Pétert.

Szóla azért Péterhez az ajtóőrző leány: Nemde, te is ez ember
tanítványai közül való vagy? Monda ő: Nem vagyok.

A szolgák pedig és a poroszlók ott állnak vala, szítván a tüzet,
mivelhogy hűvös vala, és melegszenek vala. Ott áll vala pedig Péter is ő
velök együtt, és melegszik vala.

A főpap azért kérdezé Jézust az ő tanítványai felől, és az ő tudománya
felől.

Felele néki Jézus: Én nyilván szólottam a világnak, én mindenkor
tanítottam a zsinagógában és a templomban, a hol a zsidók mindenünnen
összegyülekeznek; és titkon semmit sem szólottam.

Mit kérdesz engem? Kérdezd azokat, a kik hallották, mit szóltam nékik:
ímé ők tudják, a miket nékik szólottam.

Mikor pedig ő ezeket mondja vala, egy a poroszlók közül, a ki ott áll
vala, arczul üté Jézust, mondván: így felelsz-é a főpapnak?

Felele néki Jézus: Ha gonoszul szóltam, tégy bizonyságot a gonoszságról;
ha pedig jól, miért versz engem.

Elküldé őt Annás megkötözve Kajafáshoz, a főpaphoz.

Simon Péter pedig ott áll vala és melegszik vala. Mondának azért néki:
Nemde, te is ennek a tanítványai közül való vagy? Megtagadá ő, és monda:
Nem vagyok.

Monda egy a főpap szolgái közül, rokona annak, a kinek a fülét Péter
levágta: Nem láttalak-e én téged ő vele együtt a kertben?

Ismét megtagadá azért Péter; és a kakas azonnal megszólala.

Vivék azért Jézust Kajafástól a törvényházba. Vala pedig reggel. És ők
nem menének be a törvényházba, hogy meg ne fertőztessenek, + hanem hogy
megehessék a husvétibárányt.

Kiméne azért Pilátus ő hozzájok, és monda: Micsoda vádat hoztok fel ez
ember ellen?

Felelének és mondának néki: Ha gonosztevő nem volna ez, nem adtuk volna
őt a te kezedbe.

Monda azért nékik Pilátus: Vigyétek el őt ti, és ítéljétek meg őt a ti
törvényeitek szerint. Mondának azért néki a zsidók: Nékünk senkit sem
szabad megölnünk;

Hogy beteljesedjék a Jézus szava, a melyet monda, a mikor jelenti vala,
hogy milyen halállal kell majd meghalnia.

Ismét beméne azért Pilátus a törvényházba, és szólítja vala Jézust, és
monda néki: Te vagy a Zsidók királya?

Felele néki Jézus: Magadtól mondod-é te ezt, vagy mások beszélték néked
én felőlem?

Felele Pilátus: Avagy zsidó vagyok-e én? A te néped és a papifejedelmek
adtak téged az én kezembe: mit cselekedtél?

Felele Jázus: Az én országom nem e világból való. Ha e világból való
volna az én országom, az én szolgáim vitézkednének, hogy át ne adassam a
zsidóknak. Ámde az én országom nem innen való.

Monda azért néki Pilátus: Király vagy-é hát te csakugyan? Felele Jézus:
Te mondod, hogy én király vagyok. Én azért születtem, és azért jöttem
e világra, hogy bizonyságot tegyek az igazságról. Mindaz, a ki az
igazságból való, hallgat az én szómra.

Monda néki Pilátus: Micsoda az igazság? És a mint ezt mondá, újra kiméne
a zsidókhoz, és monda nékik: Én nem találok benne semmi bűnt.

Szokás pedig az nálatok, hogy elbocsássak néktek egyet a husvétünnepen:
akarjátok-é azért, hogy elbocsássam néktek a zsidók királyát?

Kiáltának azért viszont mindnyájan, mondván: Nem ezt, hanem Barabbást.
Ez a Barabbás pedig tolvaj vala.

19. Fejezet

Akkor azért előfogá Pilátus Jézust, és megostoroztatá.

És a vitézek tövisből koronát fonván, a fejére tevék, és bíbor köntöst
adának reá,

És mondának: Üdvöz légy zsidók királya! És arczul csapdossák vala őt.

Majd ismét kiméne Pilátus, és monda nékik: Ímé kihozom őt néktek, hogy
értsétek meg, hogy nem találok benne semmi bűnt.

Kiméne azért Jézus a töviskoronát és a bíbor köntöst viselve. És monda
nékik Pilátus: Ímhol az ember!

Mikor azért látják vala őt a papifejedelmek és a szolgák, kiáltozának,
mondván: Feszítsd meg, feszítsd meg! Monda nékik Pilátus: Vigyétek el őt
ti és feszítsétek meg, mert én nem találok bűnt ő benne.

Felelének néki a zsidók: Nékünk törvényünk van, és a mi törvényünk
szerint meg kell halnia, mivelhogy Isten Fiává tette magát.

Mikor pedig ezt a beszédet hallotta Pilátus, még inkább megrémül vala;

És ismét beméne a törvényházba, és szóla Jézusnak: Honnét való vagy te?
De Jézus nem felelt néki.

Monda azért néki Pilátus: Nékem nem szólsz-é? Nem tudod-é hogy hatalmam
van arra, hogy megfeszítselek, és hatalmam van arra, hogy szabadon
bocsássalak?

Felele Jézus: Semmi hatalmad sem volna rajtam, ha felülről nem adatott
volna néked: nagyobb bűne van azért annak, a ki a te kezedbe adott
engem.

Ettől fogva igyekszik vala Pilátus őt szabadon bocsátani; de a zsidók
kiáltozának, mondván: Ha ezt szabadon bocsátod, nem vagy a császár
barátja; valaki magát királylyá teszi, ellene mond a császárnak!

Pilátus azért, a mikor hallja vala e beszédet, kihozá Jézust, és űle a
törvénytevő székbe azon a helyen, a melyet Kőpadolatnak hívtak, zsidóul
pedig Gabbathának.

Vala pedig a husvét péntekje; és mintegy hat óra. És monda a zsidóknak:
Ímhol a ti királyotok!

Azok pedig kiáltoznak vala: Vidd el, vidd el, feszítsd meg őt!
Monda nékik Pilátus: A ti királyotokat feszítsem meg? Felelének a
papifejedelmek: Nem királyunk van, hanem császárunk!

Akkor azért nékik adá őt, hogy megfeszíttessék. Átvevék azért Jézust és
elvivék.

És emelvén az ő keresztfáját, méne az úgynevezett Koponya helyére, a
melyet héberül Golgothának hívnak:

A hol megfeszíték őt, és ő vele más kettőt, egyfelől, és másfelől,
középen pedig Jézust.

Pilátus pedig czímet is íra, és feltevé a keresztfára. Ez vala pedig az
írás: A NÁZÁRETI JÉZUS, A ZSIDÓK KIRÁLYA.

Sokan olvasák azért e czímet a zsidók közül; mivelhogy közel vala a
városhoz az a hely, a hol Jézus megfeszíttetett vala: és héberül,
görögül és latinul vala az írva.

Mondának azért Pilátusnak a zsidók papifejedelmei: Ne írd: A zsidók
királya: hanem hogy ő mondotta: A zsidók királya vagyok.

Felele Pilátus: A mit megírtam, megírtam.

A vitézek azért, mikor megfeszítették Jézust, vevék az ő ruháit, és négy
részre oszták, egy részt mindenik vitéznek, és a köntösét. A köntös
pedig varrástalan vala, felülről mindvégig szövött.

Mondának azért egymásnak: Ezt ne hasogassuk el, hanem vessünk sorsot
reá, kié legyen. Hogy beteljesedjék az írás, a mely ezt mondja:
Megosztoztak ruháimon, és a köntösömre sorsot vetettek. A vitézek tehát
ezeket művelék.

A Jézus keresztje alatt pedig ott állottak vala az ő anyja, és az ő
anyjának nőtestvére; Mária, a Kleopás felesége, és Mária Magdaléna.

Jézus azért, mikor látja vala, hogy ott áll az ő anyja és az a
tanítvány, a kit szeret vala, monda az ő anyjának: Asszony, ímhol a te
fiad!

Azután monda a tanítványnak: Ímhol a te anyád! És ettől az órától
magához fogadá azt az a tanítvány.

Ezután tudván Jézus, hogy immár minden elvégeztetett, hogy beteljesedjék
az írás, monda: Szomjúhozom.

Vala pedig ott egy eczettel teli edény. Azok azért szivacsot töltvén meg
eczettel, és izsópra tévén azt, oda vivék az ő szájához.

Mikor azért elvette Jézus az eczetet, monda: Elvégeztetett! És lehajtván
fejét, kibocsátá lelkét.

A zsidók pedig, hogy a testek szombaton át a keresztfán ne maradjanak,
miután péntek vala, (mert annak a szombatnak napja nagy nap vala) kérék
Pilátust, hogy törjék meg azoknak lábszárait és vegyék le őket.

Eljövének azért a vitézek, és megtörék az elsőnek lábszárait és a
másikét is, a ki ő vele együtt feszíttetett meg;

Mikor pedig Jézushoz érének és látják vala, hogy ő már halott, nem törék
meg az ő lábszárait;

Hanem egy a vitézek közül dárdával döfé meg az ő oldalát, és azonnal vér
és víz jöve ki abból.

És a ki látta, bizonyságot tett, és igaz az ő tanúbizonysága; és az
tudja, hogy ő igazat mond, hogy ti is higyjetek.

Mert azért lettek ezek, hogy beteljesedjék az írás: Az ő csontja meg ne
törettessék.

Másutt ismét így szól az írás: Néznek majd arra, a kit általszegeztek.

Ezek után pedig kéré Pilátust az arimathiai József (a ki a Jézus
tanítványa vala, de csak titokban, a zsidóktól való félelem miatt), hogy
levehesse + a Jézus testét. És megengedé Pilátus. Elméne azért és levevé
a Jézus testét.

Eljöve pedig Nikodémus is (a ki éjszaka ment vala először Jézushoz),
hozván mirhából és áloéból való kenetet, mintegy száz fontot.

Vevék azért a Jézus testét, és begöngyölgeték az lepedőkbe illatos
szerekkel együtt, a mint a zsidóknál szokás temetni.

Azon a helyen pedig, a hol megfeszítteték, vala egy kert, és a kertben
egy új sír, a melybe még senki sem helyeztetett vala.

A zsidók péntekje miatt azért, mivelhogy az a sír közel vala, abba
helyhezteték Jézust.

20. Fejezet

A hétnek első napján pedig Futa azért és méne Simon Péterhez és ama
másik tanítványhoz, a kit Jézus szeret vala, és monda nékik: Elvitték az
Urat a sírból, és nem tudjuk, hová tették őt.

Kiméne azért Péter és a másik tanítvány, és menének a sírhoz.

Egyutt futnak vala pedig mindketten: de ama másik tanítvány hamar
megelőzé Pétert, és előbb juta a sírhoz;

És lehajolván, látá, hogy ott vannak a lepedők; mindazáltal nem megy
vala be.

Megjöve azután Simon Péter is nyomban utána, és beméne a sírba: és látá,
hogy a lepedők ott vannak.

És a keszkenő, a mely az ő fején volt, nem együtt van a lepedőkkel,
hanem külön összegöngyölítve egy helyen.

Akkor aztán beméne a másik tanítvány is, a ki először jutott a sírhoz,
és lát és hisz vala.

Mert nem tudják vala még az írást, hogy fel kell támadnia a halálból.

Visszamenének azért a tanítványok az övéikhez.

Mária pedig künn áll vala a sírnál sírva. A míg azonban siránkozék,
behajol vala a sírba;

És láta két angyalt fehér ruhában ülni, egyiket fejtől, másikat lábtól,
a hol a Jézus teste feküdt vala.

És mondának azok néki: Asszony mit sírsz? Monda nékik: Mert elvitték az
én Uramat, és nem tudom, hova tették őt.

És mikor ezeket mondotta, hátra fordula, és látá Jézust ott állani, és
nem tudja vala, hogy Jézus az.

Monda néki Jézus: Asszony, mit sírsz? kit keressz? Az pedig azt
gondolván, hogy a kertész az, monda néki: Uram, ha te vitted el őt,
mondd meg nékem, hová tetted őt, és én elviszem őt.

Monda néki Jézus: Mária! Az megfordulván, monda néki: Rabbóni! a mi azt
teszi: Mester!

Monda néki Jézus: Ne illess engem; mert nem mentem még fel az én
Atyámhoz; hanem menj az én atyámfiaihoz és mondd nékik: Felmegyek az én
Atyámhoz és a ti Atyátokhoz, és az én Istenemhez, és a ti Istenetekhez.

Elméne Mária Magdaléna, hirdetvén a tanítványoknak, hogy látta az Urat,
és hogy ezeket mondotta néki.

Mikor azért estve vala, azon a napon, a hétnek első napján, és mikor az
ajtók zárva valának, a hol egybegyűltek vala a tanítványok, a zsidóktól
való félelem miatt, eljöve Jézus és megálla középen, és monda nékik:
Békesség néktek!

És ezt mondván, megmutatá nékik a kezeit és az oldalát. Örvendezének
azért a tanítványok, hogy látják vala az Urat.

Ismét monda azért nékik Jézus: Békesség néktek! A miként engem küldött
vala az Atya, én is akképen küldelek titeket.

És mikor ezt mondta, rájuk lehelle, és monda nékik: Vegyetek Szent
Lelket:

A kiknek bűneit megbocsátjátok, megbocsáttatnak azoknak; a kikéit
megtartjátok, megtartatnak.

Tamás pedig, egy a tizenkettő közül, a kit Kettősnek hívtak, nem vala ő
velök, a mikor eljött vala Jézus.

Mondának azért néki a többi tanítványok: Láttuk az Urat. Ő pedig monda
nékik: Ha nem látom az ő kezein a szegek helyeit, és be nem bocsátom
ujjaimat a szegek helyébe, és az én kezemet be nem bocsátom az ő
oldalába, semmiképen el nem hiszem.

És nyolcz nap múlva ismét benn valának az ő tanítványai, Tamás is ő
velök. Noha az ajtó zárva vala, beméne Jézus, és megálla a középen és
monda: Békesség néktek!

Azután monda Tamásnak: Hozd ide a te ujjadat és nézd meg az én kezeimet;
és hozd ide a te kezedet, és bocsássad az én oldalamba: és ne légy
hitetlen, hanem hívő.

És felele Tamás és monda néki: Én Uram és én Istenem!

Monda néki Jézus: Mivelhogy láttál engem, Tamás, hittél: boldogok, a kik
nem látnak és hisznek.

Sok más jelt is mívelt ugyan Jézus az ő tanítványai előtt, a melyek
nincsenek megírva ebben a könyvben;

Ezek pedig azért irattak meg, hogy higyjétek, hogy Jézus a Krisztus, az
Istennek Fia, és hogy ezt hívén, életetek legyen az ő nevében.

21. Fejezet

Ezek után ismét megjelentette magát Jézus a tanítványoknak a Tibériás
tengerénél; megjelentette pedig ekképen:

Együtt valának Simon Péter, és Tamás, a kit Kettősnek hívtak, és
Nátánáel, a galileai Kánából való, és a Zebedeus fiai, és más kettő is
az ő tanítványai közül.

Monda nékik Simon Péter: Elmegyek halászni. Mondának néki: Elmegyünk
mi is te veled. Elmenének és azonnal a hajóba szállának; és azon az
éjszakán nem fogtak semmit.

Mikor pedig immár reggeledék, megálla Jézus a parton; a tanítványok
azonban nem ismerék meg, hogy Jézus van ott.

Monda azért nékik Jézus: Fiaim! Van-é valami ennivalótok? Felelének
néki: Nincsen!

Ő pedig mondá nékik: Vessétek a hálót a hajónak jobb oldala felől, és
találtok. Oda veték azért, és kivonni már nem bírták azt a halaknak
sokasága miatt.

Szóla azért az a tanítvány, a kit Jézus szeret vala, Péternek: Az Úr van
ott! Simon Péter azért, a mikor hallja vala, hogy ott van az Úr, magára
vevé az ingét (mert mezítelen vala), és beveté magát a tengerbe.

A többi tanítványok pedig a hajón menének (mert nem messze valának a
parttól, hanem mintegy kétszáz singnyire), és vonszszák vala a hálót a
halakkal.

Mikor azért a partra szállának, látják, hogy parázs van ott, és azon
felül hal és kenyér.

Monda nékik Jézus: Hozzatok a halakból, a melyeket most fogtatok.

Felszálla Simon Péter, és kivoná a hálót a partra, a mely tele volt nagy
halakkal, százötvenhárommal; és noha ennyi vala, nem szakadozik vala a
háló.

Monda nékik Jézus: Jertek, ebédeljetek. A tanítványok közül pedig senki
sem meri vala tőle megkérdezni: Ki vagy te? Mivelhogy tudják vala, hogy
az Úr ő.

Oda méne azért Jézus, és vevé a kenyeret és adá nékik, és hasonlóképen a
halat is.

Ezzel már harmadszor jelent meg Jézus az ő tanítványainak, minekutána
feltámadt a halálból.

Mikor aztán megebédelének, monda Jézus Simon Péternek: Simon, Jónának
fia: jobban szeretsz-é engem ezeknél? Monda néki: Igen, Uram; te tudod,
hogy szeretlek téged! Monda néki: Legeltesd az én bárányaimat!

Monda néki ismét másodszor is: Simon, Jónának fia, szeretsz-é engem?
Monda néki: Igen, Uram; te tudod, hogy én szeretlek téged. Monda néki:
Őrizd az én juhaimat!

Monda néki harmadszor is: Simon, Jónának fia, szeretsz-é engem?
Megszomorodék Péter, hogy harmadszor is mondotta vala néki: Szeretsz-é
engem? És monda néki: Uram, te mindent tudsz; te tudod, hogy én
szeretlek téged. Monda néki Jézus: Legeltesd az én juhaimat!

Bizony, bizony mondom néked, a mikor ifjabb valál, felövezéd magadat, és
oda mégy vala, a hova akarád; mikor pedig megöregszel, kinyújtod a te
kezedet és más övez fel téged, és oda visz, a hová nem akarod.

Ezt pedig azért mondá, hogy jelentse, milyen halállal dicsőíti majd meg
az Istent. És ezt mondván, szóla néki: Kövess engem!

Péter pedig megfordulván, látja, hogy követi az a tanítvány, a kit
szeret vala Jézus, a ki nyugodott is ama vacsora közben az ő kebelén és
mondá: Uram! ki az, a ki elárul téged?

Ezt látván Péter, monda Jézusnak: Uram, ez pedig mint lészen?

Monda néki Jézus: Ha akarom, hogy ő megmaradjon, a míg eljövök, mi közöd
hozzá? Te kövess engem!

Kiméne azért e beszéd az atyafiak közé, hogy az a tanítvány nem hal meg:
pedig Jézus nem mondta néki, hogy nem hal meg; hanem: Ha akarom, hogy ez
megmaradjon, a míg eljövök, mi közöd hozzá?

Ez az a tanítvány, a ki bizonyságot tesz ezekről, és a ki megírta
ezeket, és tudjuk, hogy az ő bizonyságtétele igaz.

De van sok egyéb is, a miket Jézus cselekedett vala, a melyek, ha
egyenként megiratnának, azt vélem, hogy maga a világ sem foghatná be a
könyveket, a melyeket írnának. Ámen.

AZ APOSTOLOK CSELEKEDETEI

1. Fejezet

Első könyvemet írtam, Theofilus, mindazokról, a miket kezdett Jézus
cselekedni és tanítani,

Mind a napig, melyen fölviteték, minekutána parancsolatokat adott a
Szent Lélek által az apostoloknak, kiket választott vala magának.

Kiknek az ő szenvedése után sok jel által meg is mutatta, hogy ő él,
negyven napon át megjelenvén nékik, és szólván az Isten országára
tartozó dolgokról.

És velök összejövén, meghagyá nékik, hogy el ne menjenek Jeruzsálemből,
hanem várják be az Atyának ígéretét, + melyet úgymond, hallottatok
tőlem:

Hogy János ugyan vízzel keresztelt, ti azonban Szent Lélekkel fogtok
megkereszteltetni nem sok nap mulva.

Mikor azért azok egybegyűltek, megkérdék őt, mondván: Uram, avagy nem ez
időben állítod-é helyre az országot Izráelnek?

Monda pedig nékik: Nem a ti dolgotok tudni az időket vagy alkalmakat,
melyeket az Atya a maga hatalmába helyheztetett.

Hanem vesztek erőt, minekutána a Szent Lélek eljő reátok: és lesztek
nékem tanúim úgy Jeruzsálemben, mint az egész Júdeában és Samariában és
a földnek mind végső határáig.

És mikor ezeket mondotta, az ő láttokra felemelteték, és felhő fogá el
őt szemeik elől.

És a mint szemeiket az égre függesztették, mikor ő elméne, ímé két
férfiú állott meg mellettük fehér ruhában,

Kik szóltak is: Galileabeli férfiak, mit állotok nézve a mennybe? Ez
a Jézus, a ki felviteték tőletek a mennybe, akképen jő el, a miképen
láttátok őt felmenni a mennybe.

Akkor megtérének Jeruzsálembe a hegyről, mely hívatik Olajfák hegyének,
mely Jeruzsálem mellett van, egy szombatnapi járóföldre.

És mikor bementek, felmenének a felsőházba, a hol szállva valának: Péter
és Jakab, János és András, Filep és Tamás, Bertalan és Máté, Jakab, az
Alfeus fia, és Simon, a zelóta, és Júdás, a Jakab fia.

Ezek mindnyájan egy szívvel-lélekkel foglalatosak valának az
imádkozásban és a könyörgésben, az asszonyokkal és Máriával, Jézusnak
anyjával, és az atyjafiaival együtt.

És azokban a napokban felkelvén Péter a tanítványok között, monda (vala
pedig ott együtt mintegy százhúsz főnyi sokaság):

Atyámfiai, férfiak, szükség volt betelni annak az írásnak, melyet
megjövendölt a Szent Lélek Dávid szája által Júdás felől, ki vezetőjük +
lőn azoknak, a kik megfogták Jézust.

Mert mi közénk számláltatott, és elnyerte ennek a szolgálatnak az
osztályrészét.

(Ez hát mezőt szerze hamisságának béréből; és alá zuhanván, elhasadt
középen, és minden belső része kiomlott.

És ez tudtokra lőn mindazoknak, kik Jeruzsálemben lakoznak; úgy hogy az
a mező tulajdon nyelvökön Akeldamának, azaz Vérmezőnek neveztetett el.)

Mert meg van írva a Zsoltárok könyvében: Legyen az ő lakóhelye puszta,
és ne legyen lakó abban. És: Az ő püspökségét más + vegye el.

Szükség azért, hogy azok közül a férfiak közül, a kik velünk együtt
jártak minden időben, míg az Úr Jézus közöttünk járt-kelt,

A János keresztségétől kezdve mind a napig, melyen fölviteték tőlünk,
azok közül egy az ő feltámadásának bizonysága legyen mivelünk
egyetemben.

Állatának azért elő kettőt, Józsefet, ki hivatik Barsabásnak, kinek
mellékneve Justus vala, és Mátyást.

És imádkozván, mondának: Te, Uram, ki mindeneknek szívét ismered, mutasd
meg a kettő közül egyiket, a kit kiválasztottál,

Hogy elnyerje az osztályrészét e szolgálatnak és apostolságnak, melytől
eltévelyedék Júdás, hogy az ő saját helyére jusson.

Sorsot vetének azért reájok, és esék a sors Mátyásra, és a tizenegy
apostól közé számláltaték.

2. Fejezet

És mikor a pünkösd napja eljött, mindnyájan egyakarattal együtt valának.

És lőn nagy hirtelenséggel az égből mintegy sebesen zúgó szélnek
zendülése, és eltelé az egész házat, a hol ülnek vala.

És megjelentek előttük kettős tüzes nyelvek és üle mindenikre azok
közül.

És megtelének mindnyájan Szent Lélekkel, és kezdének szólni más
nyelveken, a mint a Lélek adta nékik szólniok.

Lakoznak vala pedig Jeruzsálemben zsidók, istenfélő férfiak, minden nép
közül, melyek az ég alatt vannak.

Minekutána pedig ez a zúgás lőn, egybegyűle a sokaság és megzavarodék,
mivelhogy mindegyik a maga nyelvén hallá őket szólni.

Álmélkodnak pedig mindnyájan és csodálkoznak vala, mondván egymásnak:
Nemde nem Galileusok-é ezek mindnyájan, a kik szólnak?

Mimódon halljuk hát őket, kiki közülünk a saját nyelvén, a melyben
születtünk?

Párthusok és médek és elámiták, és kik lakozunk Mesopotámiában, Júdeában
és Kappadócziában, Pontusban és + Ázsiában,

Frigiában és Pamfiliában, Égyiptomban és Libiának tartományiban,
mely Cziréne mellett van, és a római jövevények, mind zsidók, mind
prozelitusok,

Krétaiak és arabok, halljuk a mint szólják a mi nyelvünkön az Istennek
nagyságos dolgait.

Álmélkodnak vala pedig mindnyájan és zavarban valának, egymásnak ezt
mondván: Vajjon mi akar ez lenni?

Mások pedig csúfolódva mondának: Édes bortól részegedtek meg.

Péter azonban előállván a tizenegygyel, felemelé szavát, és szóla nékik:
Zsidó férfiak és mindnyájan, kik lakoztok Jeruzsálemben, legyen ez
néktek tudtotokra, és vegyétek füleitekbe az én beszédimet!

Mert nem részegek ezek, a mint ti állítjátok; hiszen a napnak harmadik
órája van;

Hanem ez az, a mi megmondatott Jóel prófétától:

És lészen az utolsó napokban, ezt mondja az Isten, kitöltök az én
Lelkemből minden testre: és prófétálnak a ti fiaitok és leányaitok, és a
ti ifjaitok látásokat látnak, és a ti véneitek álmokat álmodnak.

És épen az én szolgáimra és az én szolgálóleányaimra is kitöltök azokban
a napokban az én Lelkemből, és prófétálnak.

És tészek csudákat az égben odafenn, és jeleket a földön idelenn, vért,
tüzet és füstnek gőzölgését.

A nap sötétséggé változik, és a hold vérré, minekelőtte eljő az Úrnak
ama nagy és fényes napja.

És lészen, hogy mindaz, a ki az Úrnak nevét segítségül hívja,
megtartatik.

Izráelita férfiak, halljátok meg e beszédeket: A názáreti Jézust, azt a
férfiút, a ki Istentől bizonyságot nyert előttetek erők, csudatételek
és jelek által, melyeket ő általa cselekedett Isten ti köztetek, a mint
magatok is tudjátok.

Azt, a ki Istennek elvégezett tanácsából és rendeléséből adatott
halálra, megragadván, gonosz kezeitekkel keresztfára feszítve megölétek:

Kit az Isten feltámasztott, a halál fájdalmait megoldván; mivelhogy
lehetetlen volt néki attól fogvatartatnia.

Mert Dávid ezt mondja ő róla: Magam előtt láttam az Urat mindenkor, mert
ő nékem jobb kezem felől van, hogy meg ne tántorodjam.

Annakokáért örvendezett az én szívem, és vígadott az én nyelvem;
annakfelette az én testem is reménységben nyugszik.

Mert nem hagyod az én lelkemet a sírban, és nem engeded, hogy a te
szented rothadást lásson.

Megjelentetted nékem az életnek útait; betöltesz engem örömmel a te
orczád előtt.

Atyámfiai férfiak, szabad nyilván szólanom ti előttetek Dávid
pátriárkáról, hogy ő megholt és eltemettetett, és az ő sírja mind e mai
napig minálunk van.

Próféta lévén azért, és tudván, hogy az Isten néki esküvéssel
megesküdött, hogy majd az ő ágyékának gyümölcséből támasztja a Krisztust
test szerint, hogy helyheztesse az ő királyi székibe,

Előre látván ezt, szólott a Krisztus feltámadásáról, hogy az ő lelke nem
hagyatott a sírban, sem az ő teste rothadást nem látott.

Ezt a Jézust feltámasztotta az Isten, minek mi mindnyájan
tanúbizonyságai vagyunk.

Annakokáért az Istennek jobbja által felmagasztaltatván, és a megígért
Szent Lelket megnyervén az Atyától, kitöltötte ezt, a mit ti most láttok
és hallotok.

Mert nem Dávid ment fel a mennyországba; hiszen ő maga mondja: Monda az
Úr az én Uramnak: Ülj az én jobbkezem felől,

Míglen vetem a te ellenségeidet lábaid alá zsámolyul.

Bizonynyal tudja meg azért Izráelnek egész háza, hogy Úrrá és Krisztussá
tette őt az Isten, azt a Jézust, a kit ti megfeszítettetek.

Ezeket pedig mikor hallották, szívökben megkeseredének, és mondának
Péternek és a többi apostoloknak: Mit cselekedjünk, atyámfiai, férfiak?

Péter pedig monda nékik: Térjetek meg és keresztelkedjetek meg
mindnyájan a Jézus Krisztusnak nevében a bűnöknek bocsánatjára; és
veszitek a Szent Lélek ajándékát.

Mert néktek lett az ígéret és a ti gyermekeiteknek, és mindazoknak, kik
messze vannak, valakiket + csak elhív magának az Úr, a mi Istenünk.

Sok egyéb beszéddel is buzgón kéri és inti vala őket, mondván:
Szakaszszátok el magatokat e gonosz nemzetségtől!

A kik azért örömest vevék az ő beszédét, megkeresztelkedének; és
hozzájuk csatlakozék azon a napon mintegy háromezer lélek.

És foglalatosok valának az apostolok tudományában és a közösségben, a
kenyérnek megtörésében és a könyörgésekben.

Támada pedig minden lélekben félelem, és az apostolok sok csudát és jelt
tesznek vala.

Mindnyájan pedig, a kik hivének, együtt valának, és mindenük köz vala;

És jószágukat és marháikat eladogaták, és szétosztogaták azokat
mindenkinek, a mint kinek-kinek szüksége vala.

És minden nap egyakarattal kitartva a templomban, és megtörve házanként
a kenyeret, részesednek vala eledelben örömmel és tiszta szívvel.

Dícsérve az Istent, és az egész nép előtt kedvességet találva. Az Úr
pedig minden napon szaporítja vala a gyülekezetet az idvezülőkkel.

3. Fejezet

Péter és János pedig együtt mennek vala fel a templomba az imádkozásnak
órájára, kilenczre.

És hoznak vala egy embert, ki az ő anyjának méhétől fogva sánata vala,
kit minden nap le szoktak tenni a templom kapujánál, melyet Ékesnek
neveznek, hogy kérjen alamizsnát azoktól, a kik bemennek a temlomba.

Ez mikor látta, hogy Péter és János a templomba akarnak bemenni, kére ő
tőlük alamizsnát.

Péter pedig mikor szemeit reá vetette Jánossal egyben, monda: Nézz mi
reánk!

Az annakokáért figyelmez vala reájok, remélvén, hogy valamit kap tőlük.

Péter pedig monda: Ezüstöm és aranyam nincsen nékem; hanem a mim van,
azt adom néked: a názáreti Jézus Krisztus nevében, kelj fel és járj!

És őt jobbkezénél fogva felemelé, és azonnal megerősödének az ő lábai és
bokái.

És felszökvén, megálla és jár vala és beméne ő velök a templomba,
járkálva és szökdelve és dícsérve az Istent.

És látá őt az egész nép, hogy jár és dícséri az Istent:

És megismerék őt, hogy ő volt az, a ki alamizsnáért ült a templomnak
Ékeskapujában; és megtelének csodálkozással és azon való álmélkodással,
a mi történt vala ő vele.

Mikor pedig ragaszkodék Péterhez és Jánoshoz az a sánta, a ki
meggyógyult, az egész nép álmélkodva összefuta ő hozzájok a tornáczba,
mely Salamonénak neveztetik.

Mikor pedig ezt látta Péter, monda a népnek: Izráel férfiai, mit
csodálkoztok ezen, vagy mit néztek mi reánk, mintha tulajdon erőnkkel
vagy jámborságunkkal míveltük volna azt, hogy az járjon?

Az Ábrahámnak, Izsáknak és Jákóbnak Istene, a mi atyáinknak Istene
megdicsőítette az ő Fiát, Jézust, kit ti elárulátok, és megtagadátok
Pilátus előtt, noha ő úgy ítélt, hogy elbocsátja.

Ti pedig azt a szentet és igazat megtagadátok és kívánátok, hogy a
gyilkos ember bocsáttassék el néktek,

Az életnek fejedelmét pedig megölétek; kit az Isten feltámasztott a
halálból, minek mi vagyunk bizonyságai.

És az ő nevében való hit által erősítette meg az ő neve ezt, a kit
láttok és ismertek; és a hit, mely ő általa van, adta néki ezt az
épséget mindnyájan a ti szemetek láttára.

De most, atyámfiai, tudom, hogy tudatlanságból cselekedtetek, miképen a
ti fejedelmeitek is.

Az Isten pedig, a mikről eleve megmondotta minden ő prófétájának szája
által, hogy a Krisztus elszenvedi, ekképen töltötte be.

Bánjátok meg azért és térjetek meg, hogy eltöröltessenek a ti bűneitek,
hogy így eljőjjenek a felüdülés + idei az Úrnak színétől.

És elküldje a Jézus Krisztust, a ki néktek előre hirdettetett.

Kit az égnek kell magába fogadnia mind az időkig, míglen újjá
teremtetnek mindenek, a mikről szólott az Isten minden ő szent
prófétájának szája által eleitől fogva.

Mert Mózes ezt mondotta az atyáknak: Prófétát támaszt néktek az Úr,
a ti Istenetek a ti atyátokfiai közül, mint engem; azt hallgassátok
mindenben, a mit csak szólánd néktek.

Lészen pedig, hogy minden lélek, valamely nem hallgatánd arra a
prófétára, ki fog irtatni a nép közül.

De a próféták is mindnyájan Sámueltől és a következőktől fogva, a kik
csak szóltak, e napokról jövendöltek.

Ti vagytok a prófétáknak és a szövetségnek fiai, melyet Isten szerzett
a mi atyáinkkal, mondván Ábrahámnak: És a te magodban megáldatnak a
földnek nemzetségei mindnyájan.

Az Isten az ő Fiát, Jézust első sorban néktek támasztván, elküldé őt,
hogy megáldjon + titeket, mindegyikőtöket megtérítvén bűneitekből.

4. Fejezet

Míg ők azonban a néphez szólottak, oda léptek hozzájok a papok és a
templom felügyelője és a + sadduczeusok,

Neheztelve a miatt, hogy ők a népet tanítják, és hirdetik a Jézusban a
halálból való feltámadást;

És rájuk veték kezüket, és veték őket őrizet alá másnapig, mert már este
vala.

Sokan pedig azok közül, kik hallgaták az ígét, hivének; és lőn a férfiak
száma mintegy ötezer.

Lőn pedig, hogy másnapra egybegyűlének azoknak fejei, vénei és írástudói
Jeruzsálembe.

És Annás, a főpap, és Kajafás és János és Sándor, és a kik csak főpapi
nemzetségbeliek valának.

És mikor őket a középre állaták, tudakozzák vala: Micsoda hatalommal,
vagy micsoda név által cselekedtétek ti ezt?

Akkor Péter, Szent Lélekkel megtelve, monda nékik: Népnek fejedelmei és
Izráelnek vénei!

Ha e mai napon mi egy nyavalyás emberrel való jótétemény felől
hallgattatunk ki, mi által gyógyult meg ez:

Legyen tudtotokra mindnyájatoknak és a Izráel egész népének, hogy a
názáretbeli Jézus Krisztusnak neve által, a kit ti megfeszítettetek, kit
Isten feltámasztott halottaiból, az által áll ez ti előttetek épségben.

Ez ama kő, melyet ti építők megvetettetek, mely lett a szegeletnek
fejévé.

És nincsen senkiben másban idvesség: mert nem is adatott emberek között
az ég alatt más név, mely által kellene nékünk megtartatnunk.

Mikor pedig látták Péternek és Jánosnak a szólásában való bátorságukat,
és megértették, hogy írástudatlan és közönséges emberek, csodálkoznak
vala; meg is ismerék őket, hogy Jézussal voltak vala.

Mikor azonban látták, hogy a mely ember meggyógyult vala, ő velök együtt
ott áll, semmit nem bírtak ellenök szólni.

Mikor pedig őket a gyűlésből kiküldötték, tanácskoztak maguk közt,
mondván:

Mit cselekedjünk ez emberekkel? Mert hogy nyilvánvaló csoda lőn
általok, mindazoknak, kik Jeruzsálemben laknak, tudtokra van, és el nem
tagadhatjuk.

De hogy tovább ne terjedjen a nép között, fenyegetéssel fenyegessük meg
őket, hogy többé egy embernek se szóljanak ebben a névben.

Azért beszólítván őket, megparancsolák nékik, hogy teljességgel ne
szóljanak és ne tanítsanak a Jézus nevében.

Péter és János pedig felelvén, mondának nékik: Vajjon igaz dolog-é Isten
előtt, rátok hallgatnunk inkább, hogynem Istenre, ítéljétek meg!

Mert nem tehetjük, hogy a miket láttunk és hallottunk, azokat ne
szóljuk.

Amazok pedig nem találván semmi módot, hogyan büntessék meg őket, még
megfenyegetvén, elbocsáták őket a nép miatt, mert mindnyájan dicsőítik
vala az Istent azért, a mi történt.

Mert több vala negyven esztendősnél az az ember, kin a gyógyításnak ez a
csodája lett vala.

Mikor pedig elbocsáttattak, menének az övéikhez, és elbeszélék, a miket
a főpapok és a vének mondottak nékik.

Ezek pedig mikor hallották, egy szívvel-lélekkel felemelék szavokat az
Istenhez, és mondának: Urunk, te vagy az Isten, ki teremtetted a mennyet
és a földet, a tengert és minden azokban levő dolgot.

Ki Dávidnak, a te szolgádnak szája által ezt mondottad: Miért zúgolódtak
a pogányok, és gondoltak a népek hiábavalókat?

Felállottak a földnek királyai, és a fejedelmek egybegyűltek az Úr ellen
és az ő Krisztusa ellen.

Mert bizony egybegyűltek a te szent Fiad, a Jézus ellen, a kit
felkentél, Heródes és Ponczius Pilátus a pogányokkal és Izráel népével,

Hogy véghezvigyék, a mikről a te kezed és a te tanácsod eleve elvégezte
volt, hogy megtörténjenek.

Most azért, Urunk, tekints az ő fenyegetéseikre: és adjad a te
szolgáidnak, hogy teljes bátorsággal szólják a te beszédedet,

A te kezedet kinyújtván gyógyításra; és hogy jelek és csodák történjenek
a te szent Fiadnak, a Jézusnak neve által.

És minekutána könyörögtek, megmozdula a hely, a hol egybegyűltek; és
betelének mindnyájan Szent Lélekkel, és az Isten beszédét bátorsággal
szólják vala.

A hívők sokaságának pedig szíve-lelke egy vala; és senki semmi marháját
nem mondá magáénak, hanem nékik mindenök köz vala.

És az apostolok nagy erővel tesznek vala bizonyságot az Úr Jézus
feltámadásáról; és nagy kegyelem vala mindnyájukon.

Mert szűkölködő sem vala ő közöttük senki; mert valakik földek vagy
házak birtokosai voltak, eladván, elhozák az eladottak árát,

És leveték az apostolok lábainál: aztán elosztatott az egyesek közt, a
mint kinek-kinek szüksége vala.

József is, ki az apostoloktól Barnabásnak neveztetett el (a mi
megmagyarázva annyi, mint Vígasztalás Fia), Lévita, származása szerint
ciprusi.

Mivelhogy néki mezeje vala, eladván, a
5. Fejezet

Egy ember azonban, névszerint Anániás, Safirával, az ő feleségével,
eladá birtokát.

És félre tőn az árából, feleségének is tudtával, és valami részét
elvivén, az apostoloknak lábai elé letevé.

Monda pedig Péter: Anániás, miért foglalta el a Sátán a te szívedet,
hogy megcsald a Szent Lelket, és a mezőnek árából félre tégy?

Nemde megmaradva néked maradt volna meg, és eladva a te hatalmadban
volt? Miért hogy ezt a dolgot cselekedted szívedben? Nem embereknek
hazudtál, hanem Istennek.

Hallván pedig Anániás e szavakat, lerogyott és meghala; és mindenekben
nagy félelem támada, kik ezeket hallják vala.

Az ifjak pedig felkelvén, begöngyölék őt, és kivivén eltemeték.

Történt aztán mintegy három órai szünet múlva, hogy az ő felesége, nem
tudva, mi történt, beméne.

Monda pedig néki Péter: Mondd meg nékem, vajjon ennyiért adtátok-é el a
földet? Ő pedig monda: Igen, ennyiért.

Péter pedig monda néki: Miért hogy megegyeztetek, hogy az Úrnak lelkét
megkísértsétek? Ímé a küszöbön vannak azoknak lábaik, a kik eltemették
férjedet, és kivisznek téged.

És azonnal összerogyott lábainál, és meghala; bemenvén pedig az ifjak,
halálva találák őt, és kivivén eltemeték férje mellé.

És támada nagy félelem az egész gyülekezetben és mindazokban, kik ezeket
hallják vala.

Az apostolok kezei által pedig sok jel és csoda lőn a nép között; és
egyakarattal mindnyájan a Salamon tornáczában valának.

Egyebek közül pedig senki sem mert közéjük elegyedni: hanem a nép
magasztalá őket;

Hívők pedig mindinkább csatlakoztak az Úrhoz, úgy férfiaknak, mint
asszonyoknak sokasága.

Úgyannyira, hogy az utczákra hozák ki a betegeket, és letevék ágyakon
és nyoszolyákon, hogy az arra menő Péternek csak árnyéka is érje
valamelyiket közülök,

És a szomszéd városok sokasága is Jeruzsálembe gyűlt, hozva betegeket és
tisztátalan lelkektől gyötretteket: kik mind meggyógyulának.

De felkelvén a főpap és mind a kik vele valának, azaz a sadduczeusok
felekezete, betelének irigységgel,

És ráveték kezöket az apostolokra, és a közönséges tömlöczbe tevék őket.

Hanem az Úrnak angyala éjszaka megnyitá a tömlöcz ajtaját, és kihozván
őket, monda:

Menjetek el, és felállván, hirdessétek a templomban a népnek ez életnek
minden beszédit!

Azok pedig ezt hallván, bemenének jó reggel a templomba, és tanítának.
A főpap pedig elmenvén és a vele levők, egybehívák a gyűlést, és Izráel
fiainak egész tanácsát, és küldének a tömlöczbe, hogy azokat előhozzák.

Mikor azonban a poroszlók oda mentek, nem találák őket a tömlöczben;
visszatérvén tehát, megjelenték,

Mondván: A tömlöczöt ugyan nagy erősen bezárva találtuk, és az őröket
kívül az ajtó előtt állva; mikor azonban kinyitottuk, ott benn senkit
sem találánk.

A mint pedig hallották e szavakat a pap és a templom felügyelője és a
főpapok, zavarban + voltak azok miatt, mi lehet ez?

Eljövén pedig valaki, hírül adá nékik, mondván: Ímé, ama férfiak, kiket
a tömlöczbe vetettetek, a templomban állanak és tanítják a népet.

Akkor elmenvén a felügyelő a poroszlókkal, előhozá őket erőszak nélkül;
féltek ugyanis a néptől, hogy megkövezi őket.

Előhozván pedig őket, állaták a tanács elé és megkérdé őket a főpap,

Mondván: Nem megparancsoltuk-é néktek parancsolattal, hogy ne tanítsatok
ebben a névben? És ímé betöltöttétek Jeruzsálemet tudományotokkal, és mi
reánk akarjátok hárítani annak az embernek + vérét.

Felelvén pedig Péter és az apostolok, mondának: Istennek kell inkább
engedni, hogynem az embereknek.

A mi atyáinknak Istene feltámasztotta Jézust, kit ti fára függesztve
megölétek.

Ezt az Isten fejedelemmé és megtartóvá emelte jobbjával, hogy adjon az
Izráelnek bűnbánatot + és bűnöknek bocsánatát.

És mi vagyunk néki bizonyságai ezen beszédek felől, és a Szent Lélek is,
kit + Isten adott azoknak, a kik néki engednek.

Azok pedig ezeket hallván, fogukat csikorgaták, és arról tanácskozának,
hogy megölik őket.

Felkelvén azonban a tanácsban egy farizeus, névszerint Gamáliel, az
egész nép előtt tisztelt törvénytudó, parancsolá, hogy egy kis időre
vezessék ki az apostolokat.

És monda azoknak: Izráel férfiai, vigyázzatok magatokra ez emberekkel
szemben, mit akartok cselekedni!

Mert ez időnek előtte felkelt Theudás, azt mondván, hogy ő valaki,
kihez mintegy négyszáz embernyi tömeg csatlakozott; ő megöletett, és
mindnyájan, a kik csak követték őt, eloszlottak és semmivé lettek.

Ezután felkelt ama Galileus Júdás az összeírás idején, és sok népet
maga után csábított: ez is elveszett; és mindazok, a kik őt követték,
szétszórattak.

Mostanra nézve is mondom néktek, álljatok el ez emberektől, és hagyjatok
békét nékik: mert ha emberektől van e tanács, vagy e dolog, semmivé
lesz;

Ha pedig Istentől van, ti fel nem bonthatjátok azt; nehogy esetleg Isten
ellen harczolóknak is találtassatok.

Engedének azért néki; és miután előszólították az apostolokat,
megveretvén, megparancsolák, hogy a Jézus nevében + ne szóljanak, és
elbocsáták őket.

Ők annakokáért örömmel menének el a tanács elől, hogy méltókká tétettek
arra, hogy az ő nevéért gyalázattal illettessenek.

És mindennap a templomban és házanként nem szűnnek vala meg tanítani és
hirdetni Jézust, a Krisztust.

6. Fejezet

Azokban a napokban pedig, mikor a tanítványok szaporodának, támada a
görög zsidók közt panaszolkodás a héberek ellen, hogy az ő közülük való
özvegyasszonyok mellőztetnek a mindennapi szolgálatban.

Annakokáért a tizenkettő egybegyűjtvén a tanítványok sokaságát,
mondának: Nem helyes, hogy mi az Isten ígéjét elhagyjuk és az asztalok
körül szolgáljunk.

Válaszszatok azért, atyámfiai, ti közületek hét férfiút, kiknek jó
bizonyságuk van, kik Szent Lélekkel és bölcseséggel teljesek, kiket erre
a foglalatosságra beállítsunk.

Mi pedig foglalatosok maradunk a könyörgésben és az ígehirdetés
szolgálatában.

És tetszék e beszéd az egész sokaságnak: és kiválaszták Istvánt, ki
hittel és Szent Lélekkel teljes férfiú vala, Filepet, Prokhórust,
Nikánórt, Timónt, Párménást és Nikolaust, ki Antiókhiából való
prozelitus vala;

Kiket állatának az apostolok elébe; és miután imádkoztak, kezeiket
reájok veték.

És az Isten ígéje növekedék; és sokasodék nagyon a tanítványok száma
Jeruzsálemben; és a papok közül is nagy sokan követék a hitet.

István pedig teljes lévén hittel és erővel, nagy csodákat és jeleket
cselekszik vala a nép között.

Előállának azonban némelyek ahhoz a zsinagógához tartozók közül,
mely a szabadosokénak, Czirénebeliekének, Alexandriabeliekének és a
Czilicziából és Ázsiából valókénak neveztetett, kik Istvánnal vetekednek
vala.

De nem állhattak ellene a bölcseségnek és a Léleknek, mely által szól
vala.

Akkor felbujtottak valami embereket, kik mondának: Hallottuk őt káromló
beszédeket szólni Mózes ellen és az Isten ellen.

És felzendíték a népet, a véneket és az írástudókat; és reá rohanván,
magukkal ragadák őt, és vivék a tanács elé

És állatának hamis tanúkat, kik mondának: Ez az ember nem szűnik meg
káromló beszédeket szólni e szent hely ellen és a törvény ellen:

Mert hallottuk, amint azt mondá, hogy az a názáreti Jézus ezt a helyet
elrontja, és megváltoztatja a czerimóniákat, melyeket adott nékünk
Mózes.

És szemeiket reá vetvén a tanácsban űlők mindnyájan, olyannak láták az ő
orczáját, mint egy angyalnak orczáját.

7. Fejezet

Monda pedig a főpap: Vajjon így vannak-é hát ezek?

Ő pedig monda: Férfiak, atyámfiai és atyák, halljátok meg! A dicsőségnek
Istene megjelenék a mi atyánknak, Ábrahámnak, mikor Mezopotámiában vala,
minekelőtte Háránban lakott,

És monda néki: Eredj ki a te földedből és a te nemzetséged közül, és jer
arra a földre, a melyet mutatok néked.

Akkor kimenvén a Káldeusok földéből, lakozék Háránban: és onnét,
minekutána megholt az ő atyja, kihozta őt e földre, a melyen ti most
laktok:

És nem adott néki abban örökséget csak egy lábnyomnyit is: és azt
ígérte, hogy néki adja azt birtokul és az ő magvának ő utána, holott nem
vala néki gyermeke.

Szólt pedig az Isten akképen, hogy az ő magva zsellér lészen idegen
földön, és szolgálat alá vetik azt, és nyomorgatják, négyszáz
esztendeig.

De azt a népet, melynek szolgálnak, én megítélem, monda az Isten: és
ezek után kijőnek, és szolgálnak nékem e helyen.

És adta néki a körülmetélés szövetségét: és így nemzé Izsákot, + és
körülmetélé őt nyolczadnapon; és Izsák Jákóbot, és Jákób a ++ tizenkét
pátriárkhát.

A pátriárkhák pedig irígységből eladák Józsefet Égyiptomba; de Isten
vele vala,

És megszabadítá őt minden nyomorúságából, és ada néki kedvességet és
bölcseséget a Faraó előtt, Égyiptom királya előtt, ki őt Égyiptom fölé
és az ő egész háza fölé kormányzóul állatá.

Következék pedig éhség Égyiptom és Kanaán egész földére, és nagy
nyomorúság; és nem találnak vala eledelt a mi atyáink.

Mikor pedig meghallotta Jákób, hogy Égyiptomban van gabona, elküldé
először a mi atyáinkat.

És második alkalommal fölismerék Józsefet testvérei, és a Faraó megtudá
a József nemzetségét.

És József elküldvén, magához hívatá az ő atyját, Jákóbot, és egész
hetvenöt lélekből álló nemzetségét.

Leméne azért Jákób Égyiptomba, és maghala + ő és a mi atyáink;

És elvitetének Sikembe, és helyheztetének a sírba, melyet Ábrahám vett
vala ezüstpénzen, Emmórnak, a Sikem atyjának fiaitól.

Mikor pedig elközelgetett az ígéretnek ideje, melyet Isten esküvel ígért
Ábrahámnak, megnevekedék a nép és + megsokasodék Égyiptomban,

Mindaddig, mígnem más király támada, ki nem ismeri vala Józsefet.

Ez a mi nemzetségünkkel álnokul bánva nyomorgatta a mi atyáinkat, hogy
magzataikat kitétesse, hogy életben ne maradjanak.

Akkor születék Mózes, és ékes vala az Isten előtt. Ez három hónapig
atyja házában tartaték.

Mikor pedig kitétetett, a Faraó leánya felvevé, és felnevelé őt a saját
fia gyanánt.

És Mózes taníttaték az Égyiptombeliek minden bölcseségére; és hatalmas
vala beszédben és cselekedetben.

Mikor pedig negyvenéves kora betölt, eszébe jutott, hogy meglátogassa
atyjafiait, az Izráel fiait.

És mikor látta, hogy egyik bántalommal illettetik, megoltalmazá, és
az égyiptomi embert megölvén, bosszút álla azért, a ki bosszúsággal
illettetett.

És azt gondolá, hogy az ő atyjafiai megértik, hogy az Isten az ő keze
által ád nékik szabadulást; de azok nem értették meg.

Másnap meg olyankor jelent meg köztük, mikor összevesztek, és inté őket
békességre, mondván: Férfiak, testvérek vagytok ti; miért illetitek
egymást bosszúsággal?

De az, a ki felebarátját bántalmazta, elutasítá őt magától, mondván:
Kicsoda tett téged fejedelemmé és bíróvá mi rajtunk?

Csak nem akarsz engem is megölni, miképen megöléd tegnap az égyiptomit?

E beszédre aztán Mózes elfuta és lőn jövevény a Midián földén, a hol két
fia születék.

És negyven esztendő elteltével megjelenék néki a Sínai hegy pusztájában
az Úrnak angyala csipkebokornak tüzes lángjában.

Mózes pedig mikor meglátta, elcsodálkozék a látáson. Mikor pedig oda
méne, hogy megszemlélje, lőn az Úrnak szava ő hozzá:

Én vagyok a te atyáidnak Istene, Ábrahámnak Istene, és Izsáknak Istene,
és Jákóbnak Istene. Mózes pedig megrémülvén, nem meré megnézni.

Az Úr pedig monda néki: Oldozd le sarudat lábaidról; mert a hely, a
melyen állasz, szent föld.

Látván láttam az én népemnek nyomorúságát, mely Égyiptomban van, és
az ő fohászkodásukat meghallgattam, és azért szállottam le, hogy őket
megszabadítsam; most azért jőjj, elküldelek téged Égyiptomba.

Ezt a Mózest, a kit megtagadának, mondván: Ki tett téged fejedelemmé és
bíróvá? ezt az Isten fejedelmül és szabadítóul küldé angyal keze által,
a ki megjelent néki a + csipkebokorban.

Ez hozta ki őket, csodákat és jeleket tévén Égyiptomnak földében és a
Verestengeren + és a pusztában negyven esztendeig.

Ez ama Mózes, ki az Izráel fiainak ezt mondotta: Prófétát támaszt
néktek az Úr, a ti Istentek, a ti atyátokfiai közül, mint engem: azt
hallgassátok.

Ez az, aki ott volt a gyülekezetben a pusztában a Sinai hegyen vele
beszélő angyallal és a mi atyáinkkal: ki élő + igéket vőn, hogy nékünk
adja;

A kinek nem akartak engedni a mi atyáink, hanem eltaszíták maguktól, és
szívökben Égyiptom felé fordulának,

Ezt mondván Áronnak: Csinálj nékünk isteneket, kik előttünk járjanak:
mert ez a Mózes, ki minket Égyiptom földéből kihozott, nem tudjuk, mi
történt ő vele.

És borjúképet csinálának azokban a napokban, és áldozatot vivének a
bálványnak, és gyönyörködének az ő kezeik csinálmányaiban.

Az Isten pedig elfordula, és adá őket, hogy szolgáljanak az ég
seregének; a mint meg van írva + a próféták könyvében: Vajjon áldozati
barmokat és áldozatokat hoztatok-é nékem negyven esztendeig a pusztában,
Izráelnek háza?

Sőt inkább hordoztátok a Molok sátorát, és a ti istenteknek, Remfánnak
csillagát, a képeket, melyeket csináltatok, hogy azokat imádjátok:
elviszlek azért titeket Babilónon túl.

A bizonyságnak sátora a mi atyáinknál volt a pusztában, a mint
parancsolta az, a ki mondotta Mózesnek, hogy azt arra a mintára
csinálja, melyet látott vala.

Melyet a mi atyáink átvévén, be is hoztak Józsuéval, mikor birodalmukba
vették a pogányokat, kiket kiűzött az Isten a mi atyáink színe elől,
mind a Dávidnak napjaiig;

Ki kegyelmet talált az Isten előtt, és könyörgött, hogy hajlékot +
találhasson a Jákób Istenének.

Salamon építe pedig néki házat.

De ama Magasságos nem kézzel csinált templomokban lakik, mint a próféta
mondja:

A menny nékem ülőszékem, a föld pedig az én lábaimnak zsámolya;
micsoda házat építhettek nékem? azt mondja az Úr, vagy melyik az én
nyugodalmamnak helye?

Nem az én kezem csinálta-é mindezeket?

Kemény nyakú és körülmetéletlen szívű és fülű emberek, ti mindenkor a
Szent Léleknek ellene igyekeztek, mint atyáitok, ti azonképen.

A próféták közül kit nem üldöztek a ti atyáitok? és megölték azokat, a
kik eleve hirdették amaz Igaznak eljövetelét: kinek ti most árulóivá és
gyilkosaivá + lettetek;

Kik a törvényt angyalok rendelésére vettétek, és nem tartottátok meg.

Mikor pedig ezeket hallották, szívükben dühösködnek és fogaikat
csikorgatják vala ő ellene.

Mivel pedig teljes vala Szent Lélekkel, a mennybe függesztvén szemeit,
látá Istennek dicsőségét, és Jézust állani az Istennek jobbja + felől,

És monda: Ímé látom az egeket megnyilni, és az embernek Fiát az Isten
jobbja felől állani.

Felkiáltván pedig nagy fenszóval, füleiket bédugák, és egyakarattal reá
rohanának;

És kiűzvén a városon kívül, megkövezék: a tanúbizonyságok + pedig
felsőruháikat egy Saulus nevezetű ifjú lábaihoz rakták le. Megkövezék
azért Istvánt, ki imádkozik és ezt mondja vala: Uram Jézus, vedd
magadhoz az én lelkemet!

Térdre esvén pedig, nagy fenszóval kiálta: Uram, ne tulajdonítsd nékik e
bűnt! És ezt mondván, elaluvék.

8. Fejezet

Saulus pedig szintén javallta az ő megöletését. És támada azon a napon
nagy üldözés a jeruzsálemi gyülekezet ellen, és mindnyájan eloszlának +
Júdeának és Samáriának tájaira, az apostolokat kivéve.

Istvánt pedig eltakaríták kegyes férfiak, és nagy sírást tőnek ő rajta.

Saulus pedig pusztítá az anyaszentegyházat, házról-házra járva, és
férfiakat és asszonyokat elővonszolva, tömlöczbe veti vala.

Amazok annakokáért eloszolván, széjjeljártak, hirdetve az ígét.

És Filep lemenvén Samária városába, prédikálja vala nékik a Krisztust.

A sokaság pedig egy szívvel-lélekkel figyelmeze azokra, a miket Filep
mondott, hallván és látván a jeleket, melyeket cselekedék.

Mert sokakból, kikben tisztátalan lelkek voltak, nagy hangon kiáltva
kimenének; sok gutaütött és sánta pedig meggyógyula.

És lőn nagy öröm abban a városban.

Egy Simon nevű ember pedig már előbb gyakorolta abban a városban az
ördögi tudományt és elámította Samária népét, magát valami nagynak
állítván:

Kire mindnyájan figyeltek, kicsinytől nagyig, mondván: Ez az Istennek
ama nagy ereje!

Azért figyeltek pedig rá, mert sok időn át az ördögi mesterségekkel
elámította őket.

De miután hittek Filepnek, a ki az Isten országára és a Jézus Krisztus
nevére tartozó örvendetes dolgokat hirdeti vala, megkeresztelkedének
mind férfiak, mind asszonyok.

És Simon maga is hűn, és megkeresztelkedvén, Fileppel tarta; és látván,
hogy jelek és nagy erők lesznek, álmélkodik vala.

Mikor pedig meghallották a jeruzsálemi apostolok, hogy Samária bevette
az Isten ígéjét, elküldék azokhoz Pétert és Jánost;

Kik mikor lementek, könyörögtek érettük, hogy vegyenek Szent Lelket:

Mert még senkire azok közül nem szállott rá, csak meg voltak keresztelve
az Úr Jézus nevére.

Akkor kezeiket reájuk veték, és vőnek Szent Lelket.

Mikor pedig látta Simon, hogy az apostolok kézrátétele által adatik a
Szent Lélek, megkínálá őket pénzzel,

Mondván: Adjátok nékem is ezt a hatalmat, hogy valakire vetem kezeimet,
Szent Lelket vegyen.

De Péter monda néki: A te pénzed veled együtt veszszen el, mivel azt
gondoltad, hogy az Istennek ajándéka pénzen megvehető.

Nincsen néked részed, sem örökséged e dologban, mert a te szíved nem
igaz az Isten előtt.

Térj meg azért ezen gonoszságodból, és kérjed az Istent, ha talán
megbocsáttatik néked szívednek gondolatja.

Mert látom, hogy te keserűséges méregben és álnokságnak kötelékében
leledzel.

Felelvén pedig Simon, monda: Könyörögjetek ti énérettem az Úrnak, hogy
semmi azokból, a miket mondtatok, reám ne jőjjön.

Azok annakokáért, minekutána bizonyságot tettek, és hirdették az Úrnak
ígéjét, megtérének Jeruzsálembe, és a Samaritánusoknak sok falujában
prédikálák az evangyéliomot.

Az Úrnak angyala pedig szóla Filepnek, mondván: Kelj fel és menj el dél
felé, arra az útra, mely Jeruzsálemből Gázába megy alá. Járatlan ez.

És felkelvén, elméne. És ímé egy szerecsen férfiú, Kandakénak, a
szerecsenek királyasszonyának hatalmas komornyikja, ki az ő egész
kincstárának felügyelője vala, ki feljött imádkozni Jeruzsálembe;

És visszatérőben volt és az ő szekerén ül vala, és olvasá Ésaiás
prófétát.

Monda pedig a Lélek Filepnek: Járulj oda és csatlakozzál ehhez a
szekérhez!

Filep azért oda futamodván, hallá, a mint az Ésaiás prófétát olvassa
vala. És monda: Vajjon érted-é, a mit olvasol?

Ő pedig monda: Mimódon érthetném, ha csak valaki meg nem magyarázza
nékem? És kéré Filepet, hogy felhágván, üljön mellé.

Az írásnak helye pedig, melyet olvasott, ez vala: Mint juh viteték
mészárszékre, és mint a bárány az ő nyírője előtt néma, azonképen nem
nyitotta fel az ő száját.

Az ő megaláztatásában az ő ítélete elvétetett, az ő nemzetségét pedig
kicsoda sorolja el? mert elvétetik a földről az ő élete.

Felelvén pedig a komornyik Filepnek, monda: Kérlek téged, kiről mondja
ezt a próféta? Magáról-é, vagy más valakiről?

Filep pedig száját megnyitván, és elkezdvén ezen az íráson, hirdeté néki
a Jézust.

Mikor pedig menének az úton, jutának egy vízhez; és monda a komornyik:
Ímhol a víz: mi gátol, hogy megkeresztelkedjem?

Filep pedig monda: Ha teljes szívből hiszel, meglehet. Az pedig
felelvén, monda: Hiszem, hogy a Jézus Krisztus az Isten Fia.

És megállítá a szekeret; és leszállának mindketten a vízbe, Filep és a
komornyik; és megkeresztelé őt.

Mikor pedig a vízből feljöttek, az Úrnak Lelke elragadá Filepet; és
többé nem látta őt a komornyik, mert tovább méne az ő útján örömmel.

Filep pedig találtaték Azótusban; és széjjeljárva hirdeté az
evangyéliomot minden városnak, míglen Czézáreába juta.

9. Fejezet

Saulus pedig még fenyegetéstől és öldökléstől lihegve az Úrnak
tanítványai ellen, elmenvén a főpaphoz,

Kére ő tőle leveleket Damaskusba a zsinagógákhoz, hogy ha talál
némelyeket, kik ez útnak követői, akár férfiakat, akár asszonyokat,
fogva vigye Jeruzsálembe.

És a mint méne, lőn, hogy közelgete Damaskushoz, és nagy hirtelenséggel
fény sugárzá őt körül a mennyből:

És ő leesvén a földre, halla szózatot, mely ezt mondja vala néki: Saul,
Saul, mit kergetsz engem?

És monda: Kicsoda vagy, Uram? Az Úr pedig monda: én vagyok Jézus, a kit
te kergetsz: nehéz néked az ösztön ellen rúgódoznod.

Remegve és ámulva monda: Uram, mit akarsz, hogy cselekedjem? Az Úr pedig
monda néki: Kelj fel és menj be a városba, és majd megmondják néked, mit
kell cselekedned.

A vele utazó férfiak pedig némán álltak, hallva ugyan a szót, de senkit
sem látva.

Felkele azonban Saulus a földről; de mikor felnyitá szemeit, senkit sem
láta, azért kézenfogva vezeték be őt Damaskusba.

És három napig nem látott, és nem evett és nem ivott.

Vala pedig egy tanítvány Damaskusban, névszerint Ananiás, és monda annak
az Úr látásban: Ananiás! Az pedig monda: Ímhol vagyok Uram!

Az Úr pedig monda néki: Kelj fel és menj el az úgynevezett Egyenes
utczába, és keress föl a Júdás házában egy Saulus nevű tárzusi embert,
mert ímé imádkozik.

És látá Saulus látásban, hogy egy Ananiás nevű férfiú beméne hozzá és
kezét reá veté, hogy lásson.

Felele pedig Ananiás: Uram, sok embertől hallottam e férfiú felől, mily
sok bosszúsággal illeté a te szenteidet Jeruzsálemben:

És itt is hatalma van a főpapoktól, hogy mindazokat megkötözze, kik a te
nevedet segítségül hívják.

Monda pedig néki az Úr: Eredj el, mert ő nékem választott edényem, hogy
hordozza az én nevemet a pogányok + és királyok, és Izráel ++ fiai
előtt.

Mert én megmutatom néki, mennyit kell néki az én nevemért szenvedni.

Elméne azért Ananiás és beméne a házba, és kezeit reá vetvén, monda:
Saul atyámfia, az Úr küldött engem, Jézus, a ki megjelent néked az
úton, melyen jöttél, hogy szemeid megnyiljanak és beteljesedjél Szent
Lélekkel.

És azonnal mintegy pikkelyek estek le szemeiről, és mindjárt visszanyeré
látását; és felkelvén, megkeresztelkedék;

És miután evett, megerősödék. Vala pedig Saulus a damaskusi
tanítványokkal néhány napig.

És azonnal prédikálá a zsinagógákban a Krisztust, hogy ő az Isten Fia.

Álmélkodnak vala pedig mindnyájan, a kik hallák, és mondának: Nem ez-é
az, a ki pusztította Jeruzsálemben azokat, a kik ezt a nevet hívják
segítségül, és ide is azért jött, hogy őket fogva vigye a főpapokhoz?

Saulus pedig annál inkább erőt vőn, és zavarba hozta a Damaskusban lakó
zsidókat, bebizonyítván, hogy ez a Krisztus.

Több nap elteltével azonban a zsidók tanácsot tartának, hogy őt
megöljék:

De tudtára esék Saulusnak az ő leselkedésök. És őrizék a kapukat mind
nappal, mind éjjel, hogy őt megöljék;

A tanítványok azért vevén őt éjjel, a kőfalon bocsáták alá, leeresztve
egy kosárban.

Mikor pedig Saulus Jeruzsálembe ment, a tanítványokhoz próbált
csatlakozni; de mindnyájan féltek tőle, nem hivén, hogy ő tanítvány.

Barnabás azonban maga mellé vevén őt, vivé az apostolokhoz, és elbeszélé
nékik, mint látta az úton az Urat, és hogy beszélt vele, és mint
tanított Damaskusban nagy bátorsággal a Jézus nevében.

És ki- és bejáratos vala köztük Jeruzsálemben:

És nagy bátorsággal tanítván az Úr Jézusnak nevében, beszél, sőt
vetekedik vala a görög zsidókkal; azok pedig igyekeznek vala őt megölni.

Megtudván azonban az atyafiak, levivék őt Czézáreába, és elküldék őt
Tárzusba.

A gyülekezeteknek tehát egész Júdeában, Galileában és Samariában
békességök vala; épülvén és járván az Úrnak félelmében és a Szent
Léleknek vígasztalásában, sokasodnak vala.

Lőn pedig, hogy Péter, mikor mindnyájukat bejárá, leméne a Liddában
lakozó szentekhez is.

Talála pedig ott egy Éneás nevű embert, ki nyolcz esztendő óta ágyban
fekszik vala, ki gutaütött vala.

És monda néki Péter: Éneás, gyógyítson meg téged a Jézus Krisztus: kelj
föl, vesd meg magad az ágyadat! És azonnal felkele.

És láták őt mindnyájan, kik laknak vala Liddában és Sáronban, kik
megtérének az Úrhoz.

Joppéban pedig vala egy nőtanítvány, névszerint Tábitha, mely
megmagyarázva Dorkásnak, azaz zergének mondatik: ez gazdag vala jó
cselekedetekben és alamizsnákban, melyeket osztogatott.

Lőn pedig azokban a napokban, hogy megbetegedvén, meghala: és miután
megmosták őt, kiteríték a felházban.

Mivelhogy pedig Lidda Joppéhoz közel vala, a tanítványok meghallván,
hogy Péter ott van, küldének két férfiút ő hozzá, kérve, hogy késedelem
nélkül menjen át hozzájuk.

Felkelvén azért Péter, elméne azokkal. Mihelyt oda ére, felvezeték őt a
felházba: és elébe állának néki az özvegyasszonyok és mindnyájan sírva
és mutogatva a ruhákat és öltözeteket, melyeket Dorkás csinált, míg
velük együtt volt.

Péter pedig mindenkit kiküldvén, térdre esve imádkozék; és a holt
testhez fordulván, monda: Tábitha, kelj + fel! Az pedig felnyitá
szemeit; és meglátván Pétert, felüle.

És az kezét nyújtva néki, felemelé őt; és beszólítván a szenteket és az
özvegyasszonyokat, eleikbe állatá őt elevenen.

És tudtára lőn az egész Joppénak; és sokan hivének az Úrban.

És lőn, hogy ő több napig marada Joppéban egy Simon nevű tímárnál.

10. Fejezet

Vala pedig Czézáreában egy Kornélius nevű férfiú, százados az
úgynevezett itáliai seregből.

Jámbor és istenfélő egész házanépével egybe, ki sok alamizsnát osztogat
vala a népnek, és szüntelen könyörög vala Istennek.

Ez látá látásban világosan, a napnak mintegy kilenczedik órája körül,
hogy az Istennek angyala beméne őhozzá, és monda néki: Kornélius!

Ő pedig szemeit reá függesztve és megrémülve monda: Mi az, Uram? Az
pedig monda néki: A te könyörgéseid és alamizsnáid felmentek Isten elébe
emlékezetnek okáért.

Most azért küldj Joppéba embereket, és hivasd magadhoz Simont, ki
neveztetik Péternek;

Ő egy Simon nevű tímárnál van szálláson, kinek háza a tenger mellett
van. Ő megmondja néked, mit kell cselekedned.

A mint pedig elment az angyal, a ki Kornéliussal beszélt, szólíta kettőt
az ő szolgái közül, és egy kegyes vitézt azok közül, kik rendelkezésére
állnak vala.

És elmondván nékik mindent, elküldé őket Joppéba.

Másnap pedig, míg azok menének és közelgetének a városhoz, felméne Péter
a háznak felső részére imádkozni hat óra tájban.

Megéhezék azonban, és akara enni: míg azonban azok ételt készítének,
szálla ő reá elragadtatás;

És látá, hogy az ég megnyilt és leszálla ő hozzá valami edény, mint egy
nagy lepedő, négy sarkánál fogva felkötve, és leeresztve a földre:

Melyben valának mindenféle földi négylábú állatok, vadak, csúszómászó
állatok és égi madarak.

És szózat lőn ő hozzá: Kelj fel Péter, öljed és egyed.

Péter pedig monda: Semmiképen sem, Uram; mert sohasem ettem semmi
közönségest, vagy tisztátalant.

És is szózat lőn ő hozzá másodszor is: A miket az Isten megtisztított,
te ne mondd tisztátalanoknak.

Ez pedig három ízben történt; és ismét felviteték az edény az égbe.

A mint pedig Péter magában tünődék, mi lehet az a látás, a melyet
látott, ímé az férfiak, kiket Kornélius küldött, megtudakozván a Simon
házát, odaérkezének a kapuhoz,

És bekiáltván megtudakozák, vajjon Simon, ki neveztetik Péternek, ott
van-é szálláson?

És a míg Péter a látás felől gondolkodék, monda néki a Lélek: Ímé három
férfiú keres téged:

Nosza kelj fel, eredj alá, és minden kételkedés nélkül menj el ő velök:
mert én küldöttem őket.

Alámenvén azért Péter a férfiakhoz, kiket Kornélius küldött ő hozzá,
monda: Ímé, én vagyok, a kit kerestek: mi dolog az, a miért jöttetek?

Ők pedig mondának: Kornélius százados, igaz és istenfélő férfiú, ki
mellett a zsidók egész népe jó bizonyságot tesz, szent angyal által
megintetett, hogy hívasson téged házához, és halljon tőled valami
dolgokról.

Behíván azért őket, szállására fogadá. Másnap pedig elméne Péter ő
velök, és a Joppébeli atyafiak közül is némelyek együtt menének ő vele.

És másnap eljutának Czézáreába. Kornélius pedig várja vala őket,
egybegyűjtvén rokonait és jó barátait.

És lőn, hogy a mint Péter beméne, Kornélius elébe menvén, lábaihoz
borulva imádá őt.

Péter azonban felemelé őt, mondván: Kelj fel; én magam is ember vagyok.

És beszélgetve vele, belépett, és talála sokakat egybegyűlve;

És monda nékik: Ti tudjátok, hogy tilalmas zsidó embernek más
nemzetbelivel barátkozni, vagy hozzámenni; de nékem az Isten megmutatá,
hogy senkit se mondjak közönséges, vagy tisztátalan embernek:

Annak okáért ellenmondás nélkül el is jöttem, miután meghívattam. Azt
kérdem azért, mi okból hivattatok engem?

És Kornélius monda: Negyednaptól fogva mind ez óráig bőjtöltem, és
kilencz órakor imádkozám az én házamban; és ímé egy férfiú álla meg
előttem fényes ruhában,

És monda: Kornélius, meghallgattatott a te imádságod, és a te
alamizsnáid emlékezetbe jutottak Isten előtt.

Küldj el azért Joppéba, és hívasd magadhoz simont, ki Péternek
neveztetik; ez Simon tímár házában van szálláson a tenger mellett: ő,
minekutána eljő, szól néked.

Azonnal azért küldöttem hozzád; és te jól tetted, hogy eljöttél.
Most azért mi mindnyájan az Isten előtt állunk, hogy meghallgassuk
mindazokat, a miket Isten néked parancsolt.

Péter pedig megnyitván száját, monda: Bizonynyal látom, hogy nem
személyválogató az Isten;

Hanem minden nemzetben kedves ő előtte, a ki őt féli és igazságot
cselekszik.

Azt az ígét, melyet elkülde az Izráel fiainak, hirdetvén békességet a
Jézus Krisztus által (ő mindeneknek Ura).

Ti ismeritek azt a dolgot, mely lőn az egész Júdeában, Galileától
kezdve, az után a keresztség után, melyet János prédikált,

A názáreti Jézust, mint kené fel őt az Isten Szent Lélekkel és
hatalommal, ki széjjeljárt jót tévén és meggyógyítván mindeneket, kik az
ördög hatalma alatt voltak; mert az Isten vala ő vele.

És mi vagyunk bizonyságai mindazoknak, a miket mind a zsidóknak
tartományában, mind Jeruzsálemben cselekedett; a kit megölének, fára
feszítvén.

Ezt az Isten feltámasztá harmadnapon, és megadá, hogy ő megjelenjék
nyilván,

Nem az egész népnek, hanem az Istentől eleve választott bizonyságoknak,
nékünk, kik együtt ettünk és együtt ittunk ő vele, minekutána
feltámadott halottaiból.

És megparancsolta nékünk, hogy hirdessük a népnek, és tegyünk
bizonyságot, hogy ő az Istentől rendelt bírája + élőknek és holtaknak.

Erről a próféták mind bizonyságot tesznek, hogy bűneinek bocsánatját
veszi az ő neve által mindenki, a ki hiszen ő benne.

Mikor még szólá Péter ez ígéket, leszálla a Szent Lélek mindazokra, a
kik hallgatják vala e beszédet.

És elálmélkodának a zsidóságból való hívek, mindazok, a kik Péterrel
együtt mentek, hogy a pogányokra is kitöltetett a Szent Lélek ajándéka.

Mert hallják vala, hogy ők nyelveken szólnak és magasztalják az Istent.
Akkor felele Péter:

Vajjon eltilthatja-é valaki a vizet, hogy ezek meg ne keresztelkedjenek,
kik vették a Szent Lelket + miképen mi is?

És parancsolá, hogy keresztelkedjenek meg az Úrnak nevében. Akkor kérék
őt, hogy maradjon náluk néhány napig.

11. Fejezet

Meghallák azonban az apostolok és a Júdeában levő atyafiak, hogy a
pogányok is bevették az Istennek beszédét.

Mikor azért felment Péter Jeruzsálembe, vetekedének ő vele a zsidóságból
valók,

Mondván: Körülmetéletlen emberekhez mentél be, és együtt ettél velük.

Elkezdvén pedig Péter, megmagyarázta nékik rendre, mondván:

Én Joppé városában imádkozám; és láték elragadtatásban egy látást,
valami alászálló edényt, mint egy nagy lepedőt, négy sarkánál fogva
leeresztve az égből; és egészen hozzám szálla:

Melyre szememet rávetve megnézém, és látám a földi négylábú állatokat, a
vadakat és a csúszómászókat és az égi madarakat.

Hallék pedig szót is, mely ezt mondja vala nékem: Kelj fel Péter, öljed
és egyél!

Mondék azonban: Semmiképen sem, Uram; mert soha semmi közönséges vagy
tisztátalan nem ment be az én számba.

Felele pedig nékem a szózat másodszor az égből: A miket az Isten
megtisztított, te ne mondd tisztátalanoknak.

Ez pedig három ízben történt; és ismét felvonaték az egész az égbe.

És ímé, azonnal három férfiú érkezék a házhoz, melyben valék, kik
Czézáreából küldettek én hozzám.

Mondá pedig nékem a Lélek, hogy menjek el velök minden kételkedés
nélkül. Eljöve pedig velem ez a hat atyafi is; és bemenénk annak az
embernek a házába:

És elbeszélé nékünk, mimódon látta, a mint az angyal megálla az ő
házában és ezt mondá néki: Küldj embereket Joppéba, és hívasd magadhoz
Simont, ki Péternek neveztetik;

Ő szólni fog hozzád olyan ígéket, melyek által megtartatol te és a te
egész házadnépe.

Mikor pedig én elkezdtem szólni, leszálla a Szent Lélek ő reájok,
miképen mi reánk is kezdetben.

Megemlékezém pedig az Úrnak ama mondásáról, a mint mondá: János ugyan
vízzel keresztelt, ti azonban Szent Lélekkel fogtok megkereszteltetni.

Ha tehát az Isten hasonló ajándékát adta nékik, mint nékünk is, kik
hittünk az Úr Jézus Krisztusban, kicsoda voltam én, hogy az Istent
eltilthattam volna?

Ezeknek hallatára aztán megnyugovának, és dicsőíték az Istent, mondván:
Eszerint hát a pogányoknak is adott az Isten megtérést az életre!

Azok tehát, a kik eloszlottak az üldözés miatt, mely Istvánért támadott,
eljutának Fenicziáig, Cziprusig és Antiókhiáig, senkinek nem prédikálván
az ígét, hanem csak a zsidóknak.

Voltak azonban közöttük némely cziprusi és czirénei férfiak, kik mikor
Antiókhiába bementek, szólának a görögöknek, hirdetve az Úr Jézust.

És az Úrnak keze vala velök; és nagy sokaság tére meg az Úrhoz, hívővé
lévén.

Elhatott pedig a hír ő felőlük a jeruzsálemi gyülekezet fülébe; és
kiküldék Barnabást, hogy menjen el egész Antiókhiáig.

Ki mikor oda jutott és látta az Isten kegyelmét, örvendeze; és inté
mindnyájukat, hogy állhatatos szívvel maradjanak meg az Úrban.

Mert jámbor és Szent Lélekkel és hittel teljes férfiú vala ő. És nagy
sokaság csatlakozék az Úrhoz.

Elméne pedig Barnabás Tárzusba, hogy felkeresse Saulust, és rátalálván,
elvivé őt Antiókhiába.

És lőn, hogy ők egy egész esztendeig forgolódtak a gyülekezetben, és
tanítottak nagy sokaságot; és a tanítványokat először Antiókhiában
nevezték keresztyéneknek.

Ez időtájban pedig menének Jeruzsálemből Antiókhiába próféták.

Felkelvén pedig egy azok közül, névszerint Agabus, megjelenté a Lélek
által, hogy az egész föld kerekségén nagy éhség lesz; a mely meg is lőn
Klaudius császár idejében.

A tanítványok pedig elhatározták, hogy a szerint, a mint kinek-kinek
közöttük módjában áll, küldenek valamit segítségül a Júdeában lakozó
atyafiaknak:

A mit meg is cselekedének, elküldvén a vénekhez Barnabás és Saulus keze
+ által.

12. Fejezet

Abban az időben pedig Heródes király elkezde kegyetlenkedni némelyekkel,
a gyülekezetből valók közül.

Megöleté pedig Jakabot, Jánosnak testvérét, fegyverrel.

És látván, hogy ez tetszik a zsidóknak, föltette magában, hogy elfogatja
Pétert is. (Valának pedig a kovásztalan kenyerek napjai.)

Kit el is fogatván, tömlöczbe veté, átadván négy négyes katonai
szakasznak, hogy őrizzék őt; husvét után akarván őt a nép elé
vezettetni.

Péter azért őrizteték a fogságban; a gyülekezet pedig szüntelen könyörög
vala az Istennek ő érette.

Mikor pedig Heródes őt elő akará vezettetni, azon az éjszakán aluszik
vala Péter két vitéz között, megkötözve két lánczczal; és őrök őrizék az
ajtó előtt a tömlöczöt.

És ímé az Úrnak angyala eljöve, és világosság fénylék a tömlöczben:
és meglökvén Péter oldalát, felkölté őt, mondván: Kelj jöl hamar! És
leesének a lánczok kezeiről.

És monda néki az angyal: Övezd fel magadat, és kösd fel saruidat. És úgy
cselekedék. És monda néki: Vedd rád felsőruhádat és kövess engem!

És kimenvén, követé őt; és nem tudta, hogy valóság az, a mi történik az
angyal által, hanem azt hitte, hogy látást lát.

Mikor pedig általmentek az első őrsön és a másodikon, jutának a
vaskapuhoz, mely a városba visz; mely magától megnyílék előttük: és
kimenvén, egy utczán előremenének; és azonnal eltávozék az angyal ő
tőle.

És Péter magához térve monda: Most tudom igazán, hogy az Úr elbocsátotta
az ő angyalát, és megszabadított engem Heródes kezéből és a zsidók
népének egész várakozásától.

És miután ezt megértette, elméne Máriának, a János anyjának házához, ki
Márknak neveztetik; hol sokan valának egybegyűlve és könyörögnek vala.

És mikor Péter zörgetett a tornácz ajtaján, egy Rhodé nevű szolgálóleány
méne oda, hogy hallgatózzék:

És megismervén a Péter szavát, örömében nem nyitá meg a kaput, hanem
befutván, hírül adá, hogy Péter áll a kapu előtt.

Azok pedig mondának néki: Elment az eszed. Ő azonban erősíté, hogy úgy
van. Azok pedig mondának: Az ő angyala az.

Péter pedig szüntelen zörget vala: mikor azért felnyitották, megláták őt
és elálmélkodának.

Miután pedig kezével hallgatást intett nékik, elbeszélé nékik, mimódon
hozta ki őt az Úr a tömlöczből. És monda: Adjátok tudtára ezeket
Jakabnak és az atyafiaknak. És kimenvén elméne más helyre.

Mikor pedig megvirradt, nem csekély háborúság támada a vitézek között,
mi történt hát Péterrel.

Heródes pedig mikor előkérte őt és nem találta, kivallatván az őröket,
parancsolá, hogy kivégeztessenek. És lemenvén Júdeából Czézáreába, ott
időzött.

Heródes pedig ellenséges indulattal vala a tirusiak és sidoniak iránt;
de azok egyakarattal eljövének ő hozzá, és Blástust, a király kamarását
megnyervén, békességet kérének, mivelhogy az ő tartományuk a királyéból
élelmeztetik vala.

Egy kitűzött napon pedig Heródes királyi ruhájába felöltözve és székibe
ülve nyilvánosan szóla hozzájuk.

A nép pedig felkiálta: Isten szava ez és nem emberé.

És azonnal megveré őt az Úrnak angyala, azért, hogy nem az Istennek adá
a dicsőséget; + és a férgektől megemésztetvén, meghala.

Az Istennek ígéje pedig növekedik és terjed vala,

Barnabás és Saulus pedig visszatérének Jeruzsálemből, betöltvén
szolgálatukat, maguk mellé véve Jánost is, kinek mellékneve Márk vala.

13. Fejezet

Valának pedig Antiókhiában az ott levő gyülekezetben némely próféták
és tanítók: Barnabás és Simeon, ki hivattatik vala Nigernek, és a
Czirénei Luczius és Manaen, ki Heródessel, a negyedes fejedelemmel
együtt neveltetett vala, és Saulus.

Mikor azért azok szolgálának az Úrnak és bőjtölének, monda a Szent
Lélek: Válaszszátok el nékem Barnabást és Saulust a munkára, a melyre én
őket elhívtam.

Akkor, miután bőjtöltek és imádkoztak, és kezeiket reájok vetették,
elbocsáták őket.

Ők annakokáért, miután kibocsáttattak a Szent Lélektől, lemenének
Szeleucziába; és onnét elevezének Cziprusba.

És mikor Salamisba jutottak, hirdeték az Isten beszédét a zsidóknak
zsinagógáiban: és János is velük vala, mint segítőtárs.

És eljárván a szigetet mind Páfusig, találkozának egy ördöngős
hamispróféta zsidóra, kinek neve vala Barjézus;

Ki Sergius Paulus tiszttartóval, ez okos emberrel vala. Ez magához
hivatván Barnabást és Saulust, kíváná hallani az Isten beszédét.

Elimás, az ördöngős azonban (mert így magyaráztatik az ő neve)
ellenkezik vala velök, igyekezvén a tiszttartót elfordítani a hittől.

De Saulus, ki Pál is, megtelvén Szent Lélekkel, szemeit reá vetve,

Monda: Ó minden álnoksággal és minden gonoszsággal teljes ördögfi,
minden igazságnak ellensége, nem szűnöl-é meg az Úrnak igaz útait
elfordítani?

Most azért ímé az Úrnak keze van ellened, és vak leszel és nem látod a
napot egy ideig. És azonnal homály és sötétség szálla reá és kerengve
keres vala vezetőket.

Akkor a tiszttartó, mikor látta a történt dolgot, hűn, elálmélkodván az
Úrnak tudományán.

Elhajózván pedig Páfusból Pál és kisérői, Pergába, Pámfiliának városába
menének. János azonban elválván tőlük, megtére Jeruzsálembe.

Ők pedig Pergából tovább menve, eljutának Antiókhiába, Pisidiának
városába, és bemenvén szombatnapon a zsinagógába; leülének.

És a törvénynek és a prófétáknak felolvasása után küldének a
zsinagógának előljárói ő hozzájok, mondván: Atyánkfiai, férfiak, ha van
valami intőbeszédetek a néphez, szóljatok.

Pál azért felkelvén és kezével intvén, monda: Izráelnek férfiai, és ti,
kik félitek az Istent, halljátok meg.

Ennek a népnek, Izráelnek Istene kiválasztotta a mi atyáinkat, és e
népet fölemelte, mikor Égyiptomnak földében jövevények valának, és onnét
kihozá őket + hatalmas karja által.

És közel negyven esztendőnek idejéig tűrte az ő erkölcsöket a pusztában.

És minekutána eltörölt hét népet a Kanaán földén, azoknak földöket
sorsvetés által elosztá + nékik.

És azután mintegy négyszázötven esztendeig adott birákat mind Sámuel
prófétáig;

Annakutána pedig királyt kérének maguknak, és adá nékik az Isten +
Sault, a Kis fiát, a Benjamin nemzetségéből való férfiút negyven
esztendeig.

És mikor őt elveté, támasztá nékik Dávidot királyul; kiről bizonyságot
is tőn és monda: Találtam szívem szerint való férfiút, Dávidot, a Jesse
fiát, ki minden akaratomat véghez viszi.

Ennek magvából támasztott Isten, ígérete szerint, Izráelnek +
szabadítót, Jézust;

Minekutána előbb János az ő eljövetele előtt a megtérésnek keresztségét
prédikálta Izráel egész népének.

És mikor be akará végezni János az ő tisztét, monda: Kinek gondoltok
engem? Nem én vagyok az, hanem ímé én utánam jő, kinek nem vagyok méltó
megoldani lábainak saruját.

Atyámfiai, férfiak, Ábrahám nemzetének fiai, és kik ti köztetek félik az
Istent, ez idvességnek beszéde néktek küldetett.

Mert a kik lakoznak Jeruzsálemben és azoknak fejei, mivelhogy őt fel
nem ismerék, a prófétáknak szavait is, melyeket minden szombaton
felolvasnak, ítéletükkel betöltötték.

És bár semmi halálra való okot nem találtak, kérék Pilátustól, hogy
ölettessék meg.

És mikor mindazokat elvégezték, a mik ő felőle megirattak, a fáról
levéve sírba helyhezteték.

De az Isten feltámasztá őt halottaiból:

És ő megjelent több napon át azoknak, kik együtt jöttek fel ő vele
Galileából Jeruzsálembe, kik néki bizonyságai + a nép előtt.

És mi hirdetjük néktek az atyáknak tett ígéretet, hogy azt az Isten
betöltötte nékünk, az ő fiaiknak feltámasztván Jézust:

Mint a második zsoltárban is meg van írva: Én Fiam vagy te; ma
nemzettelek én téged.

Hogy pedig feltámasztotta őt halottaiból, úgy hogy nem is fog többé az
enyészetbe visszatérni, azt így mondotta: Néktek adom a Dávid biztos +
szent javait.

Azért mondja másutt is: Nem engeded, hogy a te Szented rothadást lásson.

Mert Dávid, minekutána a saját idejében szolgált az Isten akaratának,
elaludt, és helyhezteték az ő atyáihoz, és rothadást látott.

De a kit Isten feltámasztott, az nem látott rothadást.

Azért legyen néktek tudtotokra, atyámfiai, férfiak, hogy ez által
hirdettetik néktek a bűnöknek bocsánata:

És mindenekből, a mikből a Mózes törvénye által meg nem
igazíttathattatok, ez által mindenki, a ki hisz, megigazul.

Meglássátok azért, hogy rajtatok ne essék, a mit a próféták
megmondottak:

Lássátok meg, ti megvetők, és csodálkozzatok és semmisüljetek meg;
mert én oly dolgot cselekszem a ti időtökben, oly dolgot, melyet nem
hinnétek, ha valaki elmondaná néktek.

Mikor pedig kimentek a zsidók zsinagógájából, kérék a pogányok, hogy a
következő szombaton prédikálják nékik ezen beszédeket.

Mikor pedig eloszlott a gyülekezet, sokan a zsidók közül és az istenfélő
prozelitusok közül követék Pált és Barnabást; a kik szólván hozzájuk,
biztaták őket, hogy maradjanak meg az Isten + kegyelmében.

A következő szombaton aztán majdnem az egész város egybegyűle az Isten
ígéjének hallgatására,

Mikor pedig látták a zsidók a sokaságot, betelének irigységgel, és
ellene mondának azoknak, miket Pál mond vala, ellenkezve és káromlást
szólva.

Akkor Pál és Barnabás nagy bátorsággal szólva mondának: Szükséges
volt, hogy először néktek hirdettessék az Isten ígéje; de mivelhogy ti
megvetitek azt, és nem tartjátok méltóknak magatokat az örök életre, ímé
a pogányokhoz + fordulunk.

Mert így parancsolta nékünk az Úr: Rendeltelek téged világosságul a
pogányoknak, hogy légy üdvösségükre a földnek széléig.

A pogányok pedig ezeket hallván, örvendezének, és magasztalják vala az
Úrnak ígéjét; és a kik csak örök életre választattak vala, hivének.

Terjede pedig az Úrnak ígéje az egész tartományban.

A zsidók azonban felindíták az istenfélő és tisztességbeli asszonyokat
és a városnak eleit, és üldözést támasztának Pál és Barnabás ellen, és
kiűzék őket határukból.

Azok pedig lábuknak porát lerázván ellenük, elmenének Ikóniumba.

A tanítványok pedig betelnek vala örömmel és Szent Lélekkel.

14. Fejezet

Lőn pedig Ikóniumban, hogy ők együtt menének be a zsidók zsinagógájába,
és prédikálának, úgyannyira, hogy mind zsidóknak, mind görögöknek nagy
sokasága lőn hívővé.

A kik azonban a zsidók közül nem hivének, felindíták és megharagíták a
pogányoknak lelkét az atyafiak ellen.

Azért sok időt töltöttek ott, bátran prédikálva az Úrban, ki bizonyságot
tesz vala az ő kegyelmének beszéde mellett, és adja vala, hogy jelek és
csodák történjenek az ő kezeik által.

De a városnak sokasága meghasonlék; és némelyek a zsidók mellett, mások
pedig az apostolok mellett valának.

És mikor a pogányok és zsidók az ő főembereikkel egybe támadást
indítának, hogy bosszúsággal illessék és megkövezzék őket,

Ők megtudták, és elfutának Likaóniának városaiba, Listrába és Derbébe,
és a körülvaló tartományba,

És ott prédikálják vala az evangyéliomot.

És Listrában ül vala egy lábaival tehetetlen ember, ki az ő anyjának
méhétől fogva sánta volt, és soha nem járt.

Ez hallá Pált beszélni: a ki szemeit reá függesztvén, és látván, hogy
van hite, hogy meggyógyul,

Monda nagy fenszóval: Állj fel lábaidra egyenesen! És felszökött és
járt.

A sokaság pedig mikor látta, a mit Pál cselekedett, felkiálta, likaóniai
nyelven mondván: Az istenek jöttek le mihozzánk emberi ábrázatban!

És hívják vala Barnabást Jupiternek, Pált pedig Merkúriusnak, minthogy ő
volt a szóvivő.

Jupiter papja pedig, a kinek temploma az ő városuk előtt vala,
felkoszorúzott bikákat hajtva a kapukhoz, a sokasággal együtt áldozni
akar vala.

Mikor azonban ezt meghallották az apostolok, Barnabás és Pál, köntösüket
megszaggatván, a sokaság közé futamodának, kiáltván

És ezt mondván: Férfiak, miért mívelitek ezeket? Mi is hozzátok hasonló
természetű emberek vagyunk, és azt az örvendetes izenetet hirdetjük
néktek, hogy e hiábavalóktól az élő Istenhez + térjetek, ki teremtette a
mennyet, a földet, a tengert és minden azokban valókat:

Ki az elmúlt időkben hagyta a pogányokat mind a maguk útján haladni:

Jóllehet nem hagyta magát tanúbizonyság nélkül, mert jóltevőnk volt,
adván mennyből esőket és termő időket nékünk, és betöltvén eledellel és
örömmel a mi szívünket.

És ezeket mondván, nagynehezen lecsendesíték a sokaságot, hogy nékik ne
áldozzék.

Jövének azonban Antiókhiából és Ikóniumból zsidók, és a sokaságot
eláltatván, megkövezék Pált, és kivonszolák a városból, azt gondolván,
hogy meghalt.

De mikor körülvették őt a tanítványok, felkelvén, beméne a városba; és
másnap Barnabással elméne Derbébe.

És miután hirdették az evangyéliomot annak a városnak, és sokakat
tanítványokká tettek, megtérének Listrába, Ikoniumba és Antiókhiába.

Erősítve a tanítványok lelkét, intvén, hogy maradjanak meg a hitben, és
hogy sok háborúságon által kell + nékünk az Isten országába bemennünk.

Miután pedig választottak nékik gyülekezetenként véneket, imádkozván
bőjtölésekkel + egybe, ajánlák őket az Úrnak, kiben hittek vala.

És Pisidián általmenvén, menének Pamfiliába.

És miután Pergában hirdették az ígét, lemenének Attáliába;

És onnét elhajózának Antiókhiába, a honnét az Isten kegyelmére bízták
volt őket arra a munkára, melyet elvégeztek.

Mikor pedig megérkeztek és a gyülekezetet egybehívták, elbeszélék, mily
nagy dolgokat cselekedett az Isten ő velök, és hogy a pogányoknak kaput
nyitott a hitre.

Ott aztán nem kevés időt töltöttek a tanítványokkal.

15. Fejezet

Némelyek pedig, kik Júdeából jöttek alá, így tanítják vala az
atyafiakat: Ha körül nem metélkedtek Mózes rendtartása + szerint, nem
idvezülhettek.

Mikor azért Pálnak és Barnabásnak nagy háborúsága és vetekedése lőn
azok ellen, azt végezék, hogy Pál és Barnabás és némely mások ő közülök
menjenek fel az apostolokhoz és a vénekhez Jeruzsálembe e kérdés
ügyében.

Ők tehát kikísértetvén a gyülekezettől, általmentek Fenicián és
Samárián, elbeszélve a pogányok megtérését; és nagy örömet szerzének az
összes atyafiaknak.

Mikor pedig megérkeztek Jeruzsálembe, a gyülekezet és az apostolok és a
vének fogadák őket, és ők elbeszélék, mily nagy dolgokat cselekedék az
Isten ő velök.

Előállának azonban némely hivők a farizeusok szerzetéből valók közül,
mondván, hogy körül kell metélni őket, és megparancsolni, hogy a Mózes
törvényét megtartsák.

Egybegyülének azért az apostolok és a vének, hogy e dolog felől
végezzenek.

És mikor nagy vetekedés támadt, felkelvén Péter, monda nékik: Atyámfiai,
férfiak, ti tudjátok, hogy az Isten régebbi idő óta kiválasztott engem
mi közülünk, hogy a pogányok az én számból hallják az evangyéliomnak
beszédét, és higyjenek.

És a szíveket ismerő Isten bizonyságot tett mellettük, mert adta nékik a
Szent Lelket, miként nékünk is;

És semmi különbséget sem tett mi köztünk és azok között, a hit által
tisztítván meg azoknak szívét.

Most azért mit kísértitek az Istent, hogy a tanítványok nyakába oly igát
tegyetek, melyet sem a mi atyáink, sem mi el nem hordozhattunk?

Sőt inkább az Úr Jézus Krisztus kegyelme által hiszszük, hogy
megtartatunk, miképen azok is.

Elhallgatott azért az egész sokaság; és hallgatják vala Barnabást és
Pált, a mint elbeszélék, mennyi jelt és csudát tett az Isten ő általok a
pogányok között.

Miután pedig ők elhallgattak, felele Jakab, mondván: Atyámfiai, férfiak,
hallgassatok meg engem!

Simeon elbeszélé, mimódon gondoskodott először az Isten, hogy a pogányok
közül vegyen népet az ő nevének,

És ezzel egyeznek a próféták mondásai, mint meg van írva:

Ezek után megtérek és felépítem a Dávidnak leomlott sátorát; és annak
omladékait helyreállítom, és ismét felállatom azt:

Hogy megkeresse az embereknek többi része az Urat, és a pogányok
mindnyájan, a kik az én nevemről neveztetnek. Ezt mondja az Úr, ki
mindezeket megcselekszi.

Tudja az Isten öröktől fogva minden ő cselekedeteit.

Azokáért én azt mondom, hogy nem kell háborgatni azokat, kik a pogányok
közül térnek meg az Istenhez;

Hanem írjuk meg nékik, hogy tartózkodjanak a a bálványok
fertelmességeitől, a paráznaságtól, a + fúlvaholt állattól és a ++
vértől.

Mert Mózesnek régi nemzedékek óta városonként megvannak a hirdetői,
mivelhogy a zsinagógákban minden szombaton olvassák.

Akkor tetszék az apostoloknak és a véneknek az egész gyülekezettel
egybe, hogy férfiakat válaszszanak ki magok közül és elküldjék
Antiókhiába Pállal és Barnabással, Júdást, kinek mellékneve Barsabás, és
Silást, kik az atyafiak között főemberek valának.

Megírván azok keze által ezeket: Az apostolok, a vének, és az atyafiak
az Antiókhiában, Siriában és Czilicziában levő, a pogányok közül való
atyafiaknak üdvözletüket!

Mivelhogy meghallottuk, hogy némelyek mi közülünk kimenvén,
megháborítottak titeket beszédeikkel, feldúlva a ti lelketeket, azt
mondván, hogy körülmetélkedjetek és a törvényt megtartsátok; kiknek mi
parancsot nem adtunk:

Tetszék nékünk, miután egyértelemre jutottunk, hogy férfiakat
válaszszunk ki és elküldjük ti hozzátok a mi szeretteinkkel, Barnabással
és Pállal,

Oly emberekkel, kik életüket tették koczkára a mi Urunk Jézus Krisztus
nevéért.

Küldöttük azért Júdást és Silást, kik élőszóval szintén tudtotokra adják
ugyanezeket.

Mert tetszék a Szent Léleknek és nékünk, hogy semmi több teher ne
vettessék ti reátok ezeken a szükséges dolgokon kívül,

Hogy tartózkodjatok a bálványoknak áldozott dolgoktól, a vértől,
a fúlvaholt állattól, és a paráznaságtól; melyektől ha megóvjátok
magatokat, jól lesz dolgotok. Legyetek egészségben!

Azok annakokáért elbocsáttatván, elmenének Antiókhiába; és egybegyűjtvén
a sokaságot, átadák a levelet.

És mikor elolvasták, örvendezének az intésen.

Júdás és Silás pedig maguk is próféták lévén, sok beszéddel inték az
atyafiakat, és megerősíték.

Miután pedig bizonyos időt eltöltöttek, elbocsáták őket az atyafiak
békességgel az apostolokhoz.

De Silásnak tetszék ott maradni.

Pál és Barnabás is Antiókhiában időzének, tanítva és prédikálva másokkal
is többekkel az Úrnak ígéjét.

Egynéhány nap mulva pedig monda Pál Barnabásnak: Visszatérve most,
látogassuk meg a mi atyánkfiait minden városban, melyben hírdettük az
Úrnak ígéjét, hogyan vannak.

És Barnabás azt tanácsolá, hogy vegyék maguk mellé Jánost, ki Márknak
hívatik.

Pál azonban azt tartá méltónak, hogy a ki elszakadt tőlük Pamfiliától
fogva, és nem ment velök a munkára, ne vegyék maguk mellé azt.

Meghasonlás támada azért, úgyhogy elszakadának egymástól, és Barnabás
maga mellé véve Márkot, elhajózék Cziprusba;

Pál pedig Silást választván maga mellé, elméne, az Isten kegyelmére
bízatván az atyafiaktól.

És eljárá Siriát és Czilicziát, erősítve a gyülekezeteket.

16. Fejezet

Juta pedig Derbébe és Listrába: És ímé vala ott egy Timótheus nevű
tanítvány, egy hívő zsidó asszonynak, de görög atyának fia;

Kiről jó bizonyságot tesznek vala a Listrában és Ikóniumban levő
atyafiak.

Ezt Pál magával akará vinni; és vévén, körülmetélé őt a zsidókért, kik
azokon a helyeken valának: mert ismerték mindnyájan az ő atyját, hogy
görög volt.

És a mint általmentek a városokon, meghagyák nékik, hogy tartsák meg a
rendeléseket, melyeket végeztek a Jeruzsálemben levő apostolok és vének.

A gyülekezetek azért erősödének a hitben, és gyarapodának számban
naponként.

Eljárván pedig Frigiát és Galácia tartományát, mivelhogy eltiltatának a
Szent Lélektől, hogy az ígét Ázsiában hirdessék,

Misia felé menvén, igyekeznek vala Bithiniába jutni; de nem ereszté őket
a Lélek.

Áthaladván azért Misián, lemenének Tróásba.

És azon az éjszakán látás jelenék meg Pálnak: egy macedón férfiú
állt előtte, kérve őt és ezt mondva: Jer által Macedóniába, és légy
segítségül nékünk!

Mihelyt pedig a látást látta, azonnal igyekezénk elmenni Macedóniába,
megértvén, hogy oda hívott minket az Úr, hogy azoknak prédikáljuk az
evangyéliomot.

Elhajózván azért Tróásból, egyenesen Sámothrákéba mentünk, és másnap
Neápolisba;

Onnét pedig Filippibe, mely Macedónia azon részének első gyarmatvárosa.
És ebben a városban töltöttünk néhány napot.

És szombatnapon kimenénk a városon kívül egy folyóvíz mellé, hol
az imádkozás szokott lenni; és leülvén, beszélgeténk az egybegyűlt
asszonyokkal.

És egy Lidia nevű, Thiatira városbeli bíborárús asszony, ki féli vala az
Istent, hallgata reánk. Ennek az Úr megnyitá szívét, hogy figyelmezzen
azokra, a miket Pál mond vala.

Mikor pedig megkeresztelkedék mind házanépével egybe, kére minket,
mondván: Ha az Úr hívének ítéltetek engem, jertek az én házamhoz, és
maradjatok ott. És unszola minket.

Lőn pedig, hogy mikor mentünk a könyörgésre, egy szolgálóleányka jöve
előnkbe, kiben jövendőmondásnak lelke vala, ki az ő urainak nagy hasznot
hajta jövendőmondásával.

Ez követvén Pált és minket, kiált vala, mondván: Ezek az emberek a
magasságos Istennek szolgái, kik néktek az idvességnek útját hirdetik.

Ezt pedig több napon át mívelte. Pál azonban megbosszankodván, és
hátrafordulván, mondá a léleknek: Parancsolom néked a Jézus Krisztus
nevében, hogy menj ki belőle. És kiméne abban az órában.

Látván pedig annak az urai, hogy keresetüknek a reménysége elveszett,
megfogva Pált és Silást, vonák a piaczra a hatóságok elé.

És odavezetvén őket a bírákhoz, mondának: Ezek az emberek zsidó létükre
megháborítják a mi városunkat,

És olyan szertartásokat hirdetnek, melyeket nem szabad nékünk bevennünk,
sem cselekednünk, mivelhogy rómaiak vagyunk.

És velök egyben feltámada a sokaság ő ellenök. A bírák pedig letépetvén
ruháikat, megvesszőzteték őket.

És miután sok ütést mértek rájok, tömlöczbe veték őket, megparancsolva a
tömlöcztartónak, hogy gondosan őrizze őket.

Ki ilyen parancsolatot vévén, veté őket a belső tömlöczbe, és lábaikat
kalodába szorítá.

Éjféltájban pedig Pál és Silás imádkozván, énekkel dicsőíték az Istent.
A foglyok pedig hallgatják vala őket.

És hirtelen nagy földindulás lőn, úgyannyira, hogy megrendülének
a tömlöcz fundamentomai; és azonnal megnyílának az ajtók mind, és
mindnyájoknak a bilincsei feloldódnak.

Fölserkenvén pedig a tömlöcztartó, és látván, hogy nyitva vannak
a tömlöcznek ajtai, kivonva fegyverét, meg akará magát ölni, azt
gondolván, hogy elszöktek a foglyok.

Pál azonban nagy fenszóval kiáltá, mondván: Semmi kárt ne tégy magadban;
mert mindnyájan itt vagyunk!

Az pedig világot kérve beugrott, és remegve borult Pál és Silás elé,

És kihozván őket, monda: Uraim, mit kell nékem cselekednem, hogy
idvezüljek?

Azok pedig mondának: Higyj az Úr Jézus Krisztusban, és idvezülsz mind
te, mind a te házadnépe!

És hirdeték néki az Úrnak ígéjét, és mindazoknak, kik az ő házánál
valának.

És az magához vévén őket az éjszakának azon órájában, megmosá az
ütésektől: és megkeresztelkedék azonnal ő és az övéimindnyájan.

És bevivén őket házába, asztalt teríte nékik, és egész háznépével egyben
örvendeze, hogy hitt az Istennek.

Mikor pedig megvirradt, a bírák elküldék a poroszlókat, mondván: Bocsásd
el azokat az embereket.

A tömlöcztartó pedig tudtára adá e szavakat Pálnak: A bírák ide
küldöttek, hogy bocsássalak el titeket: most azért kimenvén, menjetek el
békességgel!

Pál pedig monda nékik: Megvesszőztek minket nyilvánosan, ítélet nélkül,
holott római emberek vagyunk, és tömlöczbe vetettek: és most alattomban
akarnak bennünket kiküldeni? Nem úgy; hanem jőjjenek ők maguk és
vezessenek ki minket.

A poroszlók pedig megmondák a bíráknak e beszédeket: és azok
megfélemlének, mikor meghallották, hogy rómaiak,

És odamenvén, megkérlelék őket: és kivezetvén, kérék, hogy menjenek ki a
városból.

Kijövén pedig a tömlöczből, bemenének Lidiához; és mikor látták az
atyafiakat, vígasztalák őket, és eltávozának.

17. Fejezet

Miután pedig általmentek Ámfipolison és Apollónián, Thessalonikába
érkeztek, a hol volt a zsidóknak zsinagógájok.

Pál pedig, a mint szokása vala, beméne hozzájok, és három szombaton át
vetekedék velök az írásokból,

Megmagyarázva és kimutatva, hogy a Krisztusnak szükség volt szenvedni
és feltámadni a halálból; és hogy ez a Jézus a Krisztus, + a kit én
hirdetek néktek.

És némelyek azok közül hivének és csatlakozának Pálhoz és Siláshoz;
úgyszintén az istenfélő görögök közül nagy sokaság, és az előkelő
asszonyok közül nem kevesen.

De a zsidók, kik nem hisznek vala, írigységtől felindíttatván, és magok
mellé vévén a piaczi népségből némely gonosz férfiakat, és csődületet
támasztván, felháboríták a várost; és a Jáson házát megostromolván,
igyekeztek őket kihozni a nép közé.

Mikor pedig őket nem találák, Jásont és némely atyafiakat vonszolák a
város előljárói elé, kiáltozva, hogy ezek az országháborítók itt is
megjelentek;

Kiket Jáson házába fogadott: pedig ezek mindnyájan a császár
parancsolatai ellen cselekesznek, mivelhogy mást tartanak királynak,
Jézust.

Fel is indíták a sokaságot és a város előljáróit, kik hallják vala
ezeket.

De mikor kezességet nyertek Jáson és a többiek részéről, elbocsáták
őket.

Az atyafiak pedig azonnal, azon éjszakán elküldék Pált Silással
egyetemben Béreába; kik mikor odamentek, elmenének a zsidóknak
zsinagógájába.

Ezek pedig nemesb lelkűek valának a Thessalonikabelieknél, úgymint kik
bevevék az ígét teljes készséggel, naponként tudakozva az írásokat, ha
úgy vannak-é ezek.

Sokan hivének azért ő közülök; sőt az előkelő görög asszonyok és férfiak
közül is nem kevesen.

Mikor azonban tudtokra esett a Thessalonikából való zsidóknak, hogy
Béreában is prédikálta Pál az Istennek ígéjét, elmenének, és a sokaságot
ott is felháboríták.

De akkor mindjárt kibocsáták az atyafiak Pált, hogy utazzék a tenger
felé Silás és Timótheus azonban ott maradának.

A kik pedig elkísérték Pált, elvivék őt egész Athénig; és parancsát
vévén Siláshoz és Timótheushoz, hogy minél hamarább menjenek ő hozzá,
elmenének.

Athénben pedig, mikor azokat várá Pál, lelke háborog vala ő benne,
látván, hogy a város bálványokkal van tele.

Vetekedik vala azért a zsinagógában a zsidókkal és az istenfélő
emberekkel, és a piaczon mindennap azokkal, a kiket előtalált.

Némelyek pedig az epikureus és stoikus filozófusok közül összeakadtak
ő vele. És némelyek mondának: Mit akarhat ez a csacsogó mondani? Mások
meg: Idegen istenségek hirdetőjének látszik. Mivelhogy a Jézust és a
feltámadást hirdeti vala nékik.

És megragadván őt, az Areopágusra vivék, ezt mondván: Vajjon
megérthetjük-é mi az az új tudomány, melyet te hirdetsz?

Mert valami idegen dolgokat beszélsz a mi füleinknek: meg akarjuk azért
érteni, mik lehetnek ezek.

Az athéniek pedig mindnyájan és az ott lakó jövevények semmi másban
nem valának foglalatosok, mint valami újságnak beszélésében és
hallgatásában.

Előállván pedig Pál az Areopágusnak közepette, monda: Athéni férfiak,
minden tekintetben nagyon istenfélőknek látlak titeket.

Mert mikor bejárám és szemlélém a ti szentélyeiteket, találkozám egy
oltárral is, melyre ez vala ráírva: Ismeretlen Istennek. A kit azért ti
nem ismerve tiszteltek, azt hirdetem én néktek.

Az Isten, a ki teremtette a világot és mindazt, a mi abban van,
mivelhogy ő mennynek és földnek ura, kézzel csinált templomokban + nem
lakik.

Sem embereknek kezeitől nem tiszteltetik, mintha valami nélkül
szűkölködnék, holott ő ád mindeneknek életet leheletet és + mindent;

És az egész emberi nemzetséget egy vérből teremtette, hogy lakozzanak
a földnek egész színén, meghatározván eleve rendelt idejöket és +
lakásuknak határait;

Hogy keressék az Urat, ha talán kitapogathatnák őt és megtalálhatnák,
jóllehet bizony nincs messze egyikőnktől sem:

Mert ő benne élünk, mozgunk és vagyunk; miképen a költőitek közül is
mondották némelyek: Mert az ő nemzetsége is vagyunk.

Mivelhogy azért az Istennek nemzetsége vagyunk, nem kell azt gondolnunk,
hogy aranyhoz, vagy ezüsthöz, vagy kőhöz, emberi mesterség és kitalálás
faragványához hasonlatos az istenség.

E tudatlanságnak idejét azért elnézvén az Isten, mostan parancsolja az
embereknek, mindenkinek mindenütt, hogy + megtérjenek:

Mivelhogy rendelt egy napot, melyen megítéli majd a föld kerekségét
igazságban egy férfiú által, kit arra rendelt; bizonyságot tévén
mindenkinek, az által, hogy feltámasztá őt + halottaiból.

Mikor pedig a halottak feltámadásáról hallottak, némelyek gúnyolódtak;
mások pedig mondának: Majd még meghallgatunk téged e felől.

És ilyen módon Pál kiméne azok közül.

Némely férfiak azonban csatlakozván ő hozzá, hivének; ezek között az
areopágita Dienes is, és egy Damaris nevű asszony, és mások ő velök.

18. Fejezet

Ezekután Pál Athénből eltávozván, méne Korinthusba.

És mikor egy Akvila nevű, pontusi származású zsidóra talált, ki nem
régen jött Itáliából, és feleségére Prisczillára (mivelhogy Klaudius
megparancsolta vala, hogy a zsidók mind távozzanak Rómából): hozzájuk
csatlakozék.

És mivelhogy azonféle míves vala, náluk marada és dolgozik vala.
Mesterségökre nézve ugyanis sátorcsinálók valának.

Vetekedék pedig minden szombaton a zsinagógában, és igyekezék mind
zsidókat, mind görögöket meggyőzni.

Mikor pedig megérkeztek Maczedóniából Silás és Timótheus, szorongatá a
lélek Pált, és bizonyságot tőn a zsidóknak, hogy Jézus a Krisztus.

Mikor pedig azok ellenszegülének és káromlásokat szólának, ruháit
megrázva monda nékik: Véretek a fejetekre; + én tiszta vagyok: mostantól
fogva a pogányokhoz ++ megyek.

És általmenvén onnét, méne egy Justus nevű, istenfélő ember házához,
kinek háza szomszédos vala a zsinagógával.

Krispus pedig, a zsinagógának feje hűn az Úrban egész házanépével
egybe; a Korinthusbeliek közül is sokan hallván, hisznek vala, és
megkeresztelkednek vala.

Monda pedig az Úr látás által éjszaka Pálnak: Ne félj, hanem szólj és ne
hallgass:

Mert én veled vagyok és senki sem támad reád, hogy néked ártson; mert
nékem sok népem van ebben a városban.

És ott lakozék egy esztendeig és hat hónapig, tanítva köztük az Isten
ígéjét.

Mikor pedig Gallió volt Akhája tiszttartója, reátámadának a zsidók
egyakarattal Pálra, és vivék őt a törvényszék elébe,

Mondván: Ez a törvény ellen való istentiszteletre csábítja az embereket.

Mikor pedig Pál meg akará nyitni száját, monda Gallió a zsidóknak: Ha
valóban valami bosszútételről, vagy gonosz cselekedetről volna szó,
zsidók, igazság szerint meghallgatnálak benneteket:

De ha tanításról, nevekről és a ti törvénytekről van kérdés, ti magatok
lássátok; mert én ezekben bíró nem akarok lenni.

És elűzé őket a törvényszék elől.

A görögök pedig mindnyájan Sosthenest, a zsinagógának fejét megragadván,
verik vala a törvényszék előtt; de Gallió velök semmit sem gondola.

Pál pedig, miután még több napig ott marada, az atyafiaktól elbúcsúzván,
Siriába hajózék, és vele együtt Prisczilla és Akvila, minekutána fejét
megnyírta Kenkreában; mert fogadása vala.

Juta pedig Efézusba, és azokat ott hagyá ő maga pedig bemenvén a
zsinagógába, vetekedék a zsidókkal.

Mikor pedig azok kérék, hogy több ideig maradjon nálok, nem álla reá

Hanem búcsút vőn tőlük, mondván: Mindenesetre Jeruzsálemben kell nékem a
következő ünnepet töltenem; de ismét megjövök hozzátok, ha Isten akarja.
És elhajózék Efézusból.

És miután Czézáreába érkezék, felmenvén Jeruzsálembe és köszöntvén a
gyülekezetet, leméne Antiókhiába.

És miután ott bizonyos időt eltöltött, elméne, eljárván renddel Galácia
tartományát és Frigiát, erősítve a tanítványokat mind.

Érkezék pedig Efézusba egy Apollós nevű zsidó, alekszandriai származású,
ékesenszóló férfiú, ki az írásokban tudós vala.

Ez meg volt tanítva az Úrnak útára; és lélekben buzgó lévén, szólja és
tanítja vala nagy szorgalmatosan az Úrra tartozó dolgokat, jóllehet csak
a János keresztségét tudja vala.

És ez kezde nagy bátorsággal szólni a zsinagógában. Mikor pedig
meghallgatta őt Akvila és Prisczilla, magok mellé vevék őt, és
nyilvábban kifejtették előtte az Istennek útát.

Mikor pedig Akhájába akara átmenni, buzdítván őt az atyafiak, írának a
tanítványoknak, hogy fogadják be őt. Ki mikor odajutott, sokat használa
azoknak, kik hittek vala a kegyelem által:

Mert hatalmasan meggyőzi vala a zsidókat nyilvánosan, bebizonyítva az
írásokból, hogy Jézus a Krisztus.

19. Fejezet

Lőn pedig azonközben, míg Apollós Korinthusban volt, hogy Pál, eljárván
a felsőbb tartományokat, Efézusba érkezék: és mikor némely tanítványokra
talált,

Monda nékik: Vajjon vettetek-é Szent Lelket, minekutána hivőkké
lettetek? Azok pedig mondának néki: Sőt inkább azt sem hallottuk, hogy
ha vagyon-é Szent Lélek.

És monda nékik: Mire keresztelkedtetek meg tehát? Azok pedig mondának: A
János keresztségére.

Monda pedig Pál: János megtérésnek keresztségével keresztelt, azt
mondván a népnek, hogy a ki ő utána jövendő, abban higyjenek, tudniillik
a Krisztus Jézusban.

Mikor pedig ezt hallák, megkeresztelkedének az Úr Jézusnak nevére.

És mikor Pál reájok vetette kezét, szálla a Szent Lélek ő reájok; és
szólnak vala nyelveken, + és prófétálnak vala.

Valának pedig a férfiak összesen mintegy tizenketten.

Bemenvén pedig a zsinagógába, bátorsággal szól vala, három hónapon át
vetekedvén és igyekezvén meggyőzni az Isten országára tartozó dolgokról.

Mikor pedig némelyek megkeményíték magokat és nem hivének, gonoszul
szólván az Úrnak útáról a sokaság előtt, azoktól eltávozván, elszakasztá
a tanítványokat, mindennap egy bizonyos Tirannus oskolájában
prédikálván.

Ez pedig lőn két esztendeig; úgyannyira, hogy mindazok, kik lakoznak
vala Ázsiában, mind zsidók, mind görögök, hallgaták az Úr Jézusnak
ígéjét.

És nem közönséges csodákat cselekszik vala az Isten Pál keze által:

Annyira, hogy a betegekhez is elvivék az ő testéről a keszkenőket, vagy
kötényeket, és eltávozának azoktól a betegségek, és a gonosz lelkek
kimenének belőlök.

Elkezdték pedig némelyek a lézengő zsidó ördögűzők közül az Úr
Jézus nevét hívni azokra, a kikben gonosz lelkek valának, mondván:
Kényszerítünk titeket a Jézusra, kit Pál prédikál.

Valának pedig némelyek Skévának, egy zsidó főpapnak fiai heten, a kik
ezt mívelik vala.

Felelvén pedig a gonosz lélek, monda: A Jézust ismerem, Pálról is tudok;
+ de ti kicsodák vagytok?

És reájok ugorván az az ember, a kiben a gonosz lélek vala, és legyőzvén
őket, hatalmat vőn rajtuk annyira, hogy mezítelenen és megsebesülve
szaladának ki abból a házból.

Ez pedig tudtokra lőn mindeneknek, mind zsidóknak, mind görögöknek, kik
Efézusban laknak vala, és félelem szálla mindnyájokra, és magasztaltatik
vala az Úr Jézusnak neve.

És sokan a hívők közül eljőnek vala, megvallván és megjelentvén
cselekedeteiket.

Sokan pedig azok közül, kik ördögi mesterségeket gyakoroltak, könyveiket
összehordva, mindeneknek láttára megégetik vala. És összeszámlálák
azoknak árát, és találák ötvenezer ezüstpénznek.

Ekképen az Úrnak ígéje erősen nevekedik és hatalmat vesz vala.

Midőn pedig ezek elteltek, elvégezé Pál magában, hogy Maczedóniát és
Akháját eljárván, + Jeruzsálembe megy, mondván: Ott létem után Rómát is
meg kell nékem látnom.

Elküldvén pedig Maczedóniába kettőt azok közül, kik néki szolgálnak
vala, Timótheust és Erástust, ő maga egy idáig Ázsiában marada.

Támada azonban azon időtájban nem csekély háborúság az Úrnak útárt.

Mert egy Demeter nevű ötvös, ezüstből Diána templomokat csinálván, a
mesterembereknek nem csekély nyereséget ád vala;

Kiket egybegyűjtvén az ilyenfélékkel foglalkozó mívesekkel egybe, monda:
Férfiak, tudjátok, hogy ebből a mesterségből van a mi jóllétünk.

Látjátok pedig és halljátok, hogy ez a Pál nemcsak Efézusnak, hanem
közel az egész Ázsiának sok népét eláltatván, elfordította, mivelhogy
azt mondja, hogy nem istenek azok, a melyek kézzel csináltatnak.

Nemcsak az a veszély fenyeget pedig bennünket, hogy ez a mesterség
tönkre jut, hanem hogy a nagy istenasszonynak, Diánának temploma is
semmibe vétetik, és el is vész az ő nagysága, kit az egész Ázsia és a
világ tisztel.

Mikor pedig ezeket hallották és haraggal megtelének, kiáltnak vala,
mondván: Nagy az efézusi Diána!

És betelék az egész város háborúsággal; és egyakarattal a színházba
rohanának, megfogván Gájust és Aristárkhust, kik Maczedóniából valók és
Pálnak útitársai valának.

Pál pedig mikor a nép közé akara menni, nem ereszték őt a tanítványok.

És az ázsiai főpapok közül is némelyek, kik barátai valának néki,
küldvén ő hozzá, kérék, hogy ne menjen a színházba.

Már most ki egyet, ki mást kiáltoz vala, mert a népgyűlés
összezavarodott volt, és a többség nem tudta, miért gyűltek össze.

A sokaság közül pedig előállaták Alekszándert, minthogy előre tuszkolták
őt a zsidók. Alekszánder pedig kezével intvén, védekezni akara a nép
előtt.

Megismervén azonban, hogy zsidó, egy kiáltás tört ki mindnyájokból,
mintegy két óra hosszáig kiáltozván: Nagy az efézusi Diána!

Miután pedig a városi jegyző lecsendesítette a sokaságot, monda:
Efézusbeli férfiak, ugyan kicsoda az az ember, a ki ne tudná, hogy
Efézus városa a nagy Diána istenasszonynak és a Jupitertől esett képnek
templomőrzője?

Mivelhogy azért ezeknek senki ellene nem szólhat, szükség, hogy
megcsendesedjetek, és semmi vakmerő dolgot ne cselekedjetek.

Mert ide hoztátok az embereket, kik sem nem szentségrontók, sem a ti
istenasszonyotok ellen káromlást nem szóltak.

Ha tehát Demeternek és a hozzátartozó mesterembereknek valaki ellen
panaszuk van, törvényszékek vannak és tisztartók vannak: pereljenek
egymással.

Ha pedig egyéb dolgok felől van valami panasztok, a törvényes
népgyűlésen majd elintéztetik.

Mert félő, hogy lázadással vádoltatunk a mai napért, mivelhogy semmi ok
sincs, a melylyel számot tudnánk adni ezért a csődületért. És ezeket
mondván, feloszlatá a gyűlést.

20. Fejezet

Minekutána pedig megszűnt a háborúság, magához híván Pál a tanítványokat
és tőlük búcsút vévén, elindula, hogy Maczedóniába menjen.

Miután pedig azokat a tartományokat eljárta, és intette őket bő
beszéddel, Görögországba méne.

És ott töltött három hónapot. És mivelhogy a zsidók lest hánytak néki,
a mint Siriába készült hajózni, úgy végezé, hogy Maczedónián át tér
vissza.

Kíséré pedig őt Ázsiáig a béreai Sopater, + a Thessalonikabeliek
közül pedig Aristárkhus és Sekundus, és a derbei Gájus és Timótheus;
Ázsiabeliek pedig Tikhikus ++ és Trofimus. +++

Ezek előremenvén, megvárának minket Troásban.

Mi pedig a kovásztalan kenyerek napjai után kievezénk Fillippiből, és
menénk ő hozzájok Troásba öt nap alatt; hol hét napot tölténk.

A hétnek első napján pedig a tanítványok egybegyűlvén a kenyér
megszegésére, Pál prédikál vala nékik, mivelhogy másnap el akara menni;
és a tanítást megnyújtá éjfélig.

Vala pedig elegendő szövétnek abban a felházban, a hol egybe valának
gyülekezve.

Egy Eutikhus nevű ifjú pedig ül vala az ablakban, mély álomba merülve:
és mivelhogy Pál sok ideig orédikála, elnyomatván az álom által, aláesék
a harmadik rend házból, és halva véteték föl.

Pál pedig alámenvén, reá borula, és magához ölelve monda: Ne
háborogjatok; mert a lelke benne van.

Azután fölméne, és megszegé a kenyeret és evék, és sokáig, mind
virradatig beszélgetvén, úgy indula el.

Felhozák pedig az ifjat elevenen, és felette igen megvigasztalódának.

Mi pedig előremenvén a hajóra, Assusba evezénk, ott akarván fölvenni
Pált; mert így rendelkezett, ő maga gyalog akarván jőni.

Mikor pedig Assusban összetalálkozott velünk, felvévén őt, menénk
Mitilénébe.

És onnét elevezvén, másnap eljutánk Khius ellenébe; a következőn pedig
áthajózánk Sámusba; és Trogilliumban megszállván, másnap mentünk
Milétusba.

Mert elvégezé Pál, hogy Efézus mellett elhajózik, hogy ne kelljen néki
időt múlatni Ázsiában; mert siet vala, hogy ha lehetne néki, pünkösd
napjára Jeruzsálemben legyen.

Milétusból azonban küldvén Efézusba, magához hívatá a gyülekezet véneit.

Mikor pedig hozzá mentek, monda nékik: Ti tudjátok, hogy az első naptól
fogva, melyen Ázsiába jöttem, mint viseltem magamat ti köztetek az egész
idő alatt,

Szolgálván az Úrnak teljes alázatossággal és sok könnyhullatás és
kisértetek közt, melyek én rajtam a zsidóknak utánam való + leselkedése
miatt estek;

Hogy semmitől sem vonogattam magamat, a mi hasznos, hogy hirdessem
néktek, és tanítsalak titeket nyilvánosan és házanként,

Bizonyságot tévén mind zsidóknak, mind görögöknek az Istenhez való
megtérés, és a mi Urunk Jézus Krisztusban való hit + felől.

És most ímé én a Lélektől kényszerítve megyek Jeruzsálembe, nem tudván,
mik következnek ott én reám.

Kivéve, hogy a Szent Lélek városonként bizonyságot tesz, mondván, hogy
én reám fogság és nyomorúság következik.

De semmivel sem gondolok, még az én életem sem drága nékem, csakhogy
elvégezhessem az én futásomat örömmel, és azt a szolgálatot, + melyet
vettem az Úr Jézustól, hogy bizonyságot tegyek az Isten kegyelmének
evangyéliomáról.

És most íme én tudom, hogy nem látjátok többé az én orczámat ti
mindnyájan, kik között általmentem, prédikálván az Istennek országát.

Azért bizonyságot teszek előttetek a mai napon, hogy én mindeneknek
vérétől tiszta vagyok.

Mert nem vonogattam magamat, hogy hirdessem néktek az Istennek teljes
akaratát.

Viseljetek gondot azért magatokra és az egész nyájra, + melyben a
Szent Lélek titeket vigyázókká tett, az Isten anyaszentegyházának
legeltetésére, melyet tulajdon vérével szerzett.

Mert én tudom azt, hogy az én eltávozásom után jőnek ti közétek gonosz
farkasok, kik nem kedveznek a nyájnak.

Sőt ti magatok közül is támadnak férfiak, kik fonák dolgokat beszélnek,
hogy a tanítványokat magok után vonják.

Azért vigyázzatok, megemlékezvén arról, hogy én három esztendeig éjjel
és nappal meg nem szüntem könnyhullatással inteni mindenkit.

És most, atyámfiai, ajánlak titeket az Istennek és az ő kegyelmessége
ígéjének, a ki felépíthet és adhat néktek örökséget minden megszenteltek
közt.

Senkinek ezüstjét, vagy aranyát, vagy ruháját nem kívántam:

Sőt magatok tudjátok, hogy a magam szükségeiről és a velem valókról ezek
a kezek gondoskodtak.

Mindenestől megmutattam néktek, hogy ily módon munkálkodva kell az
erőtlenekről gondot viselni, és megemlékezni az Úr Jézus szavairól, mert
ő mondá: Jobb adni, mint venni.

És mikor ezeket mondotta, térdre esve imádkozék mindazokkal egybe.

Mindnyájan pedig nagy sírásra fakadtak; és Pálnak nyakába borulva
csókolgaták őt.

Keseregve kiváltképen azon a szaván, a melyet mondott, hogy többé az ő
orczáját nem fogják látni. Aztán elkísérték őt a hajóra.

21. Fejezet

A mint pedig, ő tőlük elszakadván, elindultunk, egyenesen haladva Kóusba
érkezénk, másnap pedig Rhodusba, és onnét Patarába.

És mikor találtunk egy hajót, mely Fenicziába méne által, abba beülvén,
elhajózánk.

És miután megláttuk Cziprust és elhagytuk azt balkézre, evezénk Siriába,
és Tirusban köténk ki: mert a hajó ott rakja vala ki a terhét.

És ott maradánk hét napig, miután feltaláltuk a tanítványokat, kik
Pálnak mondják vala a Lélek által, hogy ne menjen fel + Jeruzsálembe.

Mikor pedig eltöltöttük azokat a napokat, kimenvén, elutazánk;
kikísérvén bennünket mindnyájan feleségestől, gyermekestől egészen a
városon kívülre. És a tenger partján térdre esve imádkozánk.

És egymástól elbúcsúzván, beülénk a hajóba, azok pedig megtérének az
övéikhez.

Mi pedig a hajózást bevégezvén, Tirusból eljutánk Ptolemaisba; és
köszöntvén az atyafiakat, nálok maradánk egy napig.

Másnap pedig elmenvén Pál és mi, kik ő vele valánk, érkezénk Czezáreába;
és bemenvén a Filep evangyélista házába, ki ama hét közül való vala, ő
nála maradánk.

Ennek pedig vala négy szűz leánya, a kik prófétálnak vala.

Mialatt pedig mi több napig ott maradánk, alájöve egy Júdeából való
próféta, névszerint Agabus.

És mikor hozzánk jött, vevé Pálnak az övét, és megkötözvén a maga kezeit
és lábait, monda: Ezt mondja a Szent Lélek: A férfiút, a kié ez az öv,
ekképen kötözik meg a zsidók Jeruzsálemben, és adják a pogányoknak
kezébe.

Mikor pedig ezeket hallottuk, kérők, mind mi, mind az oda valók, hogy ne
menjen fel Jeruzsálembe.

De Pál felele: Mit míveltek sírván és az én szívemet kesergetvén? mert
én nemcsak megkötöztetni, hanem meghalni is kész vagyok Jeruzsálemben az
Úr Jézusnak nevéért.

Mikor azért nem engedett, megnyugodtunk, mondván: Legyen meg az Úrnak
akaratja.

E napok után pedig felkészülődvén, felmenénk Jeruzsálembe.

Jövének pedig mi velünk együtt a tanítványok közül is Czézáreából, kik
elvezetének bizonyos cziprusi Mnásonhoz, egy régi tanítványhoz, hogy ott
legyen szállásunk.

Mikor azért Jeruzsálembe jutottunk, örömmel fogadának minket az
atyafiak.

Másnap pedig beméne Pál velünk együtt Jakabhoz; és a vének mindnyájan
ott valának.

És köszöntvén őket, elbeszélé egyenként, a miket az Isten a pogányok
között az ő szolgálata által cselekedett.

Azok pedig ezt hallván, dicsőíték az Urat; és mondának néki: Látod,
atyámfia, mely sok ezeren vannak zsidók, kik hívőkké lettek; és
mindnyájan buzognak a törvény mellett:

Felőled pedig azt hallották, hogy te mindazokat a zsidókat, kik a
pogányok között vannak, Mózestől való elszakadásra tanítod, azt mondván,
hogy ne metéljék körül fiaikat, se a zsidó szokások szerint ne járjanak.

Micsoda annakokáért? Mindenesetre össze kell gyülekezni a sokaságnak;
mert meghallják, hogy ide jöttél.

Ezt míveld azért, a mit néked mondunk: Van mi köztünk négy férfiú, kik
fogadalmat vettek magokra;

Ezeket magad mellé vévén, tisztulj meg velök, és költs rájok, hogy
megnyíressék fejöket: és megtudják mindenek, hogy semmi sincs azokban, a
miket te felőled hallottak; hanem te magad is úgy jársz, hogy a törvényt
megtartod.

A pogányokból lett hívők felől pedig mi írtunk, azt végezvén, hogy ők
semmi ilyenfélét ne tartsanak meg, hanem csak oltalmazzák meg magokat
mind a bálványoknak áldozott hústól, mind a vértől, mind a fúlvaholt
állattól, mind a paráznaságtól.

Akkor Pál maga mellé véve azokat a férfiakat, másnap ő velök
megtisztulván, beméne a templomba, bejelentvén a tisztulás napjainak
eltelését, a míg mindegyikökért elvégeztetik az áldozat.

Mikor pedig a hét nap immár eltelőben volt, az Ázsiából való zsidók,
meglátván őt a templomban, felindíták az egész sokaságot, és reá veték
kezöket,

Kiáltván: Izraelita férfiak, legyetek segítségül: ez az az ember, ki e
nép ellen, a törvény ellen és e hely ellen tanít mindenkit mindenütt;
ezen felül még görögöket is hozott be a templomba, és megfertéztette ezt
a szent helyet.

Mert látták vala annakelőtte az efézusi Trofimust ő vele a városban,
kiről azt vélék, hogy Pál bevitte a templomba.

Megmozdula azért az egész város, és a nép összecsődüle: és Pált
megragadván, vonszolják vala ki őt a templomból: és mindjárt bezáratának
az ajtók.

Mikor pedig meg akará őt ölni, feljuta a hír a sereg ezredeséhez, hogy
az egész Jeruzsálem felzendült.

Ki azonnal vitézeket és századosokat vévén maga mellé, lefutott
hozzájok. Azok pedig mikor meglátták az ezredest és a vitézeket,
megszűnének Pált verni.

Akkor odaérvén az ezredes, elfogatá őt, és parancsolá, hogy kötözzék meg
két lánczczal; és tudakozá, hogy kicsoda és mit cselekedett.

De ki egyet, ki mást kiált vala a sokaság között; és mikor nem értheté
meg a bizonyos valóságot a zajongás miatt, parancsolá, hogy vigyék el őt
a várba.

Mikor pedig a lépcsőkhöz jutott, lőn, hogy úgy vivék őt a vitézek a
néptömeg erőszaktétele miatt;

Mert követi vala a népnek sokasága, kiáltozva: Öld meg őt!

És mikor immár a várba akarák bevinni Pált, monda az ezredesnek: Vajjon
szabad-e nékem valamit szólanom te hozzád? Az pedig monda: Tudsz
görögül?

Hát nem te vagy az az egyiptomi, ki e napoknak előtte fellázította és
kivitte a pusztába azt a négyezer orgyilkos férfiút?

Monda pedig Pál: Én ugyan tárzusi zsidó ember vagyok, Cziliczia nem
ismeretlen városának polgára; de kérlek téged, engedd meg nékem, hogy
szóljak a néphez.

Mikor aztán az megengedte, Pál a lépcsőkön állva intett kezével a
népnek: és mikor nagy csendesség lőn, megszólala zsidó nyelven, mondván:

22. Fejezet

Atyámfiai, férfiak és atyák, hallgassátok meg az én beszédemet, a
melylyel most magamat előttetek mentem.

Mikor pedig hallották, hogy zsidó nyelven szól hozzájok, még inkább
nyugalmat tanusítottak. És monda:

Én zsidó ember vagyok, születtem a czilicziai Tárzusban, fölneveltettem
pedig ebben a városban a Gamáliel lábainál, taníttattam az atyák
törvényének + pontossága szerint, buzgó lévén az Istenhez, miként ti
mindnyájan vagytok ma:

És ezt a tudományt üldöztem mind halálig, megkötözvén és tömlöczbe
vetvén mind férfiakat, mind asszonyokat.

Miképen a főpap is bizonyságom nékem, és a véneknek egész tanácsa;
kiktől leveleket is vévén az atyafiakhoz, Damaskusba menék, hogy az
odavalókat is fogva hozzam Jeruzsálembe, hogy bűnhődjenek.

Lőn pedig, hogy a mint menék és közelgeték Damaskushoz, déltájban nagy
hirtelenséggel az égből nagy világosság sugárzott körül engem.

És leesém a földre, és hallék szót, mely monda nékem: Saul, Saul, mit
kergetsz engem?

Én pedig felelék: Kicsoda vagy, Uram? És monda nékem: Én vagyok a
názáreti Jézus, a kit te kergetsz.

A kik pedig velem valának, a világosságot ugyan látták, és megrémültek;
de annak szavát, a ki velem szól vala, nem hallották.

Én pedig mondék: Mit cselekedjem, Uram? Az Úr pedig monda nékem: Kelj
fel és menj el Damaskusba; és ott megmondják néked mindazokat, a mik
elrendelvék néked, hogy véghez vigyed.

Mikor pedig nem láték annak a világosságnak dicsősége miatt, a velem
valóktól kézenfogva vezettetve menék Damaskusba.

Egy bizonyos Ananiás pedig, ki a törvény szerint istenfélő férfiú, kiről
az ott lakó zsidók mind jó bizonyságot tesznek,

Hozzám jöve és mellém állva monda nékem: Saul atyámfia, nyerd vissza
szemed világát. És én azon szempillantásban reá tekintettem.

Ő pedig monda: A mi atyáinknak Istene választott téged, hogy megismerd
az ő akaratát, és meglásd amaz Igazat, és szót hallj az ő szájából.

Mert leszel néki tanúbizonysága minden embernél azok felől, a miket
láttál és hallottál.

Most annakokáért mit késedelmezel? Kelj fel és keresztelkedjél meg és
mosd le a te bűneidet, segítségül híván az Úrnak nevét.

Lőn pedig, hogy mikor Jeruzsálembe megtértem és imádkozám a templomban,
elragadtatám lelkemben,

És látám őt, ki ezt mondá nékem: Siess és menj ki hamar Jeruzsálemből:
mert nem veszik be a te tanúbizonyságtételedet én felőlem.

És én mondék: Uram, ők magok tudják, hogy én tömlöczbe vetettem és
vertem zsinagógánként azokat, a kik hisznek vala te benned:

És mikor ama te mártírodnak, Istvánnak vére kiontaték, én is ott állék
és helyeslém az ő megöletését, és őrizém azoknak köntösét, a kik őt
megölték.

És monda nékem: Eredj el, mert én téged messze küldelek a pogányok közé.

Hallgatják vala pedig őt e szóig; de most felemelék szavokat, mondván:
Töröld el a földszínéről az ilyent, mert nem illik néki élni.

Mikor pedig azok kiabáltak, és köntösüket elhányák, és port szórának a
levegőbe,

Parancsolá az ezredes, hogy vigyék őt a várba, mondván, hogy
korbácsütésekkel vallassák ki őt, hogy megtudhassa, mi okért kiabáltak
úgy reá.

A mint azonban lekötötték őt a szíjakkal, monda Pál az ott álló
századosnak: Vajjon szabad-é néktek római embert, kit el nem ítéltek,
megostorozni?

Miután pedig ezt meghallá a százados, elmenvén, megjelenté az
ezredesnek, mondván: Meglásd, mit akarsz cselekedni; mert ez az ember
római.

Hozzámenvén azért az ezredes, monda néki: Mondd meg nékem, te római
vagy-é? Ő pedig monda: Az.

És felele az ezredes: Én nagy összegért vettem meg ezt a polgárjogot.
Pál pedig monda: Én pedig benne is születtem.

Mindjárt eltávozának azért ő tőle, a kik őt vallatni akarák. Sőt
az ezredes is megijede, mikor megértette, hogy római, és hogy őt
megkötöztette.

Másnap pedig meg akarván tudni a bizonyos valóságot, miben vádoltatik a
zsidóktól, feloldatá őt bilincseiből, és megparancsolá, hogy a főpapok
az ő egész tanácsokkal egyben hozzá menjenek; és levezetvén Pált,
eleikbe állatá.

23. Fejezet

Mikor pedig a tanácsra vetette szemét Pál, monda: Atyámfiai, férfiak, én
teljes jó lelkiismerettel szolgáltam az Istennek mind e mai napig.

Ananiás főpap pedig megparancsolá azoknak, kik ő mellette állanak vala,
hogy üssék őt szájon.

Akkor Pál monda néki: Megver az Isten téged, te kimeszelt fal! És
te leülsz engem a törvény + szerint megítélni, és törvényellenesen
cselekedve parancsolod, hogy engem verjenek?

Az ott állók pedig mondának: Az Istennek főpapját szidalmazod-é?

Pál pedig monda: Nem tudtam, atyámfiai, hogy főpap. Mert meg van írva: A
te néped fejedelmét ne átkozd!

Mikor pedig Pál eszébe vette, hogy az egyik részök a sadduczeusok,
a másik pedig a farizeusok közül való, felkiálta a tanács előtt:
Atyámfiai, férfiak, én farizeus vagyok, farizeus fia, a halottak
reménysége és feltámadása miatt vádoltatom én.

A mint pedig ő ezt mondta, meghasonlás támada a farizeusok és a
sadduczeusok között, és a sokaság megoszlott.

Mert a sadduczeusok azt mondják, hogy nincs feltámadás, sem angyal, sem
lélek; a farizeusok pedig mind a kettőt vallják.

Támada azért nagy kiáltozás: és felkelvén az írástudók a farizeusok
pártjából, tusakodnak vala, mondván: Semmi rosszat sem találunk ez
emberben; ha pedig lélek szólott néki, vagy angyal, ne tusakodjunk Isten
ellen.

Mikor pedig nagy hasonlás támadt, félvén az ezredes, hogy Pál
szétszaggattatik azoktól, parancsolá, hogy a sereg alájővén, ragadja ki
őt közülök, és vigye el a várba.

A következő éjszakán pedig melléállván néki az Úr, monda: Bízzál
Pál! Mert miképen bizonyságot tettél az én felőlem való dolgokról
Jeruzsálemben, azonképen kell néked Rómában + is bizonyságot tenned.

Midőn pedig nappal lőn, a zsidók közül némelyek összeszövetkezvén, átok
alatt kötelezék el magokat, mondván, hogy sem nem esznek, sem nem isznak
addig, míg meg nem ölik Pált.

Többen valának pedig negyvennél, kik ezt az összeesküvést szőtték.

Ezek elmenvén a főpapokhoz és a vénekhez, mondának: Átok alatt
megesküdtünk, hogy semmit nem ízlelünk addig, míg meg nem öljük Pált.

Most azért ti jelentsétek be az ezredesnek a tanácscsal egybe, hogy
holnap hozza le őt ti hozzátok, mintha az ő dolgának tüzetesebben végére
akarnátok járni. Mi pedig, minekelőtte ő ide érne, készek vagyunk őt
megölni.

Meghallván azonban a Pál nőtestvérének fia e cselvetést, megjelenvén és
bemenvén a várba, tudtára adá Pálnak.

Pál pedig egyet a századosok közül magához hívatván, monda: Ezt az ifjat
vezesd az ezredeshez; mert valamit akar néki jelenteni.

Az annakokáért maga mellé vévén őt, vivé az ezredeshez, és monda: A
fogoly Pál magához hivatván engem, kéré, hogy ez ifjat hozzád vezessem,
mert valamit akar néked mondani.

Az ezredes pedig őt kézen fogván, és félrevonulván külön, tudakolá:
Micsoda az, a mit nékem jelenteni akarsz?

Az pedig monda: A zsidók elvégezték, hogy megkérnek téged, hogy Pált
holnap vidd le a tanács elé, mintha valamit tüzetesebben meg akarnának
tudakozni ő felőle.

Te azért ne engedj nékik: mert közülök negyvennél több férfiú leselkedik
ő utána, kik átok alatt kötelezték el magukat, hogy sem nem esznek, sem
nem isznak addig, míg meg nem ölik őt. És immár készen vannak, várakozva
a te izenetedre.

Az ezredes tehát elbocsátá az ifjat, meghagyván néki, hogy el ne mondd
senkinek, hogy ezeket megjelentetted nékem.

És magához hivatván kettőt a századosok közül, monda: Készítsetek föl
kétszáz vitézt, hogy induljanak Czézáreába, és hetven lovast, és kétszáz
parittyást, az éjszakának harmadik órájától fogva.

És hogy barmokat is adjanak melléjük, hogy Pált felültetve békességgel
vigyék Félix tiszttartóhoz.

Levelet is írt, melynek tartalma ez vala:

Klaudius Lisiás a nemes Félix tiszttartónak üdvöt!

Ezt a férfiút, kit a zsidók megfogtak és meg akartak ölni, oda menvén a
sereggel, kiszabadítám, megértvén, hogy római.

Meg akarván pedig tudni az okát, miért vádolják őt, levivém őt az ő
tanácsuk elébe.

És úgy találtam, hogy ő az ő törvényüknek kérdései felől vádoltatik, de
semmi halálra vagy fogságra méltó vétke nincs.

Minthogy pedig nékem megjelentették, hogy a zsidók e férfiú után
ólálkodni akarnak, azonnal hozzád küldém, meghagyva a vádolóinak
is, hogy a mi dolguk van ő ellene, te előtted mondják meg. Légy jó
egészségben!

A vitézek tehát, a mint nékik megparancsolták, Pált felvévén, elvivék
azon éjszakán Antipatrisba.

Másnap pedig hagyván a lovagokat tovább menni ő vele, visszatérének a
várba.

Azok pedig eljutván Czézáreába, és átadván a levelet a tiszttartónak,
Pált is elébe állaták.

Mikor pedig elolvasta a tiszttartó, és megkérdezte, melyik tartományból
való, és megértette, hogy Czilicziából,

Monda: Majd kihallgatlak, mikor vádlóid is eljőnek. És parancsolá, hogy
a Héródes palotájában őrizzék őt.

24. Fejezet

Öt nap mulva aztán aláméne Ananiás főpap a vénekkel és egy Tertullus
nevű prókátorral, kik panaszt tettek a tiszttartónál Pál ellen.

Mikor pedig ő előszólíttatott, Tertullus vádolni kezdé, mondván:

Nagyságos Félix, teljes háládatossággal ismerjük el, hogy te általad
nagy békességet nyerünk, és a te gondoskodásod folytán igen jó
intézkedések történnek e népre nézve, minden tekintetben és mindenütt.

De hogy téged sok ideig ne tartóztassalak, kérlek hallgass meg minket
röviden a te kegyelmességed szerint.

Mi ugyanis úgy találtuk, hogy ez veszedelmes ember, és hasonlást
támaszt a föld kerekségén levő valamennyi zsidó közt, és a nazarénusok
felekezetének feje,

Ki a templomot is meg akarta fertőztetni. Meg is fogtuk őt, és a mi
törvényünk szerint akartuk megítélni.

De Lisiás, az ezredes, nagy karhatalommal oda jövén, kivevé őt
kezünkből.

És azt parancsolá, hogy az ő vádolói hozzád jőjjenek. Tőle te magad, ha
kihallgatod, értesülhetsz mindezekről, melyekkel mi őt vádoljuk.

Helybenhagyák pedig a zsidók is, mondogatván, hogy úgy vannak ezek.

Felele pedig Pál, miután intett néki a tiszttartó a szólásra: Mivelhogy
tudom, hogy te sok esztendő óta vagy e népnek bírája, bátorságosabban
védekezem a magam ügyében,

Mert megtudhatod, hogy nincsen tizenkét napjánál több, mióta feljöttem
imádkozni Jeruzsálembe.

És a templomban sem találtak engem, hogy valakivel vetekedtem volna,
vagy hogy a népet egybezendítettem volna, sem a zsinagógákban, sem a
városban.

Rám sem bizonyíthatják azokat, a mikkel most engem vádolnak.

Erről pedig vallást teszek néked, hogy én a szerint az út szerint,
melyet felekezetnek mondanak, úgy szolgálok az én atyáim Istenének, mint
a ki hiszek mindazokban, a mik a törvényben és a prófétákban meg vannak
írva.

Reménységem lévén az Istenben, hogy a mit ezek maguk is várnak, lesz
feltámadásuk a halottaknak, mind igazaknak, mind hamisaknak.

Ebben gyakorlom pedig magamat, hogy botránkozás nélkül való
lelkiismeretem legyen az Isten és emberek előtt mindenkor.

Sok esztendő múlva pedig eljövék, hogy az én népemnek alamizsnát hozzak
és áldozatokat.

Ezek közben találának engem megtisztulva a templomban, nem sokasággal,
sem pedig háborúságtámasztásban, némely Ázsiából való zsidók,

Kiknek ide kellett volna te elődbe jőni és vádolni, ha valami panaszuk
volna ellenem.

Avagy ezek magok mondják meg, vajjon találtak-é bennem valami hamis
cselekedetet, mikor én a tanács előtt álltam;

Hacsak ez egy szó tekintetében nem, melyet közöttük állva kiáltottam,
hogy: A halottak feltámadása felől vádoltatom én tőletek e mai napon.

Mikor pedig ezeket hallotta Félix, elhalasztá dolgukat, mivelhogy
tüzetesebb tudomása volt e szerzet dolgai felől, és monda: Mikor Lisias
ezredes alájő, dönteni fogok ügyetekben.

És megparancsolá a századosnak, hogy Pált őrizzék, de enyhébb fogságban
legyen, és senkit ne tiltsanak el az övéi közül attól, hogy szolgáljon
néki, vagy hozzá menjen.

Egynéhány nap mulva pedig Félix megjelenvén feleségével Drusillával
egybe, ki zsidó asszony vala, maga elé hívatá Pált, és hallgatá őt a
Krisztusban való hit felől.

Mikor pedig ő igazságról, önmegtartóztatásról és az eljövendő ítéletről
szólt, megrémülve monda Félix: Mostan eredj el; de mikor alkalmatosságom
lesz, magamhoz hivatlak téged.

Egyszersmind pedig azt is reményli vala, hogy Pál pénzt ad néki, hogy őt
szabadon bocsássa: ezért gyakrabban is magához hivatván őt, beszélget
vala véle.

Mikor pedig két esztendő elmúlt, Félix utóda Porcius Festus lőn; és a
zsidóknak kedveskedni akarván Félix, Pált fogságban hagyá.

25. Fejezet

Festus tehát, miután bement a tartományba, három nap mulva felméne
Jeruzsálembe Czézáreából.

Panaszt tőnek pedig néki a főpap és a zsidók főemberei Pál ellen, és
kérék őt,

Kérvén magok számára jóindulatát ő ellene, hogy hozassa át őt
Jeruzsálembe, lest vetvén, hogy megölhessék őt az úton.

Festus azonban azt felelé, hogy Pált Czézáreában őrzik, ő maga pedig
csakhamar ki fog menni:

A kik azért köztetek, úgymond, főemberek, velem alájővén, ha valami
gonoszság van abban a férfiúban, emeljenek vádat ellene.

Miután pedig tíz napnál tovább időzött közöttük, lemenvén Czézáreába,
másnap ítélőszékibe üle, és Pált előhozatá.

Mikor pedig az megjelent, körülállák a zsidók, kik alámentek vala
Jeruzsálemből, sok és súlyos vádat hozván fel Pál ellen, melyeket nem
bírtak bebizonyítani;

Mivelhogy ő a maga mentségére ezt feleli vala: Sem a zsidók törvénye
ellen, sem a templom ellen, sem a császár ellen semmit sem vétettem.

Festus pedig a zsidóknak kedveskedni akarván, felelvén Pálnak, monda:
Akarsz-é Jeruzsálembe felmenni és ott ítéltetni meg ezekről én előttem?

Pál azonban monda: A császár ítélőszéke előtt állok, itt kell nékem
megítéltetnem. A zsidóknak semmit sem vétettem, miként te is jól tudod.

Mert ha vétkes vagyok és valami halálra méltót cselekedtem, nem
vonakodom a haláltól; ha azonban semmi sincs azokban, a mikkel ezek
vádolnak engem, senki sem ajándékozhat oda engem azoknak. A császárra
appellálok!

Akkor Festus tanácsával értekezvén, felele: A császárra appelláltál, a
császár elé fogsz menni!

Néhány nap elmúltával pedig Agrippa király és Bernicé érkezék
Czézáreába, hogy köszöntsék Festust.

Mikor pedig több napig időztek ott, Festus elébe adá a királynak a Pál
dolgát, mondván: Van itt egy férfiú, kit Félix hagyott fogva.

Ki felől, mikor Jeruzsálembe mentem, jelentést tőnek a főpapok és a
zsidóknak vénei, kérve ő ellene ítéletet.

Kiknek azt felelém, hogy nem szokásuk a rómaiaknak, hogy valamely embert
halálra adjanak, mielőtt a vádlott szembe nem állíttatik vádlóival, és
alkalmat nem nyer a vád felől való mentségére.

Mikor azért ők ide gyűltek, minden haladék nélkül másnap az ítélőszékbe
ülvén, előhozatám azt a férfiút,

Ki ellen, mikor vádlói előálltak, semmi bűnt nem hoztak fel azok közül,
a miket én sejtettem:

Hanem valami vitás kérdéseik valának ő vele az ő tulajdon babonaságuk
felől, és bizonyos megholt Jézus felől, kiről Pál azt állítja vala, hogy
él.

Én pedig bizonytalanságban lévén az e felől való vitára nézve, kérdém,
vajjon akar-é Jeruzsálembe menni, és ott ítéltetni meg ezek felől.

Pál azonban appellálván, hogy ő Augustus döntésére tartassék fenn,
parancsolám, hogy tartassék fogva, míg őt a császárhoz nem küldhetem.

Agrippa pedig monda Festusnak: Szeretném magam is azt az embert hallani.
Ő pedig monda: Holnap meg fogod őt hallani.

Másnap tehát eljővén Agrippa és Bernicé nagy pompával, és bemenvén a
kihallgatási terembe az ezredesekkel és a város főfőpolgáraival együtt,
Festus parancsolatjára előhozák Pált.

És monda Festus: Agrippa király, és ti férfiak mindnyájan, kik velünk
egybe itt vagytok! Látjátok őt, ki felől a zsidóknak egész sokasága
megkeresett engem, mind Jeruzsálemben, mind itt, azt kiáltva, hogy nem
kell néki tovább élnie.

Én pedig, ámbár megértém, hogy semmi halálra méltó dolgot sem
cselekedett, de mivel éppen ő maga appellált Augustusra, elvégeztem,
hogy elküldöm őt.

Ki felől nem tudok valami bizonyost írni az én uramnak. Ezért hoztam őt
előtökbe, és kiváltképen te elődbe, Agrippa király, hogy a kihallgatás
megtörténtével tudjak mit írni.

Mert esztelen dolognak látszik nékem, hogy a ki foglyot küld, az ellene
való vádakat is meg ne jelentse.

26. Fejezet

Agrippa pedig monda Pálnak: Megengedtetik néked, hogy szólj a magad
mentségére. Akkor Pál kinyújtván kezét, védőbeszédet tartott:

Agrippa király! Boldognak tartom magamat, hogy mindazok felől, a mikkel
a zsidóktól vádoltatom, te előtted fogok védekezni e mai napon;

Mivel te nagyon jól ismered a zsidók minden szokását és vitás kérdését.
Azért kérlek, hallgass meg engem türelmesen!

Az én ifjúságomtól fogva való életemet tehát, mely kezdetétől az én
népem közt Jeruzsálemben folyt le, tudják a zsidók mindnyájan.

Kik tudják rólam eleitől fogva (ha bizonyságot akarnak tenni), hogy én a
mi vallásunknak legszigorúbb felekezete szerint éltem, mint farizeus.

Most is az Istentől a mi atyáinknak tett ígéret reménységéért állok itt
ítélet alatt:

Melyre a mi tizenkét nemzetségünk, éjjel és nappal buzgón szolgálva
reményli, hogy eljut; mely reménységért vádoltatom, Agrippa király, a
zsidóktól.

Micsoda? Hihetetlen dolognak tetszik néktek, hogy Isten halottakat
támaszt fel?

Én bizonyára elvégeztem vala magamban, hogy ama názáreti Jézus neve
ellen sok ellenséges dolgot kell cselekednem.

Mit meg is cselekedtem Jeruzsálemben: és a szentek közül én sokat
börtönbe vettettem, a főpapoktól való felhatalmazást megnyervén. Sőt
mikor megölettetének, + szavazatommal hozzájárultam.

És minden zsinagógában gyakorta büntetvén őket, káromlásra
kényszerítettem; és felettébb dühösködvén ellenök, kergettem mind az
idegen városokig is.

E dologban épen útban lévén Damaskus felé a főpapoktól vett
felhatalmazással és engedelemmel,

Délben látám az úton király, hogy mennyből a napnak fényességét
meghaladó világosság sugárzott körül engem és azokat, kik velem együtt
haladnak vala.

Mikor pedig mi mindnyájan leestünk a földre, hallék szózatot, mely én
hozzám szól és ezt mondja vala zsidó nyelven: Saul, Saul, mit kergetsz
engem? Nehéz néked az ösztön ellen rúgódoznod.

Én pedig mondék: Kicsoda vagy, Uram? És az monda: Én vagyok Jézus, a kit
te kergetsz.

De kelj fel, és állj lábaidra: mert azért jelentem meg néked, hogy téged
szolgává és bizonysággá rendeljelek úgy azokban, a miket láttál, mint
azokban, a mikre nézve meg fogok néked jelenni;

Megszabadítván téged e néptől és a pogányoktól, kik közé most küldelek,

Hogy megnyissad szemeiket, hogy setétségből világosságra és a Sátánnak
hatalmából az Istenhez térjenek, hogy bűneiknek bocsánatát és a
megszenteltettek között + osztályrészt nyerjenek az én bennem való hit
által.

Azért, Agrippa király, nem levék engedetlen a mennyei látás iránt;

Hanem először a Damaskusbelieknek és Jeruzsálembelieknek, majd Júdeának
egész tartományában és a pogányoknak hirdettem, hogy bánják meg bűneiket
és térjenek meg az + Istenhez, a megtéréshez méltó cselekedeteket
cselekedvén.

Ezekért akartak engem megölni a zsidók, megfogván a templomban.

De Istentől segítséget vévén, mind e mai napig állok, bizonyságot tévén
mind kicsinynek, mind nagynak, semmit sem mondván azokon kívül, a mikről
mind a próféták megmondották, mind Mózes, hogy be fognak teljesedni:

Hogy a Krisztusnak szenvedni kell, hogy mint a halottak feltámadásából
első, világosságot + fog hirdetni e népnek és a pogányoknak.

Mikor pedig ő ezeket mondá a maga mentségére, Festus nagy fenszóval
monda: Bolond vagy te, Pál! A sok tudomány téged őrültségbe visz.

Ő pedig monda: Nem vagyok bolond, nemes Festus, hanem igaz és józan
beszédeket szólok.

Mert tud ezekről a király, kihez bátorságosan is szólok: mert épen nem
gondolom, hogy ezek közül ő előtte bármi is ismeretlen volna; mert nem
valami zugolyában lett dolog ez.

Hiszel-e, Agrippa király, a prófétáknak? Tudom, hogy hiszel.

Agrippa pedig monda Pálnak: Majdnem ráveszel engem, hogy keresztyénné
legyek.

Pál pedig monda: Kívánnám Istentől, hogy necsak majdnem, hanem nagyon
is, ne csak te, hanem mindazok is, kik ma engem hallgatnak, lennétek
olyanok, a minő én is vagyok, e bilincsektől megválva.

És mikor ő ezeket mondá, felkele a király és a tiszttartó és Bernicé és
a kik velük együtt ültek;

És visszavonultokban beszélgetnek vala egymással, mondván: Semmi
halálra, vagy fogságra méltó dolgot nem cselekszik ez az ember.

Agrippa pedig monda Festusnak: Ezt az embert szabadon lehetett volna
bocsátani, ha a császárra nem appellált volna.

27. Fejezet

Midőn pedig elvégeztetett, hogy mi Itáliába hajózzunk, átadák mind Pált,
mind némely egyéb foglyokat egy Július nevű századosnak a császári
seregből.

Beülvén azért egy Adramittiumból való hajóba, az Ázsia mentében fekvő
helyeket akarván behajózni, elindulánk, velünk lévén a maczedóniai
Aristárkhus, ki Thessalonikából való.

És másnap megérkezénk Sidonba. És Július emberséggel bánván Pállal,
megengedé, hogy barátaihoz elmenve gondoskodásukban részesüljön.

És onnan elindulván, Ciprus alatt evezénk el, mivelhogy a szelek
ellenkezők valának.

És a Cziliczia és Pámfilia mellett levő tengeren átevezvén, eljutánk a
licziai Mirába.

És mivel ott a százados egy Itáliába menő alexandriai hajót talált, abba
szállított be minket.

Több napon át azonban lassan hajózván és nehezen érkezvén Knidushoz,
mivel nem enged vala bennünket odajutni a szél, elhajózánk Kréta alatt,
Salmóné mellett,

És nagy ügygyel-bajjal elhajózván mellette, jutánk egy helyre, melyet
Szépkikötőknek neveznek, melyhez közel vala Lásea városa.

Mivel pedig sok idő mult el, és a hajózás más veszedelmes vala,
mivelhogy a bőjt is elmult immár, inti vala Pál őket,

Ezt mondván nékik: Férfiak, látom, hogy nemcsak a teréhnek és a hajónak,
hanem a mi életünknek is bántódásával és nagy kárával fog történni e
hajózás.

De a százados inkább hisz vala a kormányosmesternek és a
hajótulajdonosnak, hogynem annak, a mit Pál mond vala.

Mivel pedig az a kikötő telelésre nem volt alkalmas, a többség azt
határozá, hogy hajózzanak el onnan is, ha valami módon eljutva
Fénixbe, Kréta kikötőjébe, mely délnyugot és északnyugot felé néz,
kitelelhetnének.

Mivel pedig déli szél kezdett lassan fúni, azt gondolván, hogy feltett
szándékuknak uraivá lettek, elindulván, közelebb hajóztak el Kréta
mellett.

Nemsokára azonban viharos szélvész csapott le oda, mely Észak-keleti
szélnek neveztetik.

Mikor pedig a hajó elragadtatott, és nem bírt a széllel szembe menni,
nekieresztvén azt, vitetünk vala tova.

Mikor pedig egy kis sziget alá futottunk, mely Klaudának hívattatik,
csak alig bírtuk hatalmunkba keríteni a csolnakot.

Melyet miután felvontak, védőeszközöket alkalmaznak vala, alól
megövedzvén a hajót; és mivel félnek vala, hogy zátonyra bukkannak,
lebocsátván a vitorlát, úgy vitetnek vala.

Mikor pedig a szélvésztől nagyon hányattatánk, másnap a hajóterhet
kihányák;

És harmadnap tulajdon kezeinkkel hányók ki a hajó felszerelését.

Mikor pedig több napon át sem nap, sem csillagok nem látszottak, és nem
kis vihar szorongatott, továbbra minden reménységünk elvétetett életben
maradásunk felől.

Mikor pedig hosszas volt már az étlenség, akkor Pál felállván ő
közöttük, monda: Jóllehet szükséges lett volna, óh férfiak, hogy
engedelmeskedve nékem, ne indultunk volna el Krétából, és elkerültük
volna ezt a bajt és kárt:

Mindazáltal mostanra nézve is intelek benneteket, hogy jó reménységben
legyetek; mert egy lélek sem vész el közületek, hanem csak a hajó.

Mert ez éjjel mellém álla egy angyala az Istennek, a kié vagyok, a kinek
szolgálok is,

Ezt mondván: Ne félj Pál! A császár elé kell néked állnod. És ímé az
Isten ajándékba adta néked mindazokat, kik te veled hajóznak.

Annakokáért jó reménységben legyetek, férfiak! Mert hiszek az Istnnek,
hogy úgy lesz, a mint nékem megmondatott.

Egy szigetre kell pedig nékünk kivetődnünk.

Mikor pedig a tizennegyedik éjszaka eljött, a mint ide s tova hányatánk
az Ádrián, éjféltájban észrevevék a hajósok hogy valami szárazföld
közelget hozzájok.

És lebocsátván a vízmérő ónt, húsz ölnyinek találák, majd egy kevéssé
tovább menvén és ismét lebocsátván a vízmérő ónt, találák tizenöt
ölnyinek.

És mivel féltek, hogy szirtes helyekre vetődhetnek, a hajónak hátulsó
részéből négy vasmacskát vetvén ki, kívánják vala, hogy nappal legyen.

A hajósok pedig mikor el akarának menekülni a hajóból, és a csolnakot
lebocsáták a tengerre, annak színe alatt, mintha a hajó orrából
vasmacskákat akarnának vetni,

Monda Pál a századosnak és a vitézeknek: Ha ezek a hajóban nem maradnak,
ti meg nem szabadulhattok.

Akkor a vitézek elvágták a csolnak köteleit, és ki hagyák esni azt.

Addig pedig, míg nappal lenne, inti vala Pál mindnyájokat, hogy egyenek,
mondván: Ma tizennegyedik napja, mióta folyton étlen várakoztok, semmit
sem véve magatokhoz.

Azért intelek benneteket, hogy egyetek, mert ez a ti javatokra szolgál.
Mert küzületek senkinek sem esik le egy hajszál a fejéről.

Mikor pedig ezeket mondá, és kenyeret vőn kezébe, hálákat ada Istennek
mindnyájok előtt, és megtörvén, kezde enni.

Felbátorodván pedig mindnyájan, szintén vevének magukhoz táplálékot.

Valánk pedig a hajóban lélekszám szerint összesen kétszázhetvenhatan.

Miután pedig megelégedtek eledellel, a hajót könnyebbítik vala, a
gabonát kihányván a tengerbe.

Mikor pedig megvirradt, a szárazföldet nem ismerik vala fel; hanem egy
tengeröblöt sajdítanak vala, melynek síma partja van, melyre végezék,
hogy kihajtják a hajót, ha bírják.

A vasmacskákat azért körös-körül elvagdalván, a tengerben hagyák,
egyszersmind eloldván a kormányrudak köteleit és felvonván a nagy
vitorlát a szélfúvásnak, igyekeznek vala a part felé haladni.

De mikor egy zátonyos helyre találtak, ráhajtották a hajót. És az első
része ugyan megakadván, mozdíthatatlanul marad vala, a hátulsó része
azonban szakadoz vala a haboknak ereje miatt.

A vitézeknek pedig az lőn tanácsa, hogy a foglyokat vágják le, hogy
senki el ne szaladhasson, minekutána kiúszott.

De a százados meg akarván tartani Pált, eltiltá őket e szándéktól, és
megparancsolá, hogy a kik úszni tudnak, először azok szökdössenek a
tengerbe és meneküljenek ki a szárazföldre.

A többiek pedig ki deszkákon, ki a hajó egyéb darabjain. És így lőn,
hogy mindnyájan szerencsésen kimenekültek a szárazföldre.

28. Fejezet

És miután szerencsésen megmenekültek, akkor megtudták, hogy Melitának
neveztetik az a sziget.

A barbárok pedig nem közönséges emberséget cselekesznek vala mi velünk:
mert tüzet gerjesztvén, befogadának mindnyájónkat a rajtunk való
záporért és a hidegért.

Mikor pedig Pál nagy sok venyigét szedett és a tűzre tette, egy vipera a
melegből kimászva, az ő kezére ragada.

Mikor pedig látták a barbárok az ő kezéről függeni a mérges kígyót,
mondják vala egymásnak: Nyilván gyilkos ez az ember, kit nem hagya élni
a bosszúállás, noha a tengerből megszabadult.

De néki, minekutána a kígyót lerázta a tűzbe, semmi baja sem lőn.

Azok pedig azt várják vala, hogy ő meg fog dagadni, vagy
nagyhirtelenséggel halva rogyik le. Mikor azonban sok ideig várták, és
látták, hogy semmi baja nem lesz, megváltoztatva értelmöket, istennek
mondják vala őt.

Annak a helynek környékén valának pedig a sziget főemberének, névszerint
Publiusnak mezei jószágai, ki befogadván minket, három napig nagy
emberségesen vendégül látott.

Lőn pedig, hogy a Publius atyja hideglelésben és vérhasban betegen
feküvék. Kihez Pál beméne, és minekutána + könyörgött, kezeit reá vetve
meggyógyítá őt.

Minekutána azért ez megtörtént, egyebek is, kik betegek valának a
szigeten, ő hozzá jövének és meggyógyulának.

Kik nékünk nagy tisztességet is tőnek, és mikor elindulánk, a szükséges
dolgokkal ellátának.

Három hónap mulva tudniillik egy Alexandriába való hajón elindulánk,
mely a szigeten telelt, melynek czímere Kásztor és Pollux vala.

És Szirakúzába eljutván, ott maradánk három napig.

Onnét körülkerülvén, eljutánk Régiumba, és egy nap mulva déli szél
támadván, másnap megérkezénk Puteóliba.

Hol mikor atyafiakat találtunk, kérének minket, hogy nálok maradjunk hét
napig; és úgy menénk Rómába.

Onnét is az atyafiak, mikor a mi dolgainkat meghallották, nékünk előnkbe
jövének Appii Forumig és Tres Tabernaeig. És mikor Pál meglátta őket,
hálákat adván az Istennek, bátorságot vőn.

Mikor pedig Rómába jutottunk, a százados átadá a foglyokat a testőrsereg
fővezérének. Pálnak azonban megengedteték, hogy külön lakjék az őt őriző
vitézzel.

Lőn pedig, hogy három nap mulva magához hívatá Pál a zsidók között való
főembereket. Mikor pedig egybegyűltek, monda nékik: Atyámfiai,férfiak,
én jóllehet semmit sem vétkeztem a nép ellen, vagy az ősi szokások
ellen, mindazáltal foglyul adattam át Jeruzsálemből a rómaiak kezébe.

Kik miután kihallgattak, el akarának engem bocsátani, mivelhogy én
bennem semmi halálra méltó vétek nincsen.

De mivel a zsidók ellene mondtak, kényszeríttettem a császárra
appellálni, nem mintha az én népem ellen volna valami vádam.

Ennekokáért hívattalak tehát titeket, hogy lássalak benneteket és
szóljak veletek; mert az Izráelnek reménységéért vétettem körül e
lánczczal.

Azok pedig mondának néki: Mi te felőled sem levelet nem vettünk
Júdeából, sem pedig az atyafiak közül ise jőve valaki, nem jelentett,
vagy szólott te felőled valami rosszat.

Akarnók azért tőled hallani, micsoda értelemben vagy. Mert e felekezet
felől tudva van előttünk, hogy mindenütt + ellene mondanak.

Kitűzvén tehát néki egy napot, eljövének hozzá a szállására többen;
kiknek nagy bizonyságtétellel szól vala az Istennek országa felől,
igyekezvén elhitetni ő velök a Jézus felől való dolgokat, úgy a Mózes
törvényéből, mint a prófétákból, reggeltől fogva mind estvéig.

És némelyek hivének az ő beszédének, mások nem hivének.

Mivel pedig nem egyezének meg egymással, eloszlának, miután Pál ez
egy szót mondá: Jól szólott a Szent Lélek Ésaiás próféta által a mi
atyáinknak, mondván:

Eredj el a néphez és mondd: Hallván halljátok, és ne értsetek; és nézvén
nézzetek, és ne lássatok!

Mert megkövéredett e népnek szíve, és füleikkel nehezen hallanak,
és szemeiket behunyják; hogy szemeikkel ne lássanak, füleikkel ne
halljanak, szívükkel ne értsenek és meg ne térjenek, és meg ne
szógyítsam őket.

Legyen azért néktek tudtotokra, hogy a pogány népeknek küldetett az
Istennek ez idvezítése, és ők meg is hallgatják.

És mikor ezeket mondotta, elmenének a zsidók, magok között sokat
vetekedve.

Marada pedig Pál két egész esztendeig az ő tulajdon bérelt szállásán, és
mindazokat befogadja vala, ki ő hozzá menének.

Prédikálván az Istennek országát és tanítván az Úr Jézus Krisztus felől
való dolgokat teljes bátorsággal, minden tiltás nélkül.

PÁL APOSTOLNAK A RÓMABELIEKHEZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztusnak szolgája, elhívott apostol, elválasztva Isten
evangyéliomának hirdetésére.

Melyet eleve megígért az ő prófétái által a szentírásokban,

Az ő Fia felől, a ki Dávid magvából lett test szerint,

A ki megbizonyíttatott hatalmasan Isten Fiának a szentség Lelke szerint,
a halálból való feltámadás által, a mi Urunk Jézus Krisztus felől,

A ki által vettük a kegyelmet és az apostolságot a hitben való
engedelmességnek okáért, minden pogányok között, az ő nevéért;

Kik között vagytok ti is, Jézus Krisztusnak hivatalosai:

Mindeneknek, a kik Rómában vagytok, Isten szerelmeseinek, hivatalos
szenteknek: Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az
Úr Jézus Krisztustól.

Először hálát adok az én Istenemnek a Jézus Krisztus által
mindnyájatokért, hogy a ti hiteteknek az egész világon híre van;

Mert bizonyságom nékem az Isten, kinek lelkem szerint szolgálok az ő
Fiának evangyéliomában, hogy szüntelen emlékezem felőletek,

Imádkozásaimban mindenkor könyörögvén, vajha egyszer már jó szerencsés
út adódnék nékem Istennek akaratából, hogy hozzátok mehessek;

Mert kívánlak titeket látni, hogy valami lelki ajándékot közölhessek
veletek a ti megerősítésetekre,

Azaz, hogy együtt felbuzduljunk ti nálatok egymás hite által, a tiétek
meg az enyém által.

Nem akarom pedig, hogy ne tudjátok atyámfiai, hogy én gyakran elvégeztem
magamban, hogy elmegyek hozzátok (de mindez ideig megakadályoztattam),
hogy köztetek is nyerjek valami lelki gyümölcsöt, mint a többi pogányok
közt is.

Mind a görögöknek, mind a barbároknak, mind a bölcseknek, mind a
tudatlanoknak köteles vagyok.

Azért a mi rajtam áll, kész vagyok néktek is, a kik Rómában vagytok, az
evangyéliomot hirdetni.

Mert nem szégyenlem a Krisztus evangyéliomát; mert Istennek hatalma az +
minden hívőnek idvességére, zsidónak először meg görögnek.

Mert az Istennek igazsága jelentetik ki abban hitből hitbe, miképen meg
van írva: Az igaz ember pedig hitből él.

Mert nyilván van az Istennek haragja mennyből, az embereknek minden
hitetlensége és hamissága ellen, kik az igazságot hamissággal +
feltartóztatják.

Mert a mi az Isten felől tudható nyilván van ő bennök; mert az Isten
megjelentette nékik:

Mert a mi Istenben láthatatlan, tudniilik az ő örökké való hatalma és
istensége, a világ teremtésétől fogva az ő alkotásaiból megértetvén
megláttatik; úgy, hogy ők menthetetlenek.

Mert bár az Istent megismerték, mindazáltal nem mint Istent dicsőítették
őt, sem néki hálákat nem adtak; hanem az ő okoskodásaikban hiábavalókká
lettek, és az ő balgatag szívök megsötétedett.

Magaokat bölcseknek vallván, balgatagokká lettek;

És az örökkévaló Istennek dicsőségét felcserélték a mulandó embereknek
és madaraknak és négylábú állatoknak és csúszó-mászó állatoknak
képmásával.

Annakokáért adta is őket az Isten szívök kivánságaiban tisztátalanságra,
hogy egymás testét megszeplősítsék;

Mint a kik az Isten igazságát hazugsággá változtatták, és a teremtett
dolgokat tisztelték és szolgálták a teremtő helyett, a ki mind örökké
áldott. Ámen.

Annakokáért adta őket az Isten tisztátalan indulatokra; mert az ő
asszonynépeik is elváltoztatták a természet folyását természetellenesre:

Hasonlóképen a férfiak is elhagyván az asszonynéppel való természetes
élést, egymásra gerjedtek bujaságukban, férfiak férfiakkal
fertelmeskedvén, és az ő tévelygésöknek méltó jutalmát elvevén
önmagokban.

És a miképen nem méltatták az Istent arra, hogy ismeretökben megtartsák,
azonképen oda adták őket az Isten méltatlan gondolkozásra, hogy illetlen
dolgokat cselekedjenek;

A kik teljesek minden hamissággal, paráznasággal, gonoszsággal,
kapzsisággal, rosszasággal; rakvák, írigységgel, gyilkossággal,
versengéssel, álnoksággal, rossz erkölcscsel;

Súsárlók, rágalmazók, istengyűlölők, dölyfösek, kevélyek, dicsekedők,
rosszban mesterkedők, szüleiknek engedetlenek,

Balgatagok, összeférhetetlenek, szeretet nélkül valók,
engesztelhetetlenek, irgalmatlanok.

Kik jóllehet az Isten végzését ismerik, hogy a kik ilyeneket
cselekesznek, méltók a halálra, mégis nemcsak cselekszik azokat, hanem
az akképen cselekvőkkel egyet is értenek.

2. Fejezet

Annakokáért menthetetlen vagy óh ember, bárki légy, a ki ítélsz: mert a
miben mást megítélsz, önmagadat kárhoztatod; mivel ugyanazokat míveled
te, a ki ítélsz.

Tudjuk pedig, hogy az Istennek ítélete igazság szerint van azokon, a kik
ilyeneket cselekesznek.

Vagy azt gondolod, óh ember, a ki megítéled azokat, a kik ilyeneket
cselekesznek, és te is azokat cselekszed, hogy te elkerülöd az Istennek
ítéletét?

Avagy megveted az ő jóságának, elnézésének és hosszútűrésének
gazdagságát, nem tudván, hogy az Istennek jósága téged megtérésre indít?

De a te keménységed és meg nem tért szíved szerint gyűjtesz magadnak
haragot a haragnak és az Isten igaz ítélete kijelentésének napjára.

A ki megfizet mindenkinek az ő cselekedetei szerint:

Azoknak, a kik a jó cselekedetben való állhatatossággal dicsőséget,
tisztességet és halhatatlanságot keresnek, örök élettel;

Azoknak pedig, a kik versengők és a kik nem engednek az igazságnak,
hanem engednek a hamisságnak, búsulással és haraggal.

Nyomorúság és ínség minden gonoszt cselekedő ember lelkének, zsidónak
először meg görögnek;

Dicsőség pedig, tisztesség és békesség minden jót cselekedőnek, zsidónak
először meg görögnek:

Mert nincsen Isten előtt személyválogatás.

Mert a kik törvény nélkül vétkeztek, a törvény nélkül vesznek is el: és
a kik a törvény alatt vétkeztek, törvény által ítéltetnek meg,

(Mert nem azok igazak Isten előtt, a kik a törvényt hallgatják, hanem
azok fognak megigazulni, a kik a törvényt betöltik.

Mert mikor a pogányok, a kiknek törvényök nincsen, természettől a
törvény dolgait cselekszik, akkor ők, törvényök nem lévén önmagoknak
törvényök:

Mint a kik megmutatják, hogy a törvény cselekedete be van írva az ő
szívökbe, egyetemben bizonyságot tévén arról az ő lelkiismeretök és
gondolataik, a melyek egymást kölcsönösen vádolják vagy mentegetik.)

Azon a napon, melyen az Isten megítéli az emberek titkait az én
evangyéliomom szerint a Jézus Krisztus által.

Ímé, te zsidónak neveztetel, és a törvényre támaszkodol, és Istennel
dicsekedel.

És ismered az ő akaratát, és választást tudsz tenni azok között, a
melyek különböznek attól, + mivelhogy a törvényből megtaníttattál;

És azt hiszed magadról, hogy te a vakoknak vezetője, a sötétségben
levőknek világossága,

A balgatagok tanítója, a kiskorúak mestere vagy, bírván a törvényben az
ismeret és igazság formáját.

A ki azért mást tanítasz, magadat nem tanítod-é? a ki azt hirdeted, hogy
ne lopj, lopsz-é?

A ki azt mondod, ne paráználkodjál, paráználkodol-é? a ki útálod a
bálványokat, szentségtörő vagy-é?

Ki a törvényben dicsekszel, a törvénynek megrontása által az Istent
gyalázod-é?

Mert az Istennek neve miattatok káromoltatik a pogányok között, a mint
meg van írva.

Mert használ ugyan a körülmetélkedés, ha a törvényt megtartod; de ha a
törvényt áthágod, a te körülmetélkedésed körülmetéletlenséggé lett.

Ha tehát a körülmetéletlen pogány megtartja a törvénynek parancsolatait,
az ő körülmetéletlensége nem körülmetélkedésül tulajdoníttatik-é néki?

És a természettől fogva körülmetéletlen ember, ha a törvényt megtartja,
megítél téged, a ki a betű és körülmetélkedés mellett is a törvényeknek
megrontója vagy.

Mert nem az a zsidó, a ki külsőképen az; sem nem az a körülmetélés, a mi
a testen külsőképen van:

Hanem az a zsidó, a ki belsőképen az; és a szívnek lélekben, nem betű
szerint való körülmetélése az igazi körülmetélkedés; a melynek dícsérete
nem emberektől, hanem Istentől van.

3. Fejezet

Mi tekintetben különb hát a zsidó? vagy micsoda haszna van a
körülmetélkedésnek?

Minden tekintetben sok. Mindenek előtt, hogy az Isten reájok bízta az ő
beszédeit.

De hát hogy ha némelyek nem hittek? Vajjon azoknak hitetlensége nem
teszi-é hiábavalóvá az Istennek hűségét?

Távol legyen. Sőt inkább az Isten legyen igaz, minden ember pedig hazug,
a mint meg van írva: Hogy igaznak ítéltessél a te beszédeidben, és +
győzedelmes légy, mikor vádolnak téged.

Ha pedig a mi igazságtalanságunk az Istennek igazságát mutatja meg, mit
mondjunk? Vajjon igazságtalan-é az Isten, hogy minket büntet? Emberi
módon szólok.

Távol legyen! Mert akkor mi módon ítéli meg az Isten a világot?

Mert ha az Istennek igazsága az én hazugságom által öregbült az ő
dicsőségére, miért kárhoztattatom még én is, mint bűnös?

Sőt inkább ne cselekedjük-é a rosszat, hogy abból jó származzék? - a
mint minket rágalmaznak, és a mint némelyek mondogatják, hogy mi így
beszélünk, a kiknek kárhoztatása igazságos.

Micsoda tehát? Különbek vagyunk-é? Semmiképen nem. Mert az elébb
megmutattuk nyilván, hogy zsidók és görögök mindnyájan bűn alatt vannak;

A mint meg van írva, hogy nincsen csak egy igaz is;

Nincs, a ki megértse, nincs, a ki keresse az Istent.

Mindnyájan elhajlottak, egyetemben haszontalanokká lettek; nincs, a ki
jót cselekedjék, nincsen csak egy is.

Nyitott sír az ő torkuk; nyelvökkel álnokságot szólnak; áspis kígyó
mérge van ajkaik alatt.

Szájok telve átkozódással és keserűséggel.

Lábaik gyorsak a vérontásra.

Útjaikon romlás és nyomorúság van.

És a békességnek útját nem ismerik.

Nincs isteni félelem az ő szemök előtt.

Tudjuk pedig, hogy a mit a törvény mond, azoknak mondja, a kik a törvény
alatt vannak; hogy minden száj bedugassék, és az egész világ Isten
ítélete alá essék.

Annakokáért a törvénynek cselekedeteiből egy test sem igazul meg ő
előtte: mert a bűn ismerete + a törvény által vagyon.

Most pedig törvény nélkül jelent meg az Istennek igazsága, a melyről
tanúbizonyságot tesznek a törvény és a próféták; +

Istennek igazsága pedig a Jézus Krisztusban való hit által mindazokhoz
és mindazoknak, a kik hisznek. Mert nincs különbség,

Mert mindnyájan vétkeztek, és szűkölködnek az Isten dicsősége nélkül.

Megigazulván ingyen az ő kegyelméből a Krisztus Jézusban való váltság
által,

Kit az Isten eleve rendelt engesztelő áldozatul, hit által, az ő
vérében, hogy megmutassa az ő igazságát az előbb elkövetett bűnöknek
elnézése miatt,

Az Isten hosszútűrésénél fogva, az ő igazságának megbizonyítására, a
mostani időben, hogy igaz legyen Ő és megigazítsa azt, a ki a Jézus
hitéből való.

Hol van tehát a dicsekedés? Kirekesztetett. Mely törvény által? A
cselekedeteké által? Nem; hanem a hit törvénye által.

Azt tartjuk tehát, hogy az ember hit által igazul meg, a törvény
cselekedetei nélkül.

Avagy Isten csak a zsidóké-e? Avagy nem a pogányoké is? Bizony a
pogányoké is.

Mivelhogy egy az Isten, a ki megtisztítja a zsidót hitből és a pogányt
hit által.

A törvényt tehát hiábavalóvá tesszük-é a hit által? Távol legyen! Sőt
inkább a törvényt megerősítjük.

4. Fejezet

Mit mondunk tehát, hogy Ábrahám a mi atyánk nyert volna test szerint?

Mert ha Ábrahám cselekedetekből igazult meg, van mivel dicsekedjék, de
nem az Isten előtt.

Mert mit mond az írás: Hitt pedig Ábrahám az Istennek, és
tulajdoníttaték az ő néki igazságul.

Annak pedig, a ki munkálkodik, a jutalom nem tulajdoníttatik
kegyelemből, hanem tartozás szerint;

Ellenben annak, a ki nem munkálkodik, hanem hisz abban, a ki az
istentelent megigazítja, az ő hite tulajdoníttatik igazságul.

A mint Dávid is boldognak mondja azt az embert, a kinek az Isten
igazságot tulajdonít cselekedetek nélkül.

Boldogok, a kiknek megbocsáttattak az ő hamisságaik, és a kikenek
elfedeztettek az ő bűneik.

Boldog ember az, a kinek az Úr bűnt nem tulajdonít.

Ez a boldogság tehát a zsidónak, vagy a pogánynak is tulajdoníttatik-é?
Mert azt mondjuk, hogy Ábrahámnak a hit tulajdoníttaték igazságul.

Miképen tulajdoníttaték tehát? Körülmetélt vagy körülmetéletlen
állapotában? Nem körülmetélt, hanem körülmetéletlen állapotában.

És a körülmetélkedés jegyét körülmetéletlenségben tanusított hite
igazságának pecsétjéül nyerte: hogy atyja legyen mindazoknak, a kik
körülmetéletlen létökre + hisznek, hogy azoknak is tulajdoníttassék az
igazság;

És hogy atyja legyen a körülmetélteknek is, azoknak, a kik nemcsak
körülmetélkednek, hanem követik is a mi atyánknak Ábrahámnak
körülmetéletlenségében tanusított hitének nyomdokait.

Mert nem a törvény által adatott az ígéret Ábrahámnak, vagy az ő
magvának, hogy e világnak örököse lesz, hanem a hitnek igazsága által.

Mert ha azok az örökösök, kik a törvényből valók, hiábavalóvá lett a
hit, és haszontalanná az ígéret:

Mert a törvény haragot nemz: a hol pedig nincsen törvény, ott törvény
ellen való cselekedet sincsen.

Azért hitből, hogy kegyelemből legyen; hogy erős legyen az ígéret az
egész magnak; nemcsak a törvényből valónak, hanem az Ábrahám hitéből
valónak is, a ki mindnyájunknak atyánk

(A mint meg van írva, hogy sok nép atyjává tettelek téged) az előtt, az
Isten előtt, a kiben hitt, a ki a holtakat megeleveníti, és azokat, a
melyek nincsenek, előszólítja mint meglevőket.

A ki reménység ellenére reménykedve hitte, hogy sok népnek atyjává lesz,
a szerint, a mint megmondatott: Így lészen a te magod.

És hitében erős lévén, nem gondolt az ő már elhalt testére, mintegy
százesztendős lévén, sem Sárának elhalt méhére;

Az Istennek ígéretében sem kételkedett hitetlenséggel, hanem erős volt a
hitben, dicsőséget adván az Istennek,

És teljesen elhitte, hogy a mit ő ígért, meg is cselekedheti.

Azért is tulajdoníttaték néki igazságul.

De nemcsak ő érette iratott meg, hogy tulajdoníttaték néki igazságul,

Hanem mi érettünk is, a kiknek majd tulajdoníttatik, azoknak tudniillik,
a kik hisznek Abban, a ki feltámasztotta a mi Urunkat a Jézust a
halálból,

Ki a mi bűneinkért halálra adatott, és feltámasztatott + a mi
megigazulásunkért.

5. Fejezet

Megigazulván azért hit által, békességünk van Istennel, a mi Urunk Jézus
Krisztus által,

A ki által van a menetelünk is hitben ahhoz a kegyelemhez, a melyben
állunk; és dicsekedünk az Isten dicsőségének reménységében.

Nemcsak pedig, hanem dicsekedünk a háborúságokban is, tudván, hogy a
háborúság békességes tűrést nemz,

A békességes tűrés pedig próbatételt, a próbatétel pedig reménységet,

A reménység pedig nem szégyenít meg; mert az Istennek szerelme
kitöltetett a mi szívünkbe a Szent Lélek által, ki adatott nékünk.

Mert Krisztus, mikor még erőtelenek valánk, a maga idejében meghalt a
gonoszokért.

Bizonyára igazért is alig hal meg valaki; ám a jóért talán csak meg
merne halni valaki.

Az Isten pedig a mi hozzánk való szerelmét abban mutatta meg, hogy mikor
még bűnösök voltunk, Krisztus érettünk meghalt.

Minekutána azért most megigazultunk az ő vére által, sokkal inkább
megtartatunk a harag ellen ő általa.

Mert ha, mikor ellenségei voltunk, megbékéltünk Istennel az ő Fiának
halála által, sokkal inkább megtartatunk az ő élete által minekutána
megbékéltünk vele.

Nemcsak pedig, hanem dicsekedünk is az Istenben a mi Urunk Jézus
Krisztus által, a ki által most a megbékélést nyertük.

Annakokáért, miképen egy ember által jött be a világra a bűn és a bűn
által a halál, és akképen a halál minden emberre elhatott, mivelhogy
mindenek vétkeztek;

Mert a törvényig vala bűn a világon; a bűn azonban nem számíttatik be,
ha nincsen törvény.

Úgyde a halál uralkodott Ádámtól Mózesig azokon is, a kik nem az Ádám
esetének hasonlatossága szerint vétkeztek, a ki ama következendőnek
kiábrázolása vala.

De a kegyelmi ajándék nem úgy van, mint a bűneset; mert ha amaz egynek
esete miatt sokan haltak meg, az Isten kegyelme és a kegyelemből való
ajándék, mely az egy ember Jézus Krisztusé, sokkal inkább elhatott
sokakra.

És az ajándék sem úgy van, mint egy vétkező által; mert az ítélet egyből
lett kárhozottá, az ajándék pedig sok bűnből van igazulásra.

Mert ha az egynek bűnesete miatt uralkodott a halál az egy által: sokkal
inkább az életben uralkodnak az egy Jézus Krisztus által azok, kik a
kegyelemnek és az igazság ajándékának bővölködésében részesültek.

Bizonyára azért, miképen egynek bűnesete által minden emberre elhatott
a kárhozat: azonképen egynek igazsága által minden emberre elhatott az
életnek megigazulása.

Mert miképen egy embernek engedetlensége által sokan bűnösökké lettek:
azonképen egynek engedelmessége által sokan igazakká lesznek.

A törvény pedig bejött, hogy a bűn megnövekedjék; de a hol megnövekedik
a bűn, ott a kegyelem sokkal inkább bővölködik:

Hogy miképen uralkodott a bűn a halálra, azonképen a kegyelem is
uralkodjék igazság által az örök életre a mi Urunk Jézus Krisztus által.

6. Fejezet

Mit mondunk tehát? Megmaradjunk-é a bűnben, hogy a kegyelem annál
nagyobb legyen?

Távol legyen: a kik meghaltunk a bűnnek, mimódon élnénk még abban?

Avagy nem tudjátok-é, hogy a kik megkeresztelkedtünk Krisztus Jézusba,
az ő halálába keresztelkedtünk meg?

Eltemettettünk azért ő vele együtt a keresztség által a halálba: hogy
miképen feltámasztatott Krisztus a halálból az Atyának dicsősége által,
azonképen mi is új életben + járjunk.

Mert ha az ő halálának hasonlatossága szerint vele egygyé lettünk,
bizonyára feltámadásáé szerint is azok leszünk.

Tudván azt, hogy a mi ó emberünk ő vele megfeszíttetett, hogy
megerőtelenüljön a bűnnek teste, hogy ezután ne szolgáljunk a bűnnek:

Mert a ki meghalt, felszabadult a bűn alól.

Hogyha pedig meghaltunk Krisztussal, hiszszük, hogy élünk is ő vele.

Tudván, hogy Krisztus, a ki feltámadott a halálból, többé meg nem hal; a
halál többé rajta nem uralkodik,

Mert hogy meghalt, a bűnnek halt meg egyszer; hogy pedig él, az Istennek
él.

Ezenképen gondoljátok ti is, hogy meghaltatok a bűnnek, de éltek az
Istennek a mi Urunk Jézus Krisztusban.

Ne uralkodjék tehát a bűn a ti halandó testetekben, hogy engedjetek néki
az ő kívánságaiban:

Se ne szánjátok oda a ti tagjaitokat hamisságnak fegyvereiül a bűnnek;
hanem szánjátok oda magatokat az Istennek, mint a kik a halálból életre
keltetek, és a ti tagjaitokat igazságnak fegyvereiül az Istennek.

Mert a bűn ti rajtatok nem uralkodik; mert nem vagytok törvény alatt,
hanem kegyelem alatt.

Mit is tehát? Vétkezzünk-é mivelhogy nem vagyunk törvény alatt, hanem
kegyelem alatt? Távol legyen.

Avagy nem tudjátok, hogy a kinek oda szánjátok magatokat szolgákul az
engedelmességre, annak vagytok szolgái, a kinek engedelmeskedtek: vagy a
bűnnek halálra, vagy az engedelmességnek igazságra?

De hála az Istennek, hogy jóllehet a bűn szolgái voltatok, de szívetek
szerint engedelmeskedtek a tudomány azon alakjának, a melyre adattatok.

Felszabadulván pedig a bűn alól, az igazságnak szolgáivá lettetek.

Emberi módon szólok a ti testeteknek erőtlensége miatt. Mert a miképen
oda szántátok a ti tagjaitokat a tisztátalanságnak és a hamisságnak
szolgáiul a hamisságra: azonképen szánjátok oda most a ti tagjaitokat
szolgáiul az igazságnak a megszenteltetésre.

Mert mikor a bűn szolgái valátok, az igazságtól szabadok valátok.

Micsoda gyümölcsét vettétek azért akkor azoknak, a miket most
szégyenletek? mert azoknak a vége halál.

Most pedig, minekutána felszabadultatok a bűn alól, szolgáivá lettetek
pedig az Istennek: megvan a gyümölcsötök a megszenteltetésre, a vége
pedig örök élet.

Mert a bűn zsoldja halál; az Isten kegyelmi ajándéka pedig örök élet a
mi Urunk Krisztus Jézusban.

7. Fejezet

Avagy nem tudjátok-é atyámfiai, mert törvényismerőkhöz szólok, hogy a
törvény uralkodik az emberen, a míg él?

Mert a férjes asszony, míg él a férj, ehhez van kötve törvény szerint,
de ha meghal a férj, felszabadul az asszony a férj törvénye alól.

Azért tehát az ő férjének életében paráznának mondatik, ha más férfihoz
megy; ha azonban meghal a férje, szabaddá lesz a törvénytől, úgy hogy
nem lesz parázna, ha más férfihoz megy.

Azért atyámfiai, ti is meghaltatok a törvénynek a Krisztus teste által,
hogy legyetek máséi, azéi, a ki a halálból feltámasztatott, hogy
gyümölcsöt teremjünk Istennek.

Mert mikor a testben voltunk, a bűnök indulatai a törvény által
dolgoztak a mi tagjainkban, hogy gyümölcsözzenek a halálnak;

Most pedig megszabadultunk a törvénytől, minekutána meghaltunk arra
nézve, a mely által lekötve tartattunk; hogy szolgáljunk a léleknek
újságában és nem a betű óságában.

Mit mondunk tehát? A törvény bűn-é? Távol legyen: sőt inkább a bűnt nem
ismertem, hanem csak a törvény által; mert a kívánságról sem tudtam
volna, ha a törvény nem mondaná: Ne kívánjad.

De a bűn alkalmat vévén, a parancsolat által nemzett bennem minden
kívánságot; mert törvény nélkül holt a bűn.

Én pedig éltem régen a törvény nélkül: de ama parancsolatnak
eljövetelével felelevenedék a bűn,

Én pedig meghalék; és úgy találtaték, hogy az a parancsolat, mely életre
való, nékem halálomra van.

Mert a bűn alkalmat vévén, ama parancsolat által megcsalt engem, és
megölt általa.

Azért ám a törvény szent, és a parancsolat szent és igaz és jó.

Tehát a jó nékem halálom lett-é? Távol legyen: sőt inkább a bűn az, hogy
megtessék a bűn, mely a jó által nékem halált szerez, hogy felette igen
bűnös legyen a bűn a parancsolat által.

Mert tudjuk, hogy a törvény lelki; de én testi vagyok, a bűn alá
rekesztve.

Mert a mit cselekeszem, nem ismerem: mert nem azt mívelem, a mit akarok,
hanem a mit gyűlölök, azt cselekeszem.

Ha pedig azt cselekszem, a mit nem akarok, megegyezem a törvénnyel, hogy
jó.

Most azért már nem én cselekszem azt, hanem a bennem lakozó bűn.

Mert tudom, hogy nem lakik én bennem, azaz a testemben jó mert az akarás
megvan bennem, de a jó véghezvitelét nem találom.

Mert nem a jót cselekeszem, melyet akarok; hanem a gonoszt cselekeszem,
melyet nem akarok.

Ha pedig én azt cselekeszem, a mit nem akarok, nem én mívelem már azt,
hanem a bennem lakozó bűn.

Megtalálom azért magamban, ki a jót akarom cselekedni, ezt a törvényt,
hogy a bűn megvan bennem.

Mert gyönyörködöm az Isten törvényében a belső ember szerint;

De látok egy másik törvényt az én tagjaimban, mely ellenkezik az elmém
törvényével, és engem rabul ád a bűn törvényének, mely van az én
tagjaimban.

Óh én nyomorult ember! Kicsoda szabadít meg engem e halálnak testéből?

Hálát adok Istennek a mi Urunk Jézus Krisztus által. Azért jóllehet
én az elmémmel az Isten törvényének, de testemmel a bűn törvényének
szolgálok.

8. Fejezet

Nincsen azért immár semmi kárhoztatásuk azoknak, a kik Krisztus Jézusban
vannak, kik nem test szerint járnak, hanem + Lélek szerint.

Mert a Jézus Krisztusban való élet lelkének törvénye megszabadított
engem a bűn és a halál törvényétől.

Mert a mi a törvénynek lehetetlen vala, mivelhogy erőtlen vala a test
miatt, az Isten az ő Fiát elbocsátván bűn testének hasonlatosságában és
a bűnért, kárhoztatá a bűnt a testben.

Hogy a törvénynek igazsága beteljesüljön bennünk, kik nem test szerint
járunk, hanem Lélek szerint.

Mert a test szerint valók a test dolgaira gondolnak; a Lélek szerint
valók pedig a Lélek dolgaira.

Mert a testnek gondolata halál; a Lélek gondolata pedig élet és
békesség.

Mert a test gondolata ellenségeskedés Isten ellen; minthogy az Isten
törvényének nem engedelmeskedik, mert nem is teheti.

A kik pedig testben vannak, nem lehetnek kedvesek Isten előtt.

De ti nem vagytok testben, hanem lélekben, ha ugyan az Isten Lelke lakik
bennetek. A kiben pedig nincs a Krisztus Lelke, az nem az övé.

Hogyha pedig Krisztus ti bennetek van, jóllehet a test holt a bűn miatt,
a lélek ellenben élet az igazságért.

De ha Annak a Lelke lakik bennetek, a ki feltámasztotta Jézust a
halálból, ugyanaz, a ki feltámasztotta a Krisztus Jézust a halálból,
megeleveníti a ti halandó testeiteket + is az ő ti bennetek lakozó Lelke
által.

Annakokáért atyámfiai, nem vagyunk adósok a testnek, hogy test szerint
éljünk:

Mert, ha test szerint éltek, meghaltok; de ha a test cselekedeteit a
lélekkel megöldökölitek, éltek.

Mert a kiket Isten Lelke vezérel, azok Istennek fiai.

Mert nem kaptátok szolgaság lelkét ismét a félelemre, hanem a fiúságnak
Lelkét kaptátok, a ki + által kiáltjuk: Abbá, Atyám!

Ez a Lélek bizonyságot tesz a mi lelkünkkel együtt, hogy Isten gyermekei
vagyunk.

Ha pedig gyermekek, örökösök is; örökösei Istennek, örököstársai pedig
Krisztusnak; ha ugyan vele együtt szenvedünk, + hogy vele együtt is
dicsőüljünk meg.

Mert azt tartom, hogy a miket most szenvedünk, nem hasonlíthatók ahhoz a
dicsőséghez, mely nékünk megjelentetik.

Mert a teremtett világ sóvárogva várja az Isten fiainak megjelenését.

Mert a teremtett világ hiábavalóság alá vettetett, nem önként, hanem
azért, a ki az alá vetette.

Azzal a reménységgel, hogy maga a teremtett világ is megszabadul a
rothadandóság rabságától az Isten fiai dicsőségének szabadságára.

Mert tudjuk, hogy az egész teremtett világ egyetemben fohászkodik és
nyög mind idáig.

Nemcsak ez pedig, hanem magok a Lélek zsengéjének birtokosai, mi
magunk is fohászkodunk magunkban, várván a fiúságot, a mi testünknek
megváltását.

Mert reménységben tartattunk meg; a reménység pedig, ha láttatik, nem
reménység; mert a mit lát valaki, miért reményli is azt?

Ha pedig, a mit nem látunk, azt reméljük, békességes tűréssel várjuk.

Hasonlatosképen pedig a Lélek is segítségére van a mi erőtelenségünknek.
Mert azt, a mit kérnünk kell, a mint kellene, nem tudjuk; de maga a
Lélek esedezik mi érettünk kimondhatatlan fohászkodásokkal.

A ki pedig a szíveket vizsgálja, tudja, mi a Lélek gondolata, mert Isten
szerint esedezik a szentekért.

Tudjuk pedig, hogy azoknak, a kik Istent szeretik, minden javokra van,
mint a kik az ő végzése szerint hivatalosak.

Mert a kiket eleve ismert, eleve el is rendelte, hogy azok az ő Fia
ábrázatához hasonlatosak legyenek, hogy ő legyen elsőszülött + sok
atyafi között.

A kiket pedig eleve elrendelt, azokat el is hívta; és a kiket elhívott,
azokat meg is igazította; a kiket pedig megigazított, azokat meg is
dicsőítette.

Mit mondunk azért ezekre? Ha az Isten velünk, kicsoda ellenünk?

A ki az ő tulajdon Fiának nem kedvezett, hanem őt mindnyájunkért
odaadta, mimódon ne ajándékozna vele együtt mindent minékünk?

Kicsoda vádolja az Isten választottait? Isten az, a ki megigazít;

Kicsoda az, a ki kárhoztat? Krisztus az, a ki meghalt, sőt a ki fel is
támadott, a ki az Isten jobbján van, a ki esedezik is + érettünk:

Kicsoda szakaszt el minket a Krisztus szerelmétől? nyomorúság vagy
szorongattatás, vagy üldözés, vagy éhség, vagy meztelenség, vagy
veszedelem, vagy fegyver-é?

A mint megvan írva, hogy: Te éretted gyilkoltatunk minden napon; olybá
tekintenek mint vágó juhokat.

De mindezekben felettébb diadalmaskodunk, Az által, a ki minket
szeretett,

Mert meg vagyok győződve, hogy sem halál, sem élet, sem angyalok, sem
fejedelemségek, sem hatalmasságok, sem jelenvalók, sem következendők,

Sem magasság, sem mélység, sem semmi más teremtmény nem szakaszthat
el minket az Istennek szerelmétől, mely vagyon a mi Urunk Jézus
Krisztusban.

9. Fejezet

Igazságot szólok Krisztusban, nem hazudok, lelkiismeretem velem együtt
tesz bizonyságot a Szent Lélek által,

Hogy nagy az én szomorúságom és szüntelen való az én szívemnek fájdalma;

Mert kívánnám, hogy én magam átok legyek, elszakasztva a Krisztustól az
én atyámfiaiért, a kik rokonaim test szerint;

A kik izráeliták, a kiké a fiúság és a dicsőség és a szövetségek, meg a
+ törvényadás és az isteni tisztelet és az ígéretek;

A kiké az atyák, és a kik közül való test szerint a Krisztus, a ki
mindeneknek felette örökké áldandó + Isten. Ámen.

Nem lehet pedig, hogy meghiúsult legyen az Isten beszéde. Mert nem
mindnyájan izráeliták azok, kik Izráeltől valók;

Sem nem mindnyájan fiak, kik az Ábrahám magvából valók; hanem: Izsákban
neveztetik néked a te magod.

Azaz, nem a testnek fiai az Isten fiai; hanem az ígéret fiait tekinti
magul.

Mert ígéretnek beszéde ez: Ez idő tájban eljövök, és Sárának fia lesz.

Nemcsak pedig, hanem Rebeka is, ki egytől fogant méhében, Izsáktól a mi
atyánktól:

Mert mikor még meg sem születtek, sem semmi jót vagy gonoszt nem
cselekedtek, hogy az Istennek kiválasztás szerint való végzése
megmaradjon, nem cselekedetekből, hanem az elhívótól,

Megmondatott néki, hogy: A nagyobbik szolgál a kisebbiknek.

Miképen meg van írva: Jákóbot szerettem, Ézsaut pedig gyűlöltem.

Mit mondunk tehát: Vajjon nem igazságtalanság-é ez az Istentől? Távol
legyen!

Mert Mózesnek ezt mondja: Könyörülök azon, a kin könyörülök, és
kegyelmezek annak, a kinek kegyelmezek.

Annakokáért tehát nem azé, a ki akarja, sem nem azé, a ki fut, hanem a
könyörülő Istené.

Mert azt mondja az írás a Faraónak, hogy: Azért támasztottalak téged,
hogy megmutassam benned az én hatalmamat, és hogy hirdessék az én
nevemet az egész földön.

Annakokáért a kin akar könyörül, a kit pedig akar, megkeményít.

Mondod azért nékem: Miért fedd hát engem? Hiszen az ő akaratának kicsoda
áll ellene?

Sőt inkább kicsoda vagy te óh ember, hogy versengsz az Istennel? Avagy
mondja-é a készítmény a készítőnek: Miért csináltál engem így?

Avagy nincsen-é a fazekasnak hatalma az agyagon, hogy ugyanazon
gyuradékból némely edényt tisztességre, némelyt pedig becstelenségre
csináljon?

Ha pedig az Isten az ő haragját megmutatni és hatalmát megismertetni
kívánván, nagy békességes tűréssel elszenvedte a harag edényeit, melyek
veszedelemre készíttettek,

És hogy megismertesse az ő dicsőségének gazdagságát az irgalom edényein,
melyeket eleve elkészített a dicsőségre, mit szólhatsz ellene?

A kikül el is hívott minket nemcsak a zsidók, hanem a pogányok közül is,

A mint Hóseásnál is mondja: Hívom a nem én népemet én népemnek; és a nem
szerettet szeretettnek.

És lészen, hogy azon a helyen, a hol ez mondatott nékik: Ti nem vagytok
az én népem, ott az élő Isten fiainak fognak hívatni.

Ésaiás pedig ezt kiáltja Izráel felől: Ha Izráel fiainak száma annyi
volna is, mint a tenger fövenye, a maradék tartatik meg.

Mert a dolgot bevégezi és rövidre metszi igazságban; mivel rövidesen
végez az Úr a földön.

És a mint Ésaiás megmondotta: Ha a Seregeknek Ura nem hagyott volna
nékünk magot, olyanokká lettünk volna, mint Sodoma, és Gomorához volnánk
hasonlók.

Mit mondunk hát? Azt, hogy a pogányok, a kik az igazságot nem követték,
az igazságot elnyerték, még pedig a hitből való igazságot;

Izráel ellenben, mely az igazság törvényét követte, nem jutott el az
igazság törvényére.

Miért? Azért, mert nem hitből keresték, hanem mintha a törvény
cselekedeteiből volna. Mert beleütköztek a beleütközés kövébe,

A mint meg van írva: Ímé beleütközés kövét és megbotránkozás szikláját
teszem Sionba; és a ki hisz benne, nem szégyenül meg.

10. Fejezet

Atyámfiai, szívem szerint kívánom és Istentől könyörgöm az Izráel
idvességét.

Mert bizonyságot teszek felőlök, hogy Isten iránt való buzgóság van
bennök, de + nem megismerés szerint.

Mert az Isten igazságát nem ismervén, és az ő tulajdon igazságukat
igyekezvén érvényesíteni, az Isten igazságának nem engedelmeskedtek.

Mert a törvény vége Krisztus minden hívőnek igazságára.

Mert Mózes a törvényből való igazságról azt írja, hogy a ki azokat
cselekeszi, él azok által.

A hitből való igazság pedig így szól: Ne mondd a te szívedben: Kicsoda
megy föl a mennybe? (azaz, hogy Krisztus aláhozza;)

Avagy: Kicsoda száll le a mélységbe? (azaz, hogy Krisztust a halálból
felhozza.)

De mit mond? Közel hozzád a beszéd, a szádban és a szívedben van: azaz a
hit beszéde, a melyet mi hirdetünk.

Mert ha a te száddal vallást teszel az Úr Jézusról, és szívedben hiszed,
hogy az Isten feltámasztotta őt a halálból, megtartatol.

Mert szívvel hiszünk az igazságra, szájjal teszünk pedig vallást az
idvességre.

Mert azt mondja az írás: Valaki hisz ő benne, meg nem szégyenül.

Mert nincs különbség zsidó meg görög között; mert ugyanaz az Ura
mindeneknek, a ki kegyelemben gazdag mindenekhez, a kik őt segítségül
hívják.

Mert minden, a ki segítségül hívja az Úr nevét, megtartatik.

Mimódon hívják azért segítségül azt, a kiben nem hisznek? Mimódon
hisznek pedig abban, a ki felől nem hallottak? Mimódon hallanának pedig
prédikáló nélkül?

Mimódon prédikálnak pedig, ha el nem küldetnek? A miképen meg van írva:
Mely szépek a békesség hirdetőknek lábai, a kik jókat hirdetnek!

De nem mindenek engedelmeskedtek az evangyéliomnak. Mert Ésaiás azt
mondja: Uram! Kicsoda hitt a mi beszédünknek?

Azért a hit hallásból van, a hallás pedig Isten ígéje által.

De mondom: Avagy nem hallották-é? Sőt inkább az egész földre elhatott az
ő hangjok, és a lakóföld véghatáráig az ő beszédök.

De mondom: Avagy nem ismerte-é Izráel? Először Mózes mondja: Én titeket
felingerellek egy nem néppel, értelmetlen néppel haragítalak meg
titeket.

Ésaiás pedig bátorságosan ezt mondja: Megtaláltak azok, a kik engem nem
keresnek; nyilvánvaló lettem azoknak, a kik felőlem nem kérdezősködtek.

Az Izráelről pedig ezt mondja: Egész napon kiterjesztettem kezeimet az
engedetlenkedő és ellenmondó néphez.

11. Fejezet

Mondom tehát: Avagy elvetette-é Isten az ő népét? Távol legyen; mert én
is izráelita vagyok, az Ábrahám magvából, Benjámin nemzetségéből való.

Nem vetette el Isten az ő népét, melyet eleve ismert. Avagy nem
tudjátok-é mit mond az írás Illésről? a mint könyörög Istenhez Izráel
ellen, mondván:

Uram, a te prófétáidat megölték, és a tel oltáraidat lerombolták; és
csak én egyedül maradtam, és engem is halálra keresnek.

De mit mond néki az isteni felelet? Meghagytam magamnak hétezer embert,
a kik nem hajtottak térdet a Baálnak.

Ekképen azért most is van maradék a kegyelemből való választás szerint.

Hogyha pedig kegyelemből, akkor nem cselekedetekből: különben a kegyelem
nem volna többé kegyelem. Hogyha pedig cselekedetekből, akkor nem
kegyelemből: különben a cselekedet nem volna többé cselekedet.

Micsoda tehát? A mit Izráel keres, azt nem nyerte meg: a választottak
ellenben megnyerték, a többiek pedig megkeményíttettek:

A mint meg van írva: Az Isten kábultság lelkét adta nékik; szemeket,
hogy ne lássanak, füleket, hogy ne halljanak, mind e mai napig.

Dávid is ezt mondja: Legyen az ő asztaluk tőrré, hálóvá, botránkozássá
és megtorlássá.

Sötétüljenek meg az ő szemeik, hogy ne lássanak, és az ő hátokat
mindenkorra görbítsd meg.

Annakokáért mondom: Avagy azért botlottak-é meg, hogy elessenek? Távol
legyen; hanem az ő esetük folytán lett az idvesség a pogányoké, hogy +
ők felingereltessenek.

Ha pedig az ő esetök világnak gazdagsága, és az ő veszteségök pogányok
gazdagsága, mennyivel inkább az ő teljességök?

Mert néktek mondom a pogányoknak, a mennyiben hát én pogányok apostola
vagyok, a szolgálatomat dicsőítem,

Ha ugyan felingerelhetném az én atyámfiait, és megtarthatnék közülök
némelyeket.

Mert ha az ő elvettetésök a világnak megbékélése, micsoda lesz a
felvételök hanemha élet a halálból?

Ha pedig a zsenge szent, akkor a tészta is; és ha a gyökér szent, az
ágai is azok.

Ha pedig némely ágak kitörettek, te pedig vadolajfa létedre beoltattál
azok közé, és részese lettél az olajfa gyökerének és zsírjának;

Ne kevélykedjél az ágak ellenében: ha pedig kevélykedel, nem te hordozod
a gyökeret, hanem a gyökér téged.

Azt mondod azért: Kitörettek az ágak, hogy én oltassam be.

Úgy van; hitetlenség miatt törettek ki, te pedig hit által állasz; fel
ne fuvalkodjál, hanem félj;

Mert ha az Isten a természet szerint való ágaknak nem kedvezett, majd
néked sem kedvez.

Tekintsd meg azért az Istennek kegyességét és keménységét: azok iránt a
kik elestek, keménységét; irántad pedig a kegyességét, ha megmaradsz a
kegyességben; különben te is kivágatol.

Sőt azok is, ha meg nem maradnak a hitetlenségben, beoltatnak; mert az
Isten ismét beolthatja őket.

Mert ha te a természet szerint való vadolajfából kivágattál, és
természet ellenére beoltattál a szelid olajfába: mennyivel inkább
beoltatnak ezek a természet szerint valók az ő saját olajfájokba.

Mert nem akarom, hogy ne tudjátok atyámfiai ezt a titkot, hogy magatokat
el ne higyjétek, hogy a megkeményedés Izráelre nézve csak részben +
történt, a meddig a pogányok teljessége bemegyen.

És így az egész Izráel megtartatik, a mint meg van írva: Eljő Sionból a
Szabadító, és elfordítja Jákóbtól a gonoszságokat:

És ez nékik az én szövetségem, midőn eltörlöm az ő bűneiket.

Az evangyéliomra nézve ugyan ellenségek ti érettetek; de a választásra
nézve szerelmetesek az atyákért.

Mert megbánhatatlanok az Istennek ajándékai és az ő elhívása.

Mert miképen ti egykor engedetlenkedtetek az Istennek, most pedig
irgalmasságot nyertetek az ő engedetlenségök miatt:

Azonképen ők is most engedetlenkedtek, hogy a ti irgalmasságba jutásotok
folytán ők is irgalmasságot nyerjenek;

Mert az Isten mindeneket engedetlenség alá rekesztett, hogy mindeneken
könyörüljön.

Óh Isten gazdagságának, bölcseségének és tudományának mélysége! Mely
igen kikutathatatlanok az ő ítéletei s kinyomozhatatlanok az ő útai!

Mert kicsoda ismerte meg az Úr értelmét? vagy kicsoda volt néki
tanácsosa?

Avagy kicsoda adott előbb néki, hogy annak visszafizesse azt?

Mert ő tőle, ő általa és ő reá nézve vannak mindenek. Övé a dicsőség
mindörökké. Ámen.

12. Fejezet

Kérlek azért titeket atyámfiai az Istennek irgalmasságára, hogy
szánjátok oda a ti testeiteket élő, szent és Istennek kedves áldozatul,
mint a ti okos tiszteleteteket.

És ne szabjátok magatokat e világhoz, hanem változzatok el a ti
elméteknek megújulása által, hogy megvizsgáljátok, mi az Istennek jó,
kedves és tökéletes akarata.

Mert a nékem adott kegyelem által mondom mindenkinek közöttetek, hogy
feljebb ne bölcselkedjék, mint a hogy kell bölcselkedni; hanem józanon
bölcselkedjék, a mint az Isten adta kinek-kinek a + hit mértékét.

Mert miképen egy testben sok tagunk van, minden tagnak pedig nem
ugyanazon cselekedete van:

Azonképen sokan egy test vagyunk a Krisztusban, egyenként pedig
egymásnak tagjai vagyunk.

Minthogy azért külön-külön ajándékaink vannak a nékünk adott kegyelem
szerint, akár írásmagyarázás, a hitnek szabálya szerint teljesítsük;

Akár szolgálat, a szolgálatban; akár tanító, a tanításban;

Akár intő, az intésben; az adakozó szelídségben; az előljáró
szorgalmatossággal; a könyörülő vídámsággal mívelje.

A szeretet képmutatás nélkül való legyen. Iszonyodjatok a gonosztól,
ragaszkodjatok a jóhoz.

Atyafiúi szeretettel egymás iránt gyöngédek; a tiszteletadásban egymást
megelőzők legyetek.

Az igyekezetben ne legyetek restek; lélekben buzgók legyetek; az Úrnak
szolgáljatok.

A reménységben örvendezők; a háborúságban tűrők; + a könyörgésben
állhatatosak;

A szentek szükségeire adakozók legyetek; a vendégszeretetet +
gyakoroljátok.

Áldjátok azokat, a kik titeket kergetnek; áldjátok és ne átkozzátok.

Örüljetek az örülőkkel, és sírjatok a sírókkal.

Egymás iránt ugyanazon indulattal legyetek; ne kevélykedjetek, hanem az
alázatosakhoz szabjátok magatokat. Ne legyetek bölcsek + timagatokban.

Senkinek gonoszért gonoszszal ne fizessetek. A tisztességre gondotok
legyen minden ember + előtt.

Ha lehetséges, a mennyire rajtatok áll, minden emberrel békességesen
éljetek.

Magatokért bosszút ne álljatok szerelmeseim, hanem adjatok helyet ama
haragnak; mert meg van írva: Enyém a bosszúállás, én + megfizetek, ezt
mondja az Úr.

Azért, ha éhezik a te ellenséged, adj ennie; ha szomjuhozik, adj innia;
mert ha ezt míveled, eleven szenet gyűjtesz az ő fejére.

Ne győzettessél meg a gonosztól, hanem a gonoszt jóval győzd meg.

13. Fejezet

Minden lélek engedelmeskedjék a felső hatalmasságoknak; mert nincsen
hatalmasság, hanem csak Istentől: és a mely hatalmasságok vannak, az
Istentől rendeltettek.

Azért, a ki ellene támad a hatalmasságnak, az Isten rendelésének támad
ellene; a kik pedig ellene támadnak, önmagoknak ítéletet szereznek.

Mert a fejedelmek nem a jó, hanem a rossz cselekedetnek rettegésére
vannak. Akarod-é pedig, hogy ne félj a hatalmasságtól? Cselekedjed a
jót, és dícséreted lesz attól.

Mert Isten szolgája ő a te javadra. Ha pedig a gonoszt cselekszed, félj:
mert nem ok nélkül viseli a fegyvert: mert Isten szolgája, bosszúálló a
haragra annak, a ki gonoszt cselekszik.

Annakokáért szükség engedelmeskedni, nem csak a haragért, hanem a
lelkiismeretért is.

Mert azért fizettek adót is; mivelhogy Istennek szolgái, kik ugyanabban
foglalatoskodnak.

Adjátok meg azért mindenkinek, a mivel tartoztok: a kinek az adóval, az
adót; a kinek a vámmal, a vámot; a kinek a félelemmel, a félelmet; a
kinek a tisztességgel, a tisztességet.

Senkinek semmivel ne tartozzatok, hanem csak azzal, hogy egymást
szeressétek; mert a ki szereti a felebarátját, a törvényt betöltötte.

Mert ez: Ne paráználkodjál, ne ölj, ne orozz, hamis tanubizonyságot ne
szólj, ne kívánj, és ha valamely más parancsolat van, ebben az ígében
foglaltatik egybe: Szeressed felebarátodat mint temagadat.

A szeret nem illeti gonoszszal a felebarátot. Annakokáért a törvénynek
betöltése a szeretet.

Ezt pedig cselekedjétek, tudván az időt, hogy ideje már, hogy az álomból
felserkenjünk; mert most közelebb van hozzánk az idvesség, mint a mikor
hívőkké lettünk.

Az éjszaka elmúlt, a nap pedig elközelgett; vessük el azért a
sötétségnek cselekedeteit, + és öltözzük fel a világosság fegyvereit.

Mint nappal, ékesen járjunk, nem dobzódásokban és részegségekben, nem
bujálkodásokban és feslettségekben, nem versengésben és írigységben:

Hanem öltözzétek fel az Úr Jézus Krisztust, és a testet ne tápláljátok a
kívánságokra.

14. Fejezet

A hitben erőtelent fogadjátok be, nem ítélgetvén vélekedéseit.

Némely ember azt hiszi, hogy mindent megehetik; a hitben erőtelen pedig
zöldséget eszik.

A ki eszik, ne vesse meg azt, a ki nem eszik; és a ki nem eszik, ne
kárhoztassa azt, a ki eszik. Mert az Isten befogadta őt.

Te kicsoda vagy, hogy kárhoztatod a más szolgáját? Az ő tulajdon
urának áll vagy esik. De meg fog állani, mert az Úr által képes, hogy
megálljon.

Emez az egyik napot különbnek tartja a másiknál: amaz pedig minden napot
egyformának tart. Ki-ki a maga értelme felől legyen meggyőződve.

A ki ügyel a napra, az Úrért ügyel: és a ki nem ügyel a napra, az Úrért
nem ügyel. A ki eszik, az Úrért eszik, mert hálákat ád az Istennek: és a
ki nem eszik, az Úrért nem eszik, és hálákat ád az Istennek.

Mert közülünk senki sem él önmagának, és senki sem hal önmagának:

Mert ha élünk, az Úrnak élünk; ha meghalunk, az Úrnak halunk meg. Azért
akár éljünk, akár haljunk, az Úréi vagyunk.

Mert azért halt meg és támadott fel és elevenedett meg Krisztus, hogy
mind holtakon mind élőkön uralkodjék.

Te pedig miért kárhoztatod a te atyádfiát? avagy te is miért veted meg
a te atyádfiát? Hiszen mindnyájan oda állunk majd a Krisztus ítélőszéke
elé.

Mert meg van írva: Élek én, mond az Úr, mert nékem hajol meg minden
térd, és minden nyelv Istent magasztalja.

Azért hát mindenikünk maga ad számot magáról az Istennek.

Annakokáért egymást többé ne kárhoztassuk: hanem inkább azt tartsátok,
hogy a ti atyátokfiának ne szerezzetek megütközést vagy megbotránkozást.

Tudom és meg vagyok győződve az Úr Jézusban, hogy semmi sem tisztátalan
önmagában: hanem bármi annak tisztátalan, a ki tisztátalannak tartja.

De ha a te atyádfia az ételért megszomorodik, akkor te nem szeretet
szerint cselekszel. Ne veszítsd el azt a te ételeddel, a kiért Krisztus
meghalt.

Ne káromoltassék azért a ti javatok.

Mert az Isten országa nem evés, nem ivás, hanem igazság, békesség és
Szent Lélek által való öröm.

Mert a ki ezekben szolgál a Krisztusnak, kedves Istennek, és az emberek
előtt megpróbált.

Azért tehát törekedjünk azokra, a mik a békességre és az egymás
épülésére valók.

Ne rontsd le az ételért az Isten munkáját. Minden tiszta ugyan, de rossz
annak az embernek, a ki botránkozással eszi.

Jó nem enni húst és nem inni bort, sem semmit nem tenni, a miben a te
atyádfia megütközik vagy megbotránkozik, vagy erőtelen.

Te néked hited van: tartsd meg magadban Isten előtt. Boldog, a ki nem
kárhoztatja magát abban, a mit helyesel.

A ki pedig kételkedik, ha eszik, kárhoztatva van, mert nem hitből eszik.
A mi pedig hitből nincs, bűn az.

15. Fejezet

Tartozunk pedig mi az erősek, hogy az erőtelenek erőtlenségeit
hordozzuk, és ne magunknak kedveskedjünk.

Mindenikünk tudniillik az ő felebarátjának kedveskedjék annak javára,
épülésére.

Mert Krisztus sem önmagának kedveskedett, hanem a mint meg van írva: A
te gyalázóidnak gyalázásai hullottak reám.

Mert a melyek régen megirattak, a mi tanulságunkra irattak meg: hogy
békességes tűrés által és az írásoknak vígasztalása által reménységünk
legyen.

A békességes tűrésnek és vígasztalásnak Istene pedig adja néktek, hogy
ugyanazon indulat legyen bennetek egymás iránt Krisztus Jézus szerint:

Hogy egy szívvel, egy szájjal dicsőítsétek az Istent és a mi Urunk Jézus
Krisztusnak Atyját.

Azért fogadjátok be egymást, miképen Krisztus is befogadott minket az
Isten dicsőségére.

Mondom pedig, hogy Jézus Krisztus szolgája lett a körülmetélkedésnek az
Isten igazságáért, hogy megerősítse az atyák + ígéreteit;

A pogányok pedig irgalmasságáért dicsőítik Istent, a mint meg van írva:
Annakokáért vallást teszek rólad a pogányok között, és dícséretet
éneklek a te nevednek.

És ismét azt mondja: Örüljetek pogányok az ő népével együtt.

És ismét: Dícsérjétek az Urat minden pogányok, és magasztaljátok őt
minden népek.

És viszont Ésaiás így szól: Lészen a Jessének gyökere, és a ki felkel,
hogy uralkodjék a pogányokon; ő benne reménykednek a pogányok.

A reménységnek Istene pedig töltsön be titeket minden örömmel és
békességgel a hivésben, hogy bővölködjetek a reménységben a Szent Lélek
ereje által.

Meg vagyok pedig győződve atyámfiai én magam is ti felőletek, hogy
teljesek vagytok minden jósággal, betöltve minden ismerettel, képesek
lévén egymást is inteni.

Bátorságosabban írtam pedig néktek atyámfiai, részben, mintegy
emlékeztetvén titeket az Istentől nékem adott kegyelem által,

Hogy legyetek a Jézus Krisztus szolgája a pogányok között, munkálkodván
az Isten evangyéliomában, hogy legyen a pogányoknak áldozata kedves és a
Szent Lélek által megszentelt.

Van azért mivel dicsekedjem a Jézus Krisztusban, az Istenre tartozó
dolgokban.

Mert nem merek szólni semmiről, a mit nem Krisztus cselekedett volna
általam a pogányoknak engedelmességére, szóval és tettel.

Jelek és csodák ereje által, az Isten Lelkének ereje által; úgyannyira,
hogy én Jeruzsálemtől és környékétől fogva Illyriáig betöltöttem a
Krisztus evangyéliomát.

Ekképen pedig tisztességbeli dolog, hogy ne ott hirdessem az
evangyéliomot, ahol neveztetett Krisztus, hogy ne más alapra építsek:

Hanem a mint meg van írva: A kiknek nem hirdettetett ő felőle, azok
meglátják; és a kik nem hallották, megértik.

Annakokáért meg is akadályoztattam gyakran a hozzátok való menetelben.

Most pedig, mivelhogy nincs már helyem e tartományokban, vágyódván pedig
sok esztendő óta, hogy elmenjek hozzátok:

Ha Hispániába megyek, elmegyek ti hozzátok. Mert remélem, hogy
átutazóban meglátlak titeket, és ti elkísértek oda, ha előbb részben
beteljesedem veletek.

Most pedig megyek Jeruzsálembe, szolgálván a szenteknek.

Mert tetszett Macedóniának és Akhájának, hogy a Jeruzsálembeli szentek
szegényei részére némileg adakozzanak.

Mert tetszett nékik, és tartoznak is vele. Mert ha a pogányok azoknak
a lelki javaiban részesültek, tartoznak nékik viszont szolgálni a +
testiekben.

Ezt azért ha majd elvégezem, és nékik e gyümölcsöt átadom, elmegyek
közöttetek által Hispániába.

Tudom pedig, hogy mikor hozzátok megyek, a Krisztus evangyélioma
áldásának teljességével megyek.

Kérlek pedig titeket atyámfiai a mi Urunk Jézus Krisztusra és a Lélek
szerelmére, tusakodjatok velem együtt az imádkozásokban, én érettem
Isten előtt,

Hogy szabaduljak meg azoktól, a kik engedetlenek Júdeában, és hogy az én
Jeruzsálemben való szolgálatom legyen kedves a szentek előtt;

Hogy örömmel menjek hozzátok az Isten akaratából, és veletek együtt
megújuljak.

A békességnek Istene pedig legyen mindnyájan ti veletek! Ámen.

16. Fejezet

Ajánlom pedig néktek Fébét, a mi nénénket, ki a Kenkhréabeli
gyülekezetnek szolgálója:

Hogy fogadjátok őt az Úrban szentekhez illendően, és legyetek mellette,
ha valami dologban rátok szorul. Mert ő is sokaknak pártfogója volt,
nékem magamnak is.

Köszöntsétek Priscillát és Akvilát, kik nékem munkatársaim Krisztus
Jézusban

A kik az én életemért a saját nyakukat tették le; a kiknek nemcsak én
mondok köszönetet, hanem a pogányok minden gyülekezete is.

És köszöntsétek azt a gyülekezetet, mely az ő házokban van. Köszöntsétek
az én szerelmetes Epenétusomat, a ki Akhája zsengéje a Krisztusban.

Köszöntsétek Máriát, ki sokat munkálkodott körülöttünk.

Köszöntsétek Andronikust és Juniát az én rokonaimat és az én
fogolytársaimat, a kik híresek az apostolok között, a kik nálamnál is
előbb voltak a Krisztusban.

Köszöntsétek Ampliást, ki nékem szerelmesem az Úrban.

Köszöntsétek Orbánt, a mi munkatársunkat a Krisztusban, és Stakhist az
én szerelmesemet.

Köszöntsétek Apellest, ki a Krisztusban megpróbáltatott. Köszöntsétek az
Aristóbulus háznépéből valókat.

Köszöntsétek Heródiont az én rokonomat. Köszöntsétek a Nárcissus
háznépéből azokat, a kik az Úrban vannak.

Köszöntsétek Trifénát és Trifósát, kik munkálódnak az Úrban.
Köszöntsétek a szerelmetes Persist, ki sokat munkálódott az Úrban.

Köszöntsétek Rufust, ki kiválasztott az Úrban, és az ő anyját, a ki az
enyém is.

Köszöntsétek Ásinkritust, Flégont, Hermást, Pátrobást, Merkuriust, és az
atyafiakat, kik velök vannak.

Köszöntsétek Filológust és Juliát, Néreust és az ő nénjét, és Olimpást
és minden szenteket, kik velök vannak.

Köszöntsétek egymást szent csókolással. Köszöntenek titeket a Krisztus
gyülekezetei.

Kérlek pedig titeket atyámfiai, vigyázzatok azokra, a kik szakadásokat
és botránkozásokat okoznak a tudomány körül, melyet tanultatok; és
azoktól hajoljatok el.

Mert az ilyenek a mi Urunk Jézus Krisztusnak nem szolgálnak, hanem
az ő hasuknak; és nyájas beszéddel, meg hizelkedéssel megcsalják az
ártatlanoknak szívét.

Mert a ti engedelmességetek mindenekhez eljutott. Örülök azért rajtatok;
de akarom, hogy bölcsek legyetek a jóban, ártatlanok pedig a rosszban.

A békességnek Istene megrontja a Sátánt a ti lábaitok alatt hamar. A mi
Urunk Jézus Krisztus kegyelme veletek. Ámen.

Köszöntenek titeket Timótheus, az én munkatársam, és Luczius, Jáson, és
Sosipáter az én rokonaim.

Köszöntelek titeket az Úrban és Tertius, ki e levelet írtam.

Köszönt titeket Gájus, a ki nékem és az egész gyülekezetnek gazdája.
Köszönt tieket Erástus a városnak kincstartója, és Kvártus atyafi.

A mi Urunk Jézus Krisztus kegyelme mindnyájan ti veletek. Ámen.

Annak pedig, a ki titeket megerősíthet az én evangyéliomom és a Jézus
Krisztus hirdetése szerint, ama titoknak kijelentése folytán, mely örök
időtől fogva el volt + hallgatva,

Most pedig megjelentetett a prófétai írások által, az örök Isten
parancsolata szerint, a hitben való engedelmesség végett minden
pogányoknak tudomására adatván,

Az egyedül bölcs Istennek a Jézus Krisztus által dicsőség mindörökké.
Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A KORINTHUSBELIEKHEZ ÍRT ELSŐ LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztusnak Isten akaratából elhívott apostola, és Sosthenes,
+ az atyafi.

Az Isten gyülekezetének, a mely Korinthusban van, a Krisztus Jézusban
megszentelteknek, elhívott szenteknek, mindazokkal egybe, a kik a mi
Urunk Jézus Kriszus nevét segítségül hívják bármely helyen, a magokén és
a miénken:

Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus
Krisztustól.

Hálát adok az én Istenemnek mindenkor ti felőletek az Isten ama
kegyelméért, mely néktek a Krisztus Jézusban adatott,

Mivelhogy mindenben meggazdagodtatok ő benne, minden beszédben és minden
+ ismeretben,

A mint megerősíttetett ti bennetek a Krisztus felől való bizonyságtétel.

Úgy, hogy semmi kegyelmi ajándék nélkül nem szűkölködtök, várván a mi
Urunk Jézus + Krisztusnak megjelenését,

A ki meg is erősít titeket mindvégig + feddhetetlenségben, a mi Urunk
Jézus Krisztusnak napján.

Hű az Isten, ki elhívott + titeket az ő Fiával, a mi Urunk Jézus
Krisztussal való közösségre,

Kérlek azonban titeket atyámfiai, a mi Urunk Jézus Krisztus nevére, hogy
mindnyájan egyképen szóljatok és ne legyenek köztetek szakadások, de
legyetek teljesen egyek ugyanazon értelemben + és ugyanazon véleményben.

Mert megtudtam felőletek atyámfiai a Kloé embereitől, hogy versengések
vannak köztetek.

Azt értem pedig, hogy mindenitek ezt mondja: Én Pálé vagyok, + én meg
Apollósé, én meg Kéfásé, én meg Krisztusé.

Vajjon részekre osztatott-é a Krisztus? Vajjon Pál feszíttetett-é meg
érettetek, vagy a Pál nevére kereszteltettetek-é meg?

Hálákát adok az Istennek, hogy senkit sem kereszteltem meg közületek,
kivéve Krispust + és Gájust,

Hogy valaki azt ne mondja, hogy a magam nevére kereszteltem.

Megkereszteltem azonban Stefana házanépét is, ezenkívül nem tudom, hogy
valakit mást kereszteltem volna.

Mert nem azért küldött engem a Krisztus, hogy kereszteljek, hanem hogy
az evangyéliomot hirdessem; de nem szólásban való bölcseséggel, hogy a
Krisztus keresztje hiábavaló ne legyen.

Mert a keresztről való beszéd bolondság ugyan azoknak, a kik elvesznek;
de nekünk, + kik megtartatunk, Istennek ereje.

Mert meg van írva: Elvesztem a bölcseknek bölcseségét és az
értelmeseknek értelmét elvetem.

Hol a bölcs? + hol az írástudó? hol e világnak vitázója? Nemde nem
bolondsággá tette-é Isten e világnak bölcseségét?

Mert minekutána az Isten bölcseségében nem ismerte meg a világ a
bölcseség által az Istent, tetszék az Istennek, hogy az igehirdetés
bolondsága által tartsa meg a hívőket.

Mert egyfelől a zsidók jelt kívánnak, másfelől a görögök bölcseséget
keresnek.

Mi pedig Krisztust prédikáljuk, mint megfeszítettet, a zsidóknak ugyan
botránkozást, + a görögöknek pedig bolondságot;

Ámde magoknak a hivatalosoknak, úgy zsidóknak, mint görögöknek
Krisztust, Istennek hatalmát és Istennek + bölcseségét.

Mert az Isten bolondsága bölcsebb az embereknél, és az Isten
erőtelensége erősebb az embereknél.

Mert tekintsétek csak a ti hivatástokat, atyámfiai, hogy nem sokan
hívattak bölcsek test szerint, nem sokan hatalmasak, nem sokan nemesek;

Hanem a világ bolondjait választotta ki magának az Isten, hogy
megszégyenítse a bölcseket; és a világ erőtleneit választotta ki magának
az Isten, hogy megszégyenítse az erőseket;

És a világ nemteleneit és megvetettjeit választotta ki magának az Isten,
és semmiket, hogy a valamiket megsemmisítse:

Hogy ne dicsekedjék ő előtte egy test sem.

Tőle vagytok pedig ti a Krisztus Jézusban, ki bölcseségül lőn nékünk
Istentől, és igazságul, szentségül + és váltságul:

Hogy, a mint meg van írva: A ki dicsekedik, az Úrban dicsekedjék.

2. Fejezet

Én is, mikor hozzátok mentem, atyámfiai, nem mentem, hogy nagy
ékesszólással, avagy bölcseséggel hirdessem néktek az Isten
bizonyságtételét.

Mert nem végeztem, hogy egyébről tudjak ti köztetek, mint a Jézus
Krisztusról, még pedig + mint megfeszítettről.

És én erőtlenség, félelem és nagy rettegés közt jelentem meg + ti
köztetek.

És az én beszédem és az én prédikálásom nem emberi bölcseségnek hitető
beszédiben állott, hanem léleknek és erőnek megmutatásában:

Hogy a ti hitetek ne emberek bölcseségén, hanem Istennek erején
nyugodjék.

Bölcseséget pedig a tökéletesek között szólunk; ámde nem e világnak, sem
e világ veszendő fejedelmeinek bölcseségét;

Hanem Istennek titkon való bölcseségét szóljuk, azt az elrejtetett,
melyet öröktől fogva elrendelt az Isten a mi dicsőségünkre;

Melyet e világ fejedelmei közül senki sem ismert, mert ha megismerték
volna, nem feszítették volna meg a dicsőség Urát.

Hanem, a mint meg van írva: A miket szem nem látott, fül nem hallott
és embernek szíve meg se gondolt, a miket Isten készített az őt
szeretőknek.

Nekünk azonban az Isten kijelentette az ő + Lelke által: mert a Lélek
mindeneket vizsgál, még az Istennek mélységeit is.

Mert kicsoda tudja az emberek közül az emberek dolgait, hanemha az
embernek lelke, a mely ő benne van? Azonképen az Isten dolgait sem
ismeri senki, hanemha az Istennek Lelke.

Mi pedig nem e világnak lelkét vettük, hanem az Istenből való Lelket;
hogy megismerjük azokat, a miket Isten ajándékozott nékünk.

Ezeket prédikáljuk is, nem oly beszédekkel, melyekre emberi bölcseség
tanít, hanem a melyekre a Szent Lélek tanít; lelkiekhez lelkieket
szabván.

Érzéki ember pedig nem foghatja meg az Isten Lelkének dolgait: mert +
bolondságok néki; meg sem értheti, mivelhogy lelkiképen ítéltetnek meg.

A lelki ember azonban mindent megítél, de ő senkitől sem ítéltetik meg.

Mert ki érte fel az Úrnak értelmét, hogy megoktathatná őt? Bennünk pedig
Krisztus értelme van.

3. Fejezet

Én sem szólhattam néktek, atyámfiai, mint lelkieknek, hanem mint
testieknek, mint a Krisztusban kisdedeknek.

Téjnek italával tápláltalak titeket és nem kemény eledellel, mert még
nem bírtátok volna meg, sőt még most sem bírjátok meg:

Mert még testiek vagytok; mert a mikor írigykedés, versengés és
visszavonás van köztetek, vajjon nem testiek vagytok-é és nem ember
szerint jártok-é?

Mert mikor egyik ezt mondja: Én Pálé vagyok; a másik meg: Én Apollósé
nem testiek vagytok-é?

Hát kicsoda Pál és kicsoda Apollós? Csak szolgák, kik által hívőkké
lettetek, és pedig a mint kinek-kinek az Úr adta.

Én plántáltam, Apollós öntözött; de + az Isten adja vala a növekedést.

Azért sem a ki plántál, nem valami, sem a ki öntöz; hanem a növekedést
adó Isten.

A plántáló pedig és az öntöző egyek; de mindenik a maga jutalmát veszi a
maga munkája szerint.

Mert Isten munkatársai vagyunk: Isten szántóföldje, Isten + épülete
vagytok.

Az Istennek nékem adott kegyelme szerint, mint bölcs építőmester,
fundamentomot + vetettem, de más épít reá. Kiki azonban meglássa mimódon
épít reá.

Mert más fundamentomot senki nem vethet azon kívül, a mely vettetett,
mely a Jézus Krisztus.

Ha pedig valaki aranyat, ezüstöt, drágaköveket, fát, szénát, pozdorját
épít rá erre a fundamentomra;

Kinek-kinek munkája nyilván lészen: mert ama nap megmutatja, mivelhogy
tűzben jelenik meg; és hogy kinek-kinek munkája minémű legyen, azt a tűz
próbálja meg.

Ha valakinek a munkája, a melyet ráépített, megmarad, jutalmát veszi.

Ha valakinek a munkája megég, kárt vall. Ő maga azonban megmenekül, de
úgy, mintha tűzön keresztül.

Nem tudjátok-é, hogy ti Isten temploma vagytok, és az Isten Lelke +
lakozik bennetek?

Ha valaki az Isten templomát megrontja, megrontja azt az Isten. Mert az
Istennek temploma szent, ezek vagytok ti.

Senki se csalja meg magát. Ha valaki azt hiszi, hogy bölcs ti köztetek e
világon, bolond legyen, hogy bölcscsé lehessen.

Mert e világ bölcsesége bolondság az Isten előtt. Mert meg van írva:
Megfogja a bölcseket az ő csalárdságukban.

És ismét: Ismeri az Úr a bölcsek gondolatait, hogy hiábavalók.

Azért senki se dicsekedjék emberekkel. Mert minden a tiétek.

Akár Pál, akár Apollós, akár Kéfás, akár világ, akár élet, akár halál,
akár jelenvalók, akár következendők, minden a tiétek.

Ti pedig Krisztusé, Krisztus pedig Istené.

4. Fejezet

Úgy tekintsen minket az ember, mint Krisztus szolgáit és Isten titkainak
+ sáfárait.

A mi pedig egyébiránt a sáfárokban megkívántatik, az, hogy mindenik
hívnek találtassék.

Rám nézve pedig igen csekély dolog, hogy ti tőletek ítéltessem meg, vagy
emberi ítéletnaptól; sőt magam sem ítélem meg magamat.

Mert semmit sem tudok magamra, de nem ebben vagyok megigazulva; a ki
ugyanis engem megítél, az Úr + az.

Azért idő előtt semmit se ítéljetek, míg el nem jő az Úr, a ki egyrészt
világra hozza + a sötétségnek titkait, másrészt megjelenti a szíveknek
tanácsait; és akkor mindenkinek az Istentől lészen a dícsérete.

Ezeket pedig, atyámfiai, példában szabtam magamra és Apollósra ti
érettetek, hogy rajtunk tanuljátok meg, hogy annakfelette a mi írva van,
nem kell bölcselkedni; hogy senki se fuvalkodjék fel az egyikért a másik
ellen.

Mert kicsoda különböztet meg téged? Mid van ugyanis, a mit nem kaptál
volna? Ha pedig úgy kaptad, mit dicsekedel, mintha nem kaptad volna?

Immár beteltetek, immár meggazdagodtatok, nálunk nélkül uralkodásra
jutottatok; vajha csakugyan uralkodásra jutottatok volna, hogy mi is
veletek egybe uralkodhatnánk.

Mert úgy vélem, hogy az Isten minket, az apostolokat, utolsókul
állított, mintegy halálra szántakul: mert + látványossága lettünk a
világnak, úgy angyaloknak, mint embereknek.

Mi bolondok a Krisztusért, ti pedig bölcsek a Krisztusban; mi erőtlenek,
ti pedig erősek; ti dicsőségesek, mi pedig gyalázatosak.

Mindezideig éhezünk is, szomjúhozunk is, mezítelenkedünk is,
bántalmaztatunk is, + bujdosunk is,

Fáradozunk is, tulajdon kezünkkel munkálkodván; ha szidalommal
illettetünk, + jót kívánunk; ha háborúságot szenvedünk, békességgel
tűrjük;

Ha gyaláztatunk, könyörgünk: szinte a világ szemetjévé lettünk,
mindeneknek söpredékévé egész mostanig.

Nem azért írom ezeket, hogy megszégyenítselek titeket, hanem mint
szerelmes gyermekeimet intelek.

Mert ha tízezer tanítómesteretek lenne is a Krisztusban, de nem sok
atyátok; mert tőlem vagytok a Krisztus Jézusban az evangyéliom által.

Kérlek azért titeket, legyetek az én követőim.

Azért küldtem hozzátok Timótheust, ki nékem szeretett és hű fiam az
Úrban, a ki eszetekbe juttatja néktek az én útaimat a Krisztusban, a
mint mindenütt, minden gyülekezetben tanítok.

De mintha el se mennék ti hozzátok, úgy felfuvalkodtak némelyek.

Pedig elmegyek hamarosan hozzátok, ha az úr akarándja; és megismerem a
felfuvalkodottaknak nem a beszédjét, hanem az erejét.

Mert nem beszédben áll az Istennek országa, hanem erőben.

Mit akartok? Vesszővel menjek-é hozzátok, avagy szeretettel és
szelídségnek lelkével?

5. Fejezet

Általában hallatszik köztetek paráznaság, még olyan paráznaság is, a
milyen a pogányok között sem említtetik, hogy valaki atyjának feleségét
elvegye.

És ti fel vagytok fuvalkodva, és nem keseredtetek meg inkább, hogy
kivettetnék közületek, a ki ezt a dolgot cselekedte.

Mert én távol lévén ugyan testben, de jelen lévén lélekben, már
elvégeztem, mintha jelen volnék, hogy azt, a ki ekként ezt cselekedte,

Ti és az én lelkem a mi Urunk Jézus Krisztusnak nevében egybegyűlvén, a
mi Urunk Jézus Krisztus hatalmával

Átadjuk az ilyent a Sátánnak a testnek veszedelmére, hogy a lélek
megtartassék az Úr Jézusnak ama napján.

Nem jó a ti dicsekedéstek. Avagy nem tudjátok-é, hogy egy kicsiny kovász
az egész tésztát megposhasztja.

Tisztítsátok el azért a régi kovászt, hogy legyetek új tésztává,
a minthogy kovász nélkül valók vagytok; mert hiszen a mi húsvéti
bárányunk, a Krisztus, megáldoztatott érettünk.

Azért ne régi kovászszal ünnepeljünk, sem rosszaságnak és gonoszságnak
kovászával, hanem tisztaságnak és igazságnak kovásztalanságában.

Azt írtam néktek ama levelemben, hogy paráznákkal ne társalkodjatok.

De nem általában e világ paráznáival, vagy csalóival, vagy ragadozóival,
vagy bálványimádóival; mert hiszen így ki kellene e világból mennetek.

Most azért azt írom néktek, hogy ne társalkodjatok azzal, ha valaki
atyafi létére parázna, vagy csaló, vagy bálványimádó, vagy szidalmazó,
vagy részeges, vagy ragadozó. Az ilyennel még együtt se egyetek.

Mert mi közöm ahhoz, hogy a kívülvalókról is ítéletet tegyek? avagy ti
nem a belüllévők fölött tesztek-é ítéletet?

A kívülvalókat pedig majd az Isten ítéli meg. Vessétek ki azért a
gonoszt magatok közül.

6. Fejezet

Merészel valaki közületek, ha peres dolga van a másikkal, az igaztalanok
előtt törvénykezni, és nem a szentek előtt?

Nem tudjátok-é, hogy a szentek a világot ítélik meg? És ha ti ítélitek
meg a világot, méltatlanok vagytok-é a legkisebb dolgokban való
ítéletekre?

Nem tudjátok-é, hogy angyalokat fogunk ítélni, nemhogy életszükségre
való dolgokat?

Azért ha életszükségre való dolgok felől van törvénykezéstek, a kik a
gyülekezetben legalábbvalók, azokat ültessétek le.

Megszégyenítéstekre mondom: Hát nincs ti köztetek egy bölcs ember sem, a
ki ítéletet tehetne az ő atyjafiai között?

Hanem atyafi atyafival törvénykezik, még pedig hitetlenek előtt?

Egyáltalán már az is gyarlóság ti bennetek, hogy törvénykeztek
egymással. Miért + nem szenveditek inkább a bántalmazást? Miért nem
tűritek inkább a kárt?

Sőt ti okoztok bántalmazást és kárt, még pedig atyátokfiainak.

Avagy nem tudjátok-é, hogy igazságtalanok nem örökölhetik Istennek
országát? Ne tévelyegjetek; se paráznák, se bálványimádók, se
házasságtörők, se pulyák, se férfiszeplősítők,

Se lopók, se telhetetlenek, se részegesek, se szidalmazók, se ragadozók
nem örökölhetik az Isten országát.

Ilyenek voltatok pedig némelyek, de megmosattattatok + de
megszenteltettetek, de megigazíttattatok az Úr Jézusnak nevében és a mi
Istenünk Lelke által.

Minden szabad nékem, de nem minden használ; minden szabad nékem, de én
nem adatom valakinek hatalma alá.

Az eledelek a hasnak és a has az eledeleknek rendeltetett. Az
Isten pedig mind ezt, mind amazokat eltörli. A test azonban nem a
paráznaságnak + rendeltetett, hanem az Úrnak, és az Úr a testnek.

Az Isten pedig az Urat is feltámasztotta, minket is feltámaszt az ő
hatalma által.

Nem tudjátok-é, hogy a ti testeitek a Krisztusnak tagjai? Elszakítva hát
a Krisztus tagjait, paráznának tagjaivá tegyem? Távol legyen.

Avagy nem tudjátok-é, hogy a ki a paráznával egyesül, egy test vele?
Mert ketten lesznek, úgymond, egy testté.

A ki pedig az Úrral egyesül, egy lélek ő vele.

Kerüljétek a paráznaságot. Minden bűn, melyet az ember cselekszik, a
testen kívül van, de a ki paráználkodik, a maga teste ellen vétkezik.

Avagy nem tudjátok-é, hogy a ti testetek a bennetek lakozó Szent
Léleknek temploma, a melyet Istentől nyertetek; és nem a magatokéi +
vagytok?

Mert áron vétettetek meg; dicsőítsétek + azért az Istent a ti
testetekben és lelketekben, a melyek az Istenéi.

7. Fejezet

A mik felől pedig írtatok nékem, jó a férfiúnak asszonyt nem illetni.

De a paráznaság miatt minden férfiúnak tulajdon felesége legyen, és
minden asszonynak tulajdon férje.

A feleségének adja meg a férj a köteles jóakaratot; hasonlóképen a
feleség is a férjének.

A feleség nem ura a maga testének, hanem a férje; hasonlóképen a férj
sem ura a maga testének, hanem a felesége.

Ne foszszátok meg egymást, hanemha egyenlő akaratból bizonyos ideig,
hogy ráérjetek a bőjtölésre és az imádkozásra, azután ismét együvé
térjetek, hogy a Sátán meg nem kísértsen titeket, mivelhogy magatokat
meg nem tartóztathatjátok.

Ezt pedig kedvezésképen mondom, nem parancsolat szerint.

Mert szeretném, ha minden ember úgy volna, mint én magam is; de kinek
kinek tulajdon kegyelmi ajándéka vagyon Istentől, egynek így, másnak
pedig úgy.

Mondom pedig a nem házasoknak és az özvegyasszonyoknak, hogy jó nékik,
ha úgy maradhatnak, mint én is.

De ha magukat meg nem tartóztathatják, házasságban éljenek: mert jobb
házasságban élni, mint égni.

Azoknak pedig, a kik házasságban vannak, hagyom nem én, hanem az Úr,
hogy az asszony + férjétől el ne váljék.

Hogyha pedig elválik is, maradjon házasság nélkül, vagy béküljön meg
férjével; és a férj se bocsássa el a feleségét.

Egyebeknek pedig én mondom, nem az Úr: Ha valamely atyafinak hitetlen
felesége van, és ez vele akar lakni, el ne bocsássa azt.

És a mely asszonynak hitetlen férje van, és ez vele akar lakni, el ne
bocsássa azt.

Mert meg van szentelve a hitetlen férj az ő feleségében, és meg
van szentelve a hitetlen asszony az ő férjében, mert különben a ti
gyermekeitek tisztátalanok volnának, most pedig szentek.

Ha pedig a hitetlen elválik, ám váljék el; nem vettetett szolgaság alá a
keresztyén férfiú, vagy asszony az ilyen dolgokban. De békességre hívott
minket az Isten.

Mert mit tudod, te asszony ha megmentheted-e a férjedet; vagy mit tudod,
te férfiú, ha megmentheted-e a feleségedet?

Csak a mint kinek-kinek adta az Isten, a mint kit-kit elhívott az Úr,
úgy járjon. És minden gyülekezetben ekképen rendelkezem.

Körülmetélten hivatott el valaki? ne fedezze el azt; körülmetéletlenül
hivatott el valaki? me metélkedjék körül.

A körülmetélkedés semmi, a körülmetéletlenség is semmi: hanem Isten
parancsolatainak megtartása.

Kiki a mely hivatásban hívatott el, abban maradjon.

Szolgai állapotban hivattattál el? Ne gondolj vele, sőt ha szabad
lehetsz is, inkább élj azzal.

Mert az Úrban elhívott szolga az Úrnak szabadosa; hasonlóképen a ki
szabadságban hívatott el, + Krisztusnak szolgája.

Áron vétettetek meg, ne legyetek embereknek szolgái.

Kiki a miben elhívatott, atyámfiai, abban maradjon meg az Isten előtt.

A hajadonok felől nincs ugyan parancsolatom az Úrtól, de tanácsot adok
úgy, mint a ki irgalmasságot nyertem az Úrtól, hogy hitelreméltó legyek.

Úgy ítélem azért, hogy jó ez a jelenvaló szükség miatt, hogy tudniillik
jó az embernek úgy maradni.

Feleséghez köttettél? Ne keress elválást. Megszabadultál feleségedtől?
Ne keress feleséget.

De ha veszel is feleséget, nem vétkezel; és ha férjhez megy is a
hajadon, nem vétkezik; de az ilyeneknek háborúságuk lesz a testben. Én
pedig kedveznék néktek.

Ezt pedig azért mondom, atyámfiai, mert az idő rövidre van szabva
ezentúl, azért a kiknek van is feleségök, úgy legyenek, mintha nem
volna.

És a kik sírnak, mintha nem sírnának; és a kik vígadnak, mintha nem
vígadnának; a kik vesznek, mintha semmijök sem volna.

És a kik élnek e világgal, mintha nem élnének: mert elmúlik e világnak
ábrázatja.

Azt akarnám pedig, hogy ti gond nélkül legyetek. A ki házasság nélkül
van, arra visel gondot, a mi az Úré, mimódon kedveskedhessék az Úrnak;

A ki pedig feleséget vett, a világiakra visel gondot, mimódon
kedveskedhessék a feleségének.

Különbözik egymástól az asszony és a hajadon. A ki nem ment férjhez,
az Úr dolgaira visel gondot, hogy szent legyen mind testében, mind
lelkében; a ki pedig férjhez ment, a világiakra visel gondot, mimódon
kedveskedhessék a férjének.

Ezt pedig a ti hasznotokra mondom; nem hogy tőrt vessek néktek,
hanem hogy illendőképen és állhatatosan ragaszkodjatok az Úrhoz
háboríthatatlanul.

De ha valaki szégyennek tartja az ő hajadon leányára, hogy virágzó
idejét múlja, és úgy kell történnie, a mit akar, azt cselekedje, nem
vétkezik; menjenek férjhez.

A ki pedig szilárdan áll a szívében és a szükség nem kényszeríti,
hatalma pedig van a tulajdon akarata fölött, és azt végezte el szívében,
hogy megtartja hajadon leányát, jól cselekszi.

Azért, a ki férjhez adja, az is jól cselekszi, de a ki nem adja férjhez,
még jobban + cselekszi.

Az asszonyt törvény köti, míg férje él, de ha férje meghal, szabadon
férjhez mehet, a kihez akar, csakhogy az + Úrban.

De boldogabb, ha úgy marad, az én véleményem szerint; pedig hiszem, hogy
bennem is Istennek lelke van.

8. Fejezet

A bálványáldozatok felől pedig tudjuk, hogy mindnyájunknak van
ismeretünk. Az ismeret felfuvalkodottá tesz, a szeretet pedig épít.

Ha pedig valaki azt hiszi, hogy tud valamit, még semmit sem ismer úgy, a
mint ismernie kell.

Hanem ha valaki az Istent szereti, az ismertetik ő tőle.

Tehát a bálványáldozati hús evése felől tudjuk, hogy egy bálvány sincs a
világon, és hogy Isten sincs senki más, hanem csak + egy.

Mert ha vannak is úgynevezett istenek akár az égben, akár a földön, a
minthogy van sok isten és sok úr;

Mindazáltal nekünk egy Istenünk van, az Atya, a kitől van a mindenség,
mi is ő benne; és egy + Urunk, a Jézus Krisztus, a ki által van a
mindenség, mi is ő általa.

De nem mindenkiben van meg ez az ismeret; sőt némelyek a bálvány felől
való lelkiismeretök szerint mind mai napig mint bálványáldozatot eszik,
és az ő lelkiismeretök, mivelhogy erőtelen, + megfertőztetik.

Pedig az eledel nem tesz minket kedvesekké Isten előtt; mert ha eszünk
is, nem leszünk gazdagabbak; ha nem eszünk is, nem leszünk szegényebbek.

De meglássátok, hogy ez a ti szabadságtok valamiképen botránkozásukra ne
legyen az erőteleneknek.

Mert ha valaki meglát téged, a kinek ismereted van, hogy a
bálványtemplomnál vendégeskedel, annak lelkiismerete, mivelhogy
erőtelen, nem arra indíttatik-é, hogy megegye a bálványáldozatot?

És a te ismereted miatt elkárhozik a te erőtelen atyádfia, a kiért
Krisztus meghalt.

Így aztán, mikor az atyafiak ellen vétkeztek, és az ő erőtelen
lelkiismeretüket megsértitek, a Krisztus ellen vétkeztek.

Annakokáért, ha eledel botránkoztatja meg az én atyámfiát, inkább soha
sem eszem húst, hogy az én atyámfiát meg ne + botránkoztassam.

9. Fejezet

Nem vagyok-é apostol? Nem vagyok-é szabad? Nem láttam-é Jézus Krisztust,
a mi Urunkat? Nem az én munkám vagytok-é + ti az Úrban?

Ha egyebeknek nem vagyok apostoluk, de bizony néktek az vagyok, mert az
én apostolságomnak pecsétje az Úrban ti vagytok.

Ez az én védelmem azok ellenében, a kik vádolnak engem.

Nincsen-é arra jogunk, hogy együnk és igyunk?

Nincsen-é arra jogunk, hogy keresztyén feleségünket magunkkal hordozzuk,
mint a többi apostolok is és az Úrnak atyjafiai és Kéfás?

Avagy csak nekem és Barnabásnak nincs-é jogunk, hogy ne dolgozzunk?

Kicsoda katonáskodik valaha a maga zsoldján? Kicsoda plántál szőlőt, és
nem eszik annak gyümölcséből? Vagy kicsoda legeltet nyájat, és nem eszik
a nyájnak tejéből?

Vajjon emberi módon beszélem-é ezeket? vagy nem ezeket mondja-é a
törvény is?

Mert a Mózes törvényében meg van írva: Ne kösd fel a nyomtató ökörnek
száját. Avagy az ökrökre van-é az Istennek gondja?

Avagy nem érettünk mondja-é általában? Mert mi érettünk íratott meg,
hogy a ki szánt, reménység alatt kell szántania, és a ki csépel, az ő
reménységében részesnek lennie reménység alatt.

Ha mi néktek a lelkieket vetettük, + nagy dolog-é, ha mi a ti testi
javaitokat aratjuk?

Ha egyebek részesülnek a ti javaitokban, mért nem inkább mi? De + mi nem
éltünk e szabadsággal; hanem mindent eltűrünk, hogy valami akadályt ne
gördítsünk a Krisztus evangyélioma elé.

Nem tudjátok-é, hogy a kik a szent dolgokban munkálkodnak, a szent
helyből élnek, és a kik az oltár körül forgolódnak, az oltárral együtt
veszik el részüket?

Ekképen rendelte az Úr is, hogy a kik az evangyéliomot hirdetik, az
evangyéliomból éljenek.

De én ezek közül egygyel sem éltem. Nem azért írtam azonban ezeket,
hogy velem is így történjék, mert jobb nékem meghalnom, hogysem valaki
hiábavalóvá tegye az én dicsekedésemet.

Mert ha az evangyéliomot hirdetem, nem dicsekedhetem, mert szükség
kényszerít engem. Jaj ugyanis nékem, ha az evangyéliomot nem hirdetem.

Mert ha akaratom szerint mívelem ezt, jutalmam van; ha pedig akaratom
nélkül, sáfársággal + bízattam meg.

Micsoda tehát az én jutalmam? Hogy prédikálásommal ingyenvalóvá tegyem
a Krisztus evangyéliomát, hogy ne használjam ki ama + szabadságomat az
evangyéliom hirdetésénél.

Mert én, noha mindenkivel szemben szabad vagyok, magamat mindenkinek
szolgájává tettem, hogy a többséget megnyerjem.

És a zsidóknak zsidóvá lettem, hogy zsidókat nyerjek meg; a törvény
alatt valóknak törvény alatt valóvá, hogy a törvény alatt valókat
megnyerjem;

A törvény nélkül valóknak törvénynélkülivé, noha nem vagyok Isten
törvénye nélkül, hanem Krisztus törvényében való, hogy törvény nélkül
valókat nyerjek meg.

Az erőtleneknek erőtelenné lettem, hogy az erőteleneket megnyerjem.
Mindeneknek mindenné + lettem, hogy minden módon megtartsak némelyeket.

Ezt pedig az evangyéliomért mívelem, hogy részestárs legyek abban.

Nem tudjátok-é, hogy a kik versenypályán futnak, mindnyájan futnak
ugyan, de egy veszi el a jutalmat? Úgy fussatok, hogy elvegyétek.

Mindaz pedig a ki pályafutásban tusakodik, mindenben magatűrtető azok
ugyan, hogy romlandó koszorút nyerjenek, mi pedig + romolhatatlant.

Én azért úgy futok, mint nem bizonytalanra; úgy viaskodom, mint a ki nem
levegőt vagdos;

Hanem megsanyargatom testemet és szolgává teszem; hogy míg másoknak
prédikálok, magam valami módon méltatlanná ne legyek.

10. Fejezet

Nem akarom pedig, hogy ne tudjátok, atyámfiai, hogy a mi atyáink
mindnyájan a felhő alatt voltak, és mindnyájan + a tengeren mentek
által;

És mindnyájan Mózesre keresztelkedtek meg a felhőben és a tengerben;

És mindnyájan egy lelki eledelt ettek;

És mindnyájan egy lelki italt ittak, mert ittak a lelki kősziklából, a
mely követi vala őket, e kőszikla pedig Krisztus volt.

De azoknak többségét nem kedvelé az Isten, mert elhullának a pusztában.

Ezek pedig példáink lőnek, hogy mi ne kívánjunk gonosz dolgokat, a
miképen azok kívántak.

Se bálványimádók ne legyetek, mint azok közül némelyek, a mint meg van
írva: Leüle a nép enni és inni, és felkelének + játszani.

Se pedig ne paráználkodjunk mint azok közül paráználkodtak némelyek, és
elestek egy napon huszonháromezeren.

Se a Krisztust ne kísértsük, a mint közülök kísértették némelyek, és
elveszének a kígyók miatt.

Se pedig ne zúgolódjatok, miképen ő közülök zúgolódának némelyek, és
elveszének a pusztító által.

Mindezek pedig példaképen estek rajtok; megírattak pedig a mi
tanulságunkra, a kikhez az időknek vége elérkezett.

Azért a ki azt hiszi, hogy áll, meglássa, hogy el ne essék.

Nem egyéb, hanem csak emberi kísértés esett rajtatok: de hű az Isten,
a ki nem hágy titeket feljebb kísértetni, mint elszenvedhetitek;
sőt a kísértéssel egyetemben a kimenekedést is megadja majd, hogy
elszenvedhessétek.

Azért szerelmeseim, kerüljétek a bálványimádást.

Mint okosokhoz szólok, ítéljétek meg ti a mit mondok.

A hálaadásnak pohara, a melyet megáldunk, nem a Krisztus vérével való
közösségünk-é? A kenyér, a melyet megszegünk, + nem a Krisztus testével
való közösségünk-é?

Mert egy a kenyér, egy test vagyunk sokan; mert mindnyájan az egy
kenyérből részesedünk.

Tekintsétek meg a test szerint való Izráelt! A kik az áldozatokat eszik,
avagy nincsenek-é közösségben az oltárral?

Mit mondok tehát? Hogy a bálvány valami, vagy hogy a bálványáldozat
valami?

Sőt, hogy a mit a pogányok áldoznak, ördögöknek áldozzák és nem
Istennek; nem akarom pedig, hogy ti az ördögökkel legyetek közösségben.

Nem ihatjátok az Úr poharát és az ördögök poharát; nem lehettek az Úr
asztalának és az ördögök asztalának részesei.

Vagy haragra ingereljük az Urat? avagy erősebbek vagyunk-é nálánál?

Minden szabad nékem, de nem minden használ; minden szabad nékem, de nem
minden épít.

Senki ne keresse, a mi az övé, hanem kiki azt, a mi a másé.

Mindent, a mit a mészárszékben árulnak, megegyetek, semmit sem
tudakozódván a lelkiismeret miatt.

Mert az Úré a föld és annak teljessége.

Ha pedig valaki meghív titeket a hitetlenek közül és el akartok menni,
mindent, a mit elétek hoznak, megegyetek, semmit sem tudakozódván a
lelkiismeret miatt.

De ha valaki ezt mondja néktek: Egy bálványáldozati hús, ne egyétek meg
a miatt, a ki megjelentette, és a lelkiismeretért; mert az Úré a föld és
annak teljessége.

De nem a tulajdon lelkiismeretet értem, hanem a másikét. Mert miért
kárhoztassa az én szabadságomat a más lelkiismerete?

Ha pedig én hálaadással veszek részt, miért káromoltatom azért, a miért
én hálákat adok?

Azért akár esztek, akár isztok, akármit cselekesztek, mindent az Isten
dicsőségére míveljetek.

Meg ne botránkoztassátok se a zsidókat, se a görögöket, se az Isten
gyülekezetét.

Miképen én is mindenkinek mindenben kedvében járok, nem keresvén a magam
hasznát, hanem a sokaságét, hogy megtartassanak.

11. Fejezet

Legyetek az én követőim, mint én is a Krisztusé.

Dícsérlek pedig titeket atyámfiai, hogy én rólam mindenben
megemlékeztek, és a miképen meghagytam néktek, rendeléseimet
megtartjátok.

Akarom pedig, hogy tudjátok, hogy minden férfiúnak feje a Krisztus; az
asszonynak feje pedig a férfiú a Krisztusnak feje pedig az + Isten.

Minden férfiú, a ki befedett fővel imádkozik avagy prófétál, megcsúfolja
az ő fejét.

Minden asszony pedig, a ki befedetlen fővel imádkozik avagy prófétál,
megcsúfolja az ő fejét, mert egy és ugyanaz, mintha megnyiretett volna.

Mert ha az asszony nem fedi be fejét, nyiretkezzék is meg, hogy ha pedig
éktelen dolog asszonynak megnyiretkezni, vagy megberetváltatni, fedezze
be az ő fejét.

Mert a férfiúnak nem kell befednie az ő fejét, mivel ő az Istennek képe
és dicsősége; de az asszony a férfiú dicsősége.

Mert nem a férfiú van az asszonyból, hanem az asszony a férfiúból.

Mert nem is a férfiú teremtetett az asszonyért, hanem az asszony a
férfiúért.

Ezért kell az asszonynak hatalmi jelt viselni a fején az angyalok miatt.

Mindazáltal sem férfiú nincs asszony nélkül, sem asszony férfiú nélkül
az Úrban.

Mert a miképen az asszony a férfiúból van, azonképen a férfiú is az
asszony által, az egész pedig az Istentől.

Magatokban ítéljétek meg: illendő dolog-é asszonynak fedetlen fővel
imádni az Istent?

Avagy maga a természet is nem arra tanít-é titeket, hogy ha a férfiú
nagy hajat visel, csúfsága az néki?

Az asszonynak pedig, ha nagy haja van, ékesség az néki; mert a haj
fátyol gyanánt adatott néki.

Ha pedig valakinek tetszik versengeni, nekünk olyan szokásunk nincsen,
sem az Isten gyülekezeteinek.

Ezt pedig tudtotokra adván, nem dícsérlek, hogy nem haszonnal, hanem
kárral gyűltök egybe.

Mert először is, mikor egybegyűltök a gyülekezetben, hallom hogy
szakadások vannak köztetek; és valami részben hiszem is.

Mert szükség, hogy szakadások is legyenek köztetek, hogy a kipróbáltak
nyilvánvalókká legyenek + ti köztetek.

Mikor tehát egybegyűltök egyazon helyre, nincs úrvacsorájával való élés:

Mert kiki az ő saját vacsoráját veszi elő az evésnél; és némely éhezik,
némely pedig dőzsöl.

Hát nincsenek-é házaitok az evésre és ivásra? Avagy az Isten
gyülekezetét vetitek-é meg, és azokat szégyenítitek-é meg, a kiknek
nincsen? Mit mondjak néktek? Dícsérjelek-é titeket ebben? Nem dícsérlek.

Mert én az Úrtól vettem, a mit néktek előtökbe is adtam: hogy az Úr
Jézus + azon az éjszakán, melyen elárultaték, vette a kenyeret,

És hálákat adván, megtörte és ezt monda: Vegyétek, egyétek! Ez az
én testem, mely ti érettetek megtöretik; ezt cselekedjétek az én
emlékezetemre.

Hasonlatosképen a pohárt is vette, minekutána vacsorált volna,
ezt mondván: E pohár amaz új testamentom az én vérem által; ezt
cselekedjétek, valamennyiszer isszátok az én emlékezetemre.

Mert valamennyiszer eszitek e kenyeret és isszátok e pohárt, az Úrnak
halálát hirdessétek, a míg eljövend.

Azért a ki méltatlanul eszi e kenyeret, vagy issza az Úrnak poharát,
vétkezik az Úr teste és vére ellen.

Próbálja meg azért az ember magát, és úgy egyék abból a kenyérből, és
úgy igyék abból a pohárból,

Mert a ki méltatlanul eszik és iszik, ítéletet eszik és iszik magának,
mivelhogy nem becsüli meg az Úrnak testét.

Ezért van ti köztetek sok erőtlen és beteg, és alusznak sokan.

Mert ha mi ítélnők magunkat, nem ítéltetnénk el.

De mikor ítéltetünk, az az Úrtól taníttatunk, hogy a világgal együtt el
ne kárhoztassunk.

Azért atyámfiai, mikor egybegyűltök az evésre, egymást megvárjátok.

Ha pedig valaki éhezik, otthon egyék, hogy ítéletre ne gyűljetek egybe.
A többire nézve, majd ha hozzátok megyek, rendelkezem.

12. Fejezet

A lelki ajándékokra nézve pedig nem akarom, atyámfiai, hogy tudatlanok
legyetek.

Tudjátok, hogy pogányok voltatok, vitetvén, a mint vitettetek, a néma
bálványokhoz.

Azért tudtotokra adom néktek, hogy senki, a ki Istennek Lelke által
szól, ne mondja Jézust átkozottnak; és + senki sem mondhatja Úrnak
Jézust, hanem csak a Szent Lélek által.

A kegyelmi ajándékokban pedig különbség van, de ugyanaz a Lélek.

A szolgálatokban is különbség van, de ugyanaz az Úr.

És különbség van a cselekedetekben is, de ugyanaz az Isten, a ki
cselekszi mindezt mindenkiben.

Mindenkinek azonban haszonra adatik a Léleknek kijelentése.

Némelyiknek ugyanis bölcseségnek beszéde adatik a Lélek által; másiknak
pedig tudománynak + beszéde ugyanazon Lélek szerint;

Egynek hit ugyanazon Lélek által; másnak pedig gyógyítás ajándékai azon
egy Lélek által;

Némelyiknek csodatévő erőknek munkái; némelyiknek meg prófétálás;
némelyiknek pedig lelkeknek megítélése; + másiknak nyelvek nemei; másnak
pdig nyelvek magyarázása;

De mindezeket egy és ugyanaz a Lélek cselekszi, osztogatván mindenkinek
külön, a mint akarja.

Mert a miképen a test egy és sok tagja van, az egy testnek tagjai pedig,
noha sokan vannak, mind + egy test, azonképen a Krisztus is.

Mert hiszen egy Lélek által mi mindnyájan egy testté kereszteltettünk
meg, akár zsidók, akár görögök, akár szolgák, akár szabadok; és
mindnyájan egy Lélekkel itattattunk meg.

Mert a test sem egy tag, hanem sok.

Ha ezt mondaná a láb: mivelhogy nem kéz vagyok, nem vagyok a testből
való avagy nem a testből való-é azért?

És ha a fül ezt mondaná: mivelhogy nem vagyok szem, nem vagyok a testből
való avagy nem a testből való-é azért?

Ha az egész test szem, hol a hallás? ha az egész hallás, hol a szaglás?

Most pedig az Isten elhelyezte a tagokat a testben egyenként mindeniket,
a mint akarta.

Ha pedig az egész egy tag volna hol volna a test?

Így azonban sok tag van ugyan, de egy test.

Nem mondhatja pedig a szem a kéznek: Nincs rád szükségem; vagy viszont a
fej a lábaknak: Nem kelletek nékem.

Sőt sokkal inkább, a melyek a test legerőtelenebb tagjainak látszanak,
azok igen szükségesek:

És a melyeket a test tisztességtelenebb tagjainak tartunk, azoknak
nagyobb tisztességet tulajdonítunk; és a melyek éktelenek bennünk, azok
nagyobb ékességben részesülnek;

A melyek pedig ékesek bennünk, azoknak nincs erre szükségök. De az Isten
szerkeszté egybe a testet, az alábbvalónak nagyobb tisztességet adván,

Hogy ne legyen hasonlás a testben, hanem ugyanarról gondoskodjanak
egymásért a tagok.

És akár szenved egy tag, vele együtt szenvednek a tagok mind; akár
tisztességgel illettetik egy tag, vele együtt örülnek a tagok mind.

Ti pedig a Krisztus teste vagytok, és tagjai rész szerint.

És pedig némelyeket rendelt az Isten az anyaszentegyházban először
apostolokul, másodszor prófétákul, harmadszor tanítókul; azután
csodatévő erőket, aztán gyógyításnak ajándékait, gyámolokat,
kormányokat, nyelvek nemeit.

Avagy mindnyájan apostolok-é? Vagy mindnyájan próféták-é? Avagy
mindnyájan tanítók-é? Vagy mindnyájan csodatévő erők-é?

Avagy mindnyájoknak van-é gyógyításra való ajándéka? Vagy mindnyájan
szólnak-é nyelveken? Vagy mindnyájan magyaráznak-é?

Igyekezzetek pedig a hasznosabb ajándékokra. És ezenfelül még egy
kiváltképen való útat mutatok néktek.

13. Fejezet

Ha embereknek vagy angyaloknak nyelvén szólok is, szeretet pedig nincsen
én bennem, olyanná lettem, mint a zengő ércz vagy pengő czimbalom.

És ha jövendőt tudok is mondani, és minden titkot és minden tudományt
ismerek is; és ha egész hitem + van is, úgyannyira, hogy hegyeket
mozdíthatok ki helyökről, szeretet pedig nincsen én bennem, semmi
vagyok.

És ha vagyonomat mind felétetem is, és ha testemet tűzre adom is,
szeretet pedig nincsen én bennem, semmi hasznom abból.

A szeretet hosszútűrő, kegyes; a szeretet nem irígykedik, a szeretet nem
kérkedik, nem fuvalkodik fel.

Nem cselekszik éktelenül, nem keresi a maga hasznát, nem gerjed haragra,
nem rójja fel a gonoszt,

Nem örül a hamisságnak, de együtt örül az igazsággal;

Mindent elfedez, mindent hiszen, mindent remél, mindent eltűr.

A szeretet soha el nem fogy: de legyenek bár jövendőmondások,
eltöröltetnek; vagy akár nyelvek, megszünnek; vagy akár ismeret,
eltöröltetik.

Mert rész szerint van bennünk az ismeret, rész szerint a prófétálás:

De mikor eljő a teljesség, a rész szerint való eltöröltetik.

Mikor gyermek valék, úgy szóltam, mint gyermek, úgy gondolkodtam, mint
gyermek, úgy értettem, mint gyermek: minekutána pedig férfiúvá lettem,
elhagytam a gyermekhez illő dolgokat.

Mert most tükör által homályosan látunk, akkor pedig színről színre;
most rész szerint van bennem az ismeret, akkor pedig úgy ismerek majd, a
mint én is megismertettem.

Most azért megmarad a hit, remény, szeretet, e három; ezek között pedig
legnagyobb a szeretet.

14. Fejezet

Kövessétek a szeretetet, kívánjátok a lelki ajándékokat, leginkább
pedig, hogy + prófétáljatok.

Mert a ki nyelveken szól, nem embernek szól, hanem az Istennek; mert
senki sem érti, hanem lélekben beszél titkos dolgokat.

A ki pedig prófétál, embereknek beszél épülésére, intésre és
vígasztalásra.

A ki nyelveken szól, magát építi; de a ki prófétál, a gyülekezetet
építi.

Szeretném ugyanis, ha mindnyájan szólnátok nyelveken, de inkább, hogy
prófétálnátok; mert nagyobb a próféta, mint nyelveken szóló, + kivévén,
ha megmagyarázza, hogy a gyülekezet épüljön.

Ha már most, atyámfiai, hozzátok megyek, és nyelveken szólok, mit
használok néktek, ha vagy kijelentésben, vagy ismeretben, vagy
prófétálásban, vagy tanításban nem szólok hozzátok?

Hiszen ha az élettelen hangszerek, akár fuvola, akár czitera, nem adnak
megkülönböztethető hangokat, mimódon ismerjük meg, a mit fuvoláznak vagy
cziteráznak?

Mert ha a trombita bizonytalan zengést tészen, kicsoda készül a harczra?

Azonképen ti is, ha érthető nyelven nem beszéltek, mimódon értik meg, a
mit szóltok? Csak a levegőbe fogtok beszélni.

Példa mutatja, oly sokféle szólás van a világon, és azok közül egy sem
érthetetlen.

Hogyha azért nem tudom a szónak értelmét, a beszélőnek idegen leszek, és
a beszélő is idegen előttem.

Azonképen ti is, minthogy lelki ajándékokat kívántok, a gyülekezet
építésére igyekezzetek, hogy gyarapodjatok.

Azért a ki nyelveken szól, imádkozzék, hogy megmagyarázza.

Mert ha nyelvvel könyörgök, a lelkem könyörög, de értelmem
gyümölcstelen.

Hogy van hát? Imádkozom a lélekkel, de imádkozom az értelemmel is;
énekelek a lélekkel, de énekelek az értelemmel is.

Mert ha lélekkel mondasz áldást, az ott lévő avatatlan miképen fog a te
hálaadásodra Áment mondani, mikor nem tudja, mit beszélsz?

Mert jóllehet, te szépen mondasz áldást, de más nem épül abból.

Hálát adok az én Istenemnek, hogy mindnyájatoknál inkább tudok nyelveken
szólni;

De a gyülekezetben inkább akarok öt szót szólani értelemmel, hogy
egyebeket is tanítsak, hogy nem mint tízezer szót nyelveken.

Atyámfiai, ne legyetek gyermekek, értelemben; hanem a gonoszságban
legyetek gyermekek, + értelemben pedig érettek legyetek.

A törvényben meg van írva: Idegen nyelveken és idegen ajkakkal szólok e
népnek, és így sem hallgatnak rám, azt mondja az Úr.

A nyelvek tehát jelül vannak, nem a hívőknek, hanem a hitetleneknek; a
prófétálás pedig nem a hitetleneknek, hanem a hívőknek.

Azért ha az egész gyülekezet egybegyűl és mindnyájan nyelveken szólnak,
bemenvén az idegenek vagy hitetlenek, nem azt mondják-é, hogy őrjöngtök?

De ha mindnyájan prófétálnak és bemegy egy hitetlen, vagy avatatlan, az
mindenektől megfeddetik, mindenektől megítéltetik,

És ilyen módon az ő szívének titkai nyilvánvalókká lesznek; és így
arczra borulva imádja az Istent, hirdetvén, hogy bizonynyal az Isten
lakik ti bennetek.

Hogy van hát atyámfiai? Mikor egybegyűltök, mindeniteknek van zsoltára,
tanítása, + nyelve, kijelentése, magyarázata. Mindenek épülésre
legyenek.

Ha valaki nyelveken szól, kettő vagy legfeljebb három legyen, mégpedig
egymás után; és egy magyarázza meg:

Ha pedig nincsen magyarázó, hallgasson a gyülekezetben; hanem magának
szóljon és az Istennek.

A próféták pedig ketten vagy hárman beszéljenek; és a többiek ítéljék
meg.

De ha egy másik ott ülő vesz kijelentést, az első hallgasson.

Mert egyenként mindnyájan prófétálhattok, hogy mindenki tanuljon, és
mindenki vígasztalást vegyen;

És a prófétalelkek engednek a prófétáknak;

Mert az Isten nem a visszavonásnak, hanem a békességnek Istene; miként a
szentek minden gyülekezetében.

A ti asszonyaitok hallgassanak a gyülekezetekben, mert nincsen
megengedve nékik, hogy szóljanak; hanem engedelmesek legyenek, + a mint
a törvény is mondja.

Hogyha pedig tanulni akarnak valamit, kérdezzék meg otthon az ő
férjüket; mert éktelen dolog asszonynak szólni a gyülekezetben.

Avagy ti tőletek származott-é az Isten beszéde, avagy csak hozzátok
jutott el?

Ha valaki azt hiszi, hogy ő próféta, vagy lelki ajándék részese, vegye
eszébe, hogy a miket néktek írok, az Úr rendeletei azok.

A ki pedig tudatlan, legyen tudatlan.

Azért atyámfiai törekedjetek prófétálásra, és a nyelveken szólást se
tiltsátok.

Mindenek ékesen és jó renddel legyenek.

15. Fejezet

Eszetekbe juttatom továbbá, atyámfiai, az evangyéliomot, melyet
hirdettem néktek, melyet be + is vettetek, melyben állotok is,

A mely által üdvözültök is, ha megtartjátok, a minémű beszéddel
hirdettem néktek, hacsak nem hiába lettetek hívőkké.

Mert azt adtam előtökbe főképen, a mit én is úgy vettem, hogy a Krisztus
meghalt a mi bűneinkért + az írások szerint;

És hogy eltemettetett; és hogy feltámadott a harmadik napon az írások
szerint;

És hogy megjelent Kéfásnak; azután a + tizenkettőnek;

Azután megjelent több mint ötszáz atyafinak egyszerre, kik közül a
legtöbben mind máig élnek, némelyek azonban el is aludtak;

Azután megjelent Jakabnak; azután mind az apostoloknak;

Legutolszor pedig mindenek között, mint egy idétlennek, nékem is
megjelent.

Mert én vagyok a legkisebb az apostolok között, ki nem vagyok
méltó, hogy apostolnak neveztessem, mert háborgattam az Istennek +
anyaszentegyházát.

De Isten kegyelme által vagyok, a mi vagyok; és az ő hozzám való
kegyelme + nem lőn hiábavaló sőt többet munkálkodtam, mint azok
mindnyájan de nem én, hanem az Istennek velem való kegyelme.

Akár én azért, akár azok, így prédikálunk, és így lettetek ti hívőkké.

Ha azért Krisztusról hirdettetik, hogy a halottak közül feltámadott,
mimódon mondják némelyek ti köztetek, hogy nincsen halottak feltámadása?

Mert ha nincsen halottak feltámadása, akkor Krisztus sem támadott fel.

Ha pedig Krisztus fel nem támadott, akkor hiábavaló a mi prédikálásunk,
de hiábavaló a ti hitetek is.

Sőt az Isten hamis bizonyságtevőinek is találtatunk, mivelhogy az Isten
felől bizonyságot tettünk, hogy feltámasztotta a Krisztust; a kit nem
támasztott fel, ha csakugyan nem támadnak fel a halottak.

Mert ha a halottak fel nem támadnak, a Krisztus sem támadott fel.

Ha pedig a Krisztus fel nem támadott, hiábavaló a ti hitetek; még
bűneitekben vagytok.

A kik a Krisztusban elaludtak, azok is elvesztek tehát.

Ha csak ebben az életben reménykedünk a Krisztusban, minden embernél
nyomorultabbak vagyunk.

Ámde Krisztus feltámadott a halottak közül, zsengéjök + lőn azoknak, kik
elaludtak.

Miután ugyanis ember által van a halál, szintén ember által van a
halottak feltámadása is.

Mert a miképen Ádámban mindnyájan meghalnak, azonképen a Krisztusban is
mindnyájan megeleveníttetnek.

Mindenki pedig a maga rendje szerint. Első zsenge a Krisztus; azután a
kik a Krisztuséi, + az ő eljövetelekor.

Aztán a vég, mikor átadja az országot az Istennek és Atyának; a mikor
eltöröl minden birodalmat és minden hatalmat és erőt.

Mert addig kell néki uralkodnia, mígnem ellenségeit mind lábai alá veti.

Mint utolsó ellenség töröltetik el a halál.

Mert mindent az ő lábai alá vetett. Mikor pedig azt mondja, hogy minden
alája + van vetve, nyilvánvaló, hogy azon kívül, a ki neki mindent
alávetett.

Mikor pedig minden alája vettetett, akkor maga a Fiú is alávettetik
annak, a ki neki mindent alávetett, hogy az Isten legyen minden
mindenben.

Különben mit cselekesznek azok, a kik a halottakért keresztelkednek meg,
a halottak teljességgel nem támadnak fel? Miért is keresztelkednek meg a
halottakért?

Mi is miért veszélyeztetjük magunkat minden pillanatban?

Naponként halál révén állok. A veletek való dicsekedésre + mondom, mely
van nékem a Krisztus Jézusban a mi Urunkban.

Ha csak emberi módon viaskodtam Efézusban a fenevadakkal, mi a hasznom
abból, ha a halottak fel nem támadnak? Együnk és igyunk, holnap úgyis
meghalunk!

Ne tévelyegjetek. Jó erkölcsöt megrontanak gonosz + társaságok.

Serkenjetek fel igazán és ne vétkezzetek; mert némelyek nem ismerik
Istent; megszégyenítéstekre + mondom.

De mondhatná valaki: Mi módon támadnak fel a halottak? és minémű testtel
jönnek ki?

Balgatag! a mit te vetsz, nem elevenedik meg, hanemha megrothadánd.

És abban, a mit elvetsz, nem azt a testet veted el, a mely majd kikél,
hanem puszta magot, talán búzáét, vagy más egyébet.

Az Isten pedig testet ád annak, a mint akarta, és pedig mindenféle
magnak az ő saját testét.

Nem minden test azon egy test, hanem más az embernek teste, más a
barmoknak teste, más a halaké, más a madaraké.

És vannak mennyei testek és földi testek; de más a mennyeiek dicsősége,
más a földieké.

Más a napnak dicsősége és más a holdnak dicsősége és más a csillagok
dicsősége; mert csillag a csillagtól különbözik dicsőségre nézve.

Épenígy a halottak feltámadása is. Elvettetik romlandóságban,
feltámasztatik romolhatatlanságban;

Elvettetik gyalázatosságban, feltámasztatik dicsőségben; elvettetik
erőtelenségben, feltámasztatik erőben.

Elvettetik érzéki test, feltámasztatik lelki test. Van érzéki test, és
van lelki test is.

Így is van megírva: Lőn az első ember, Ádám, élő lélekké az utolsó Ádám
megelevenítő szellemmé.

De nem a lelki az első, hanem az érzéki, azután a lelki.

Az első ember földből való, földi; a második ember, az Úr, mennyből
való.

A milyen ama földi, olyanok a földiek is; és a milyen ama mennyei,
olyanok a mennyeiek is.

És a miképen hordtuk a földinek ábrázatját, hordani fogjuk + a
mennyeinek ábrázatját is.

Azt pedig állítom atyámfiai, hogy test és vér nem örökölheti Isten
országát, sem a romlandóság nem örökli a romolhatatlanságot.

Ímé titkot mondok néktek. Mindnyájan ugyan nem aluszunk el, de
mindnyájan elváltozunk.

Nagy hirtelen, egy szempillantásban, az utolsó trombitaszóra; mert
trombita fog szólni, és a halottak feltámadnak romolhatatlanságban, és
mi elváltozunk.

Mert szükség, hogy ez a romlandó test romolhatatlanságot öltsön magára,
és e halandó test halhatatlanságot öltsön magára.

Mikor pedig ez a romlandó test romolhatatlanságba öltözik, és e halandó
halhatatlanságba öltözik, akkor beteljesül amaz ige, mely meg vagyon
írva. Elnyeletett a halál diadalra.

Halál! hol a te fullánkod? Pokol! hol a te diadalmad?

A halál fullánkja pedig a bűn; a bűn ereje + pedig a törvény.

De hála az Istennek, a ki a diadalmat adja nékünk a mi Urunk Jézus
Krisztus által.

Azért szerelmes atyámfiai erősen álljatok, mozdíthatatlanul,
buzgólkodván az Úrnak + dolgában mindenkor, tudván, hogy a ti munkátok
nem hiábavaló az Úrban.

16. Fejezet

Ami a szentek számára való alamizsnát illeti, a miképen Galáczia
gyülekezeteinek rendeltem, ti + is azonképen cselekedjetek.

A hétnek első napján mindenitek tegye félre magánál, a mit sikerül
összegyűjtenie, hogy ne akkor történjék a gyűjtés, a mikor odamegyek.

Mikor pedig megérkezem, a kiket javaltok leveleitek által, azokat küldöm
el, hogy elvigyék Jeruzsálembe a ti ajándékotokat.

Ha pedig méltó lesz, hogy én is elmenjek, velem együtt jönnek.

Elmegyek pedig ti hozzátok, mikor Macedónián általmenéndek: mert
Macedónián általmegyek,

Nálatok azonban talán megmaradok, vagy ott is telelek, hogy ti
kísérjetek el, a hová menéndek.

Mert nem akarlak titeket épen csak átmenet közben látni, de reménylem,
hogy valami ideig nálatok maradok, ha az Úr engedi.

Efézusban pedig pünkösdig maradok.

Mert nagy kapu nyílott meg előttem és hasznos, az ellenség is sok.

Hogyha pedig megérkezik Timótheus, meglássátok, hogy bátorságos maradása
legyen nálatok; mert az Úrnak dolgát cselekszi, mint én is.

Senki azért őt meg ne vesse: hanem bocsássátok el őt békességgel, hogy
hozzám jöhessen; mert várom őt az atyafiakkal együtt.

A mi pedig Apollós atyafit illeti, igen kértem őt, hogy menjen el
hozzátok az atyafiakkal együtt: de semmiképpen sem volt kedve, hogy most
elmenjen; de majd elmegy, mihelyt jó alkalmatossága lészen.

Vigyázzatok, álljatok meg a hitben, legyetek férfiak, legyetek erősek!

Minden dolgotok szeretetben menjen végbe!

Intelek pedig titeket, atyámfiai, hiszen tudjátok, hogy Stefanásnak
háznépe Akhája zsengéje, + és ők a szenteknek való szolgálatra adták
magukat.

Hogy ti is engedelmeskedjetek az ilyeneknek, és mindenkinek, a ki velök
szolgál és fárad.

Örvendezek pedig a Stefanás Fortunátus és Akhaikus eljövetelének; mert a
bennetek való fogyatkozást ezek betöltötték.

Mert megnyugtatták az én lelkemet és a tiéteket is. Megbecsüljétek azért
az ilyeneket.

Köszöntenek titeket Ázsia gyülekezetei; köszöntenek titeket az Úrban
felette igen Akvila és Prisczilla, a házuknál levő gyülekezettel +
egybe.

Köszöntenek titeket az atyafiak mindnyájan. Köszöntsétek egymást szent
csókkal.

A köszöntés a saját kezemmel, a Páléval.

Ha valaki nem szereti az Úr Jézus Krisztust, legyen átkozott! Maran
atha.

Az Úr Jézus Krisztusnak kegyelme veletek!

Az én szeretetem mindnyájatokkal a Jézus Krisztusban! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A KORINTHUSBELIEKHEZ ÍRT MÁSODIK LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztusnak apostola az Isten akaratjából, és Timótheus
az atyafi, az Isten gyülekezetének, a mely Korinthusban van, mindama
szentekkel egybe, a kik egész Akhájában vannak:

Kegyelem néktek és békesség Istentől a mi Atyánktól és az Úr Jézus
Krisztustól.

Áldott az Isten és a mi urunk Jézus Krisztusnak Atyja, az irgalmasságnak
atyja és minden + vígasztalásnak Istene;

A ki megvígasztal minket minden nyomorúságunkban, hogy mi is
megvígasztalhassunk bármely nyomorúságba esteket azzal a vígasztalással,
a mellyel Isten vígasztal minket.

Mert a mint bőséggel kijutott nékünk a Krisztus szenvedéseiből, + úgy
bőséges a mi vígasztalásunk is Krisztus által.

De akár nyomorgattatunk, a ti vígasztalástokért és üdvösségtekért
van az, mely hathatós ugyanazon szenvedések elviselésére, a melyeket
mi is szenvedünk; akár megvígasztaltatunk a ti vígasztalástokért és
üdvösségtekért van az. És a mi reménységünk erős felőletek.

Tudván, hogy a miképen társaink vagytok a szenvedésben, azonképen a
vígasztalásban is.

Mert nem akarjuk, hogy ne tudjatok atyámfiai a mi nyomorúságunk
felől, a mely Ázsiában esett rajtunk, hogy felette igen, erőnk felett
megterheltettünk, úgy hogy életünk felől is kétségben valánk:

Sőt magunk is halálra szántuk magunkat, hogy ne bizakodnánk mi
magunkban, hanem Istenben, a ki feltámasztja a holtakat:

A ki ilyen nagy halálból megszabadított és szabadít minket: a kiben
reménykedünk, hogy ezután is meg fog szabadítani;

Velünk együtt munkálkodván ti is az érettünk való könyörgésben, hogy a
sokak által nékünk adatott kegyelmi ajándék sokak által háláltassék meg
mi érettünk.

Mert a mi dicsekedésünk ez, lelkiismeretünk bizonysága, hogy isteni
őszinteséggel + és tisztasággal, nem testi bölcseséggel, hanem Isten
kegyelmével forgolódtunk a világon, kiváltképen pedig ti köztetek.

Mert nem egyebet írunk néktek, hanem a mit olvastok, vagy el is
ismertek, sőt reménylem, hogy el is fogtok ismerni mindvégig;

A minthogy némi részben el is ismertétek rólunk, hogy dicsekvéstek
vagyunk, a miképen ti is nékünk az Úr Jézus napján.

És ezzel a bizodalommal akartam előbb hozzátok menni, hogy másodízben
nyerjetek kegyelmet;

És köztetek általmenni Macedóniába, és Macedóniából ismét hozzátok térni
vissza, és tőletek elkísértetni Júdeába.

Hát ezt akarva, vajjon könnyelműen cselekedtem-é? vagy a mit akarok,
test szerint akarom-é, hogy nálam az igen igen, és a nem nem legyen?

De hű az Isten, hogy a mi beszédünk hozzátok nem volt igen és nem.

Mert az Isten Fia Jézus Krisztus, a kit köztetek mi hirdettünk, én és
Silvánus és Timótheus, nem volt igen és nem, hanem az igen lett ő benne.

Mert Istennek valamennyi igérete ő benne lett igenné és ő benne lett
Ámenné az Isten dicsőségére mi általunk.

A ki pedig minket ti veletek egybe Krisztusban megerősít és + megken
minket, az Isten az;

A ki el is pecsételt minket, és a léleknek zálogát adta a mi szíveinkbe.

Én pedig az Istent hívom bizonyságul az én lelkemre, hogy titeket
kímélve nem mentem el eddig Korinthusba.

Nem hogy uralkodnánk a ti hiteteken, hanem munkatársai + vagyunk a ti
örömeteknek; mert hitben állotok.

2. Fejezet

Azt tettem pedig fel magamban, hogy nem megyek közétek ismét
szomorúsággal.

Mert ha én megszomorítlak titeket, ugyan ki az, a ki megvídámít engem,
hanemha a kit én megszomorítok?

És azért írtam néktek éppen azt, hogy mikor oda megyek, meg ne
szomoríttassam azok miatt, a kiknek örülnöm kellene; meg lévén győződve
mindenitek felől, hogy az én örömöm mindnyájatoké.

Mert sok szorongattatás és szívbeli háborgás között írtam néktek sok
könyhullatással, nem hogy megszomoríttassatok, hanem hogy megismerjétek
azt a szeretetet, a mellyel kiváltképen irántatok viseltetem.

Ha pedig valaki megszomorított, nem engem szomorított meg, hanem
részben, hogy azt ne terheljem, titeket mindnyájatokat.

Elég az ilyennek a többség részéről való ilyen megbüntetése:

Annyira, hogy éppen ellenkezőleg ti inkább bocsássatok meg néki és
vígasztaljátok, hogy valamiképen a felettébb való bánat meg ne eméssze
az ilyet.

Azért kérlek titeket, hogy tanusítsatok iránta szeretetet.

Mert azért írtam is, hogy bizonyosan megtudjam felőletek, ha mindenben
engedelmesek vagytok-é?

A kinek pedig megbocsáttok valamit, én is: mert ha én is megbocsátottam
valamit, ha valakinek megbocsátottam, ti érettetek cselekedtem Krisztus
színe előtt; hogy meg ne csaljon minket a Sátán:

Mert jól ismerjük az ő szándékait.

Mikor pedig Troásba mentem a Krisztus evangyélioma ügyében és kapu
nyittatott nékem + az Úrban, nem volt lelkemnek nyugodalma, mivelhogy
nem találtam Titust, az én atyámfiát;

Hanem elbúcsúzván tőlük, elmentem Macedóniába.

Hála pedig az Istennek, a ki mindenkor diadalra vezet minket a
Krisztusban, és az ő ismeretének illatját minden helyen megjelenti mi
általunk.

Mert Krisztus jó illatja vagyunk Istennek, mind az üdvözülők, mind az
elkárhozók között;

Ezeknek halál illatja halálra; amazoknak pedig élet illatja életre. És
ezekre kicsoda alkalmatos?

Mert mi nem olyanok vagyunk, mint sokan, a kik meghamisítják az Isten
ígéjét; hanem tisztán, sőt szinte Istenből szólunk az Isten előtt a
Krisztusban.

3. Fejezet

Ekezdjük-é ismét ajánlgatni magunkat? Vagy talán szükségünk van, mint
némelyeknek, ajánló levelekre hozzátok, avagy tőletek?

A mi levelünk ti vagytok, beírva a mi szívünkbe, a melyet ismer és olvas
minden ember;

A kik felől nyilvánvaló, hogy Krisztusnak a mi szolgálatunk által
szerzett levele vagytok, nem tentával, hanem az élő Isten Lelkével írva;
nem kőtáblákra, hanem a szívnek hústábláira.

Ilyen bizodalmunk pedig Isten iránt a Krisztus által van.

Nem mintha magunktól volnánk alkalmatosak valamit gondolni, úgy mint
magunkból; + ellenkezőleg a mi alkalmatos voltunk az Istentől van:

A ki alkalmatosokká tett minket arra, hogy új szövetség szolgái legyünk,
nem betűé, hanem léleké mert a betű megöl, + a lélek pedig megelevenít.

Ha pedig a halálnak betűkkel kövekbe vésett szolgálata dicsőséges vala,
úgyhogy Izráel fiai nem is nézhettek Mózes + orczájára arczának elmúló
dicsősége miatt:

Hogyne volna még inkább dicsőséges a léleknek szolgálata?

Mert ha a kárhoztatás szolgálata dicsőséges, mennyivel inkább dicsőséges
az igazság szolgálata?

Sőt a dicsőített nem is dicsőséges ebben a részben az őt meghaladó
dicsőség miatt.

Mert ha dicsőséges az elmulandó, sokkal inkább dicsőséges, a mi
megmarad.

Azért ilyen reménységben nagy nyiltsággal szólunk;

És nem, miként Mózes, a ki leplet borított az orczájára, hogy ne lássák
Izráel fiai az elmulandónak végét.

De megtompultak az ő elméik. Mert ugyanaz a lepel mind e mai napig ott
van az ó szövetség olvasásánál felfedetlenül, + mivelhogy a Krisztusban
tűnik el;

Sőt mind máig, a mikor csak olvassák Mózest, lepel borul az ő szívökre.

Mikor pedig megtér az Úrhoz, lehull a lepel.

Az Úr pedig a Lélek; és a hol az Úrnak Lelke, ott a szabadság.

Mi pedig az Úrnak dicsőségét mindnyájan fedetlen arczczal szemlélvén,
ugyanazon ábrázatra elváltozunk, dicsőségről dicsőségre, úgy mint az
Úrnak Lelkétől.

4. Fejezet

Annakokáért, mivelhogy ilyen szolgálatban vagyunk, a mint a + kegyelmet
nyertük, nem csüggedünk el;

Hanem lemondtunk a szégyen takargatásáról, mint a kik nem járunk
ravaszságban, és nem is hamisítjuk meg + az Isten ígéjét, de a
nyilvánvaló igazsággal kelletjük magunkat minden ember lelkiismeretének
az Isten előtt.

Ha mégis leplezett a mi evangyéliomunk, azoknak leplezett, a kik
elvesznek:

A kikben e világ Istene megvakította a hitetlenek elméit, hogy ne lássák
a Krisztus dicsőséges evangyéliomának világosságát, a ki az Isten képe.

Mert nem magunkat prédikáljuk, hanem az Úr Jézus + Krisztust; magunkat
pedig, mint a ti szolgáitokat, a Jézusért.

Mert az Isten, a ki szólt: setétségből világosság ragyogjon, ő gyújtott
világosságot a mi + szívünkben az Isten dicsősége ismeretének a Jézus
Krisztus arczán való világoltatása végett.

Ez a kincsünk pedig cserépedényekben van, hogy amaz erőnek nagy volta
Istené legyen, és nem magunktól + való.

Mindenütt nyomorgattatunk, de meg nem szoríttatunk; kétségeskedünk, de
nem esünk + kétségbe;

Üldöztetünk, de el nem hagyatunk; tiportatunk, de el nem veszünk;

Mindenkor testünkben hordozzuk az Úr Jézus halálát, hogy a Jézusnak
élete is látható legyen a mi testünkben.

Mert mi, a kik élünk, mindenkor halálra adatunk a Jézusért, hogy a Jézus
élete is látható legyen a mi halandó testünkben.

Azért a halál mi bennünk munkálkodik, az élet pedig ti bennetek.

Mivelhogy pedig a hitnek mi bennünk is ugyanaz a lelke van meg, a mint
írva van: Hittem és azért szóltam; hiszünk mi is, és azért szólunk;

Tudván, hogy a ki feltámasztotta az Úr Jézust, Jézus által minket is
feltámaszt, és veletek + együtt előállít.

Mert minden ti érettetek van, hogy a kegyelem sokasodva sokak által a
hálaadást bőségessé tegye az Isten dicsőségére.

Azért nem csüggedünk; sőt ha a mi külső emberünk megromol is, a belső
mindazáltal + napról-napra újul.

Mert a mi pillanatnyi könnyű szenvedésünk igen-igen nagy örök +
dicsőséget szerez nékünk;

Mivelhogy nem a láthatókra nézünk, hanem a láthatatlanokra; mert a
láthatók ideig valók, a láthatatlanok pedig örökkévalók.

5. Fejezet

Mert tudjuk, hogy ha e mi földi sátorházunk elbomol, épületünk van
Istentől, nem kézzel csinált, örökké + való házunk a mennyben.

Azért is sóhajtozunk ebben, óhajtván felöltözni erre a mi mennyei
hajlékunkat;

Ha ugyan felöltözötten is mezíteleneknek nem találtatunk!

Mert a kik e sátorban vagyunk is, sóhajtozunk megterheltetvén; mivelhogy
nem kívánunk levetkőztetni, hanem felöltöztetni, hogy a mi halandó,
elnyelje azt az élet.

A ki pedig minket erre elkészített, az Isten az, a ki a Lélek zálogát is
adta minékünk.

Azért mivelhogy mindenkor bízunk, és tudjuk, hogy e testben lakván,
távol vagyunk az Úrtól.

(Mert hitben járunk, nem látásban +);

Bizodalmunk pedig van, azért inkább szeretnénk kiköltözni e testből, és
elköltözni az Úrhoz.

Azért igyekezünk is, hogy akár itt lakunk, akár elköltözünk, néki
kedvesek legyünk.

Mert nékünk mindnyájunknak meg kell jelennünk a Krisztus ítélőszéke
előtt, hogy kiki megjutalmaztassék + a szerint, a miket e testben
cselekedett, vagy jót, vagy gonoszt.

Ismervén tehát az Úrnak félelmét, embereket térítünk, + Isten előtt
pedig nyilván vagyunk; reménylem azonban, hogy a ti lelkiesméretetek
előtt is nyilván vagyunk.

Mert nem ajánljuk ismét magunkat néktek, hanem alkalmat adunk ti néktek
a velünk való + dicsekedésre, hogy legyen mit felelnetek a színből és
nem szívből dicsekedőknek.

Ha azért bolondok vagyunk, Istenért; ha eszesek vagyunk, érettetek van
az.

Mert a Krisztusnak szerelme szorongat minket,

Úgy vélekedvén, hogy ha egy meghalt mindenkiért, tehát mindazok
meghaltak; és azért + halt meg mindenkiért, hogy a kik élnek, ezután ne
magoknak éljenek, hanem annak, a ki érettök meghalt és feltámasztatott.

Azért mi ezentúl senkit sem ismerünk test szerint; sőt ha ismertük is
Krisztust test szerint, de már többé nem ismerjük.

Azért ha valaki Krisztusban van, új teremtés az; a régiek + elmúltak,
ímé, újjá lett minden.

Mindez pedig Istentől van, a ki minket magával megbékéltetett a Jézus
Krisztus által, és a ki nékünk adta a békéltetés szolgálatát;

Minthogy az Isten volt az, a ki Krisztusban megbékéltette magával
a világot, nem tulajdonítván nékik az ő bűneiket, és reánk bízta a
békéltetésnek ígéjét.

Krisztusért járván tehát követségben, mintha Isten kérne mi általunk:
Krisztusért kérünk, béküljetek meg az Istennel.

Mert azt, a ki bűnt nem ismert, bűnné tette + értünk, hogy mi Isten
igazsága legyünk ő benne.

6. Fejezet

Mint együttmunkálkodók intünk + is, hogy hiába ne vettétek légyen az
Isten kegyelmét.

Mert ő mondja: Kellemetes időben meghallgattalak, és az üdvösség napján
megsegítettelek. Ímé itt a kellemetes idő, ímé itt az üdvösség napja. +

Senkit semmiben meg ne botránkoztassunk, hogy a szolgálatunk ne
szidalmaztassék.

Hanem ajánljuk magunkat mindenben, mint Isten szolgái; + sok tűrésben,
nyomorúságban, szükségben, szorongattatásban.

Vereségben, tömlöczben, háborúságban, küzködésben, virrasztásban,
bőjtölésben.

Tisztaságban, tudományban, hosszútűrésben, szívességben, Szent Lélekben,
tettetés nélkül való szeretetben,

Igazmondásban, Isten erejében; az + igazságnak jobb és bal felől való
fegyvereivel;

Dicsőség és gyalázat által, rossz és jó hír által; mint hitetők, és
igazak;

Mint ismeretlenek, és mégis ismeretesek; mint megholtak, és ím élők;
mint ostorozottak, + és meg nem ölöttek;

Mint bánkódók, noha mindig örvendezők; mint szegények, de sokakat
gazdagítók; mint semmi nélkül valók, és mindennel + bírók.

A mi szánk megnyílt ti néktek, korinthusiak, a mi szívünk kitárult.

Nem mi bennünk vagytok szorosságban, hanem szorosságban vagytok a ti
szívetekben.

Viszonzásul (mint gyermekeimnek szólok) tárjátok ki ti is szíveteket.

Ne legyetek hitetlenekkel felemás igában; mert szövetsége + van
igazságnak és hamisságnak? vagy mi közössége a világosságnak a
sötétséggel?

És mi egyezsége Krisztusnak Béliállal? vagy mi köze hívőnek +
hitetlenhez?

Vagy mi egyezése Isten templomának bálványokkal? Mert ti az élő Istennek
temploma vagytok, az mint az Isten mondotta: Lakozom + bennök és
közöttük járok; és leszek nékik Istenök, és ők én népem lesznek.

Annakokáért menjetek ki közülök, és szakadjatok el, azt mondja az Úr, és
tisztátalant ne illessetek; és én magamhoz fogadlak titeket,

És leszek néktek Atyátok, és ti lesztek fiaimmá, és leányaimmá, azt
mondja a mindenható Úr.

7. Fejezet

Mivelhogy azért ilyen ígéreteink vannak, szeretteim, tisztítsuk meg
magunkat minden testi és lelki tisztátalanságtól, Isten félelmében vivén
véghez a + mi megszentelésünket.

Fogadjatok be minket; senkit meg nem bántottunk, senkit meg nem
rontottunk, senkit meg nem csaltunk.

Nem vádképen mondom; hisz előbb mondottam, hogy szívünkben vagytok, hogy
együtt haljunk, együtt éljünk.

Nagy az én bizodalmam hozzátok, nagy az én dicsekvésem felőletek;
telve vagyok vígasztalódással, felettébb való az én örömem minden mi
nyomorúságunk mellett.

Mert mikor Macedóniába jöttünk, sem volt semmi nyugodalma a mi
testünknek, sőt mindenképen nyomorogtunk; kívül harcz, belől félelem.

De az Isten, a megalázottak vígasztalója, minket is megvígasztalt Titus
megjöttével.

Sőt nem megjöttével csupán, hanem azzal a vígasztalással is, a melylyel
ti vígasztaltátok meg, hírül hozván nékünk a ti kivánkozástokat, a ti
kesergésteket, a ti hozzám való ragaszkodástokat; úgyhogy én mégjobban
örvendeztem.

Hát ha megszomorítottalak is titeket azzal a levéllel, nem bánom, noha
bántam; mert látom, hogy az a levél, ha ideig-óráig is, megszomorított
titeket.

Most örülök, nem azért, hogy megszomorodtatok, hanem hogy megtérésre
szomorodtatok meg. Mert Isten szerint szomorodtatok meg, hogy miattunk
semmiben kárt ne valljatok.

Mert az Isten szerint való szomorúság üdvösségre való megbánhatatlan
megtérést szerez; a világ szerint való szomorúság pedig halált szerez.

Mert ímé ez a ti Isten szerint való megszomorodástok milyen nagy
buzgóságot keltett ti bennetek, sőt védekezést, sőt bosszankodást, sőt
félelmet, sőt kívánkozást, sőt buzgóságot, sőt bosszúállást. Mindenképen
bebizonyítottátok, hogy tiszták vagytok e dologban.

Ha tehát írtam is néktek, nem a sértő miatt, sem a sértett miatt; hanem
hogy nyilvánvaló legyen nálatok a mi irántatok való buzgóságunk Isten
előtt.

Annakokáért megvígasztalódtunk a ti vígasztalástokon; de sokkal inkább
örültünk a Titus örömén, hogy az ő lelkét ti mindnyájan megnyugtattátok:

Mert ha dicsekedtem valamit néki felőletek, nem maradtam szégyenben; de
a mint ti néktek mindent igazán szólottam, azonképen a mi Titus előtt
való dicsekvésünk is igazsággá lett.

És ő még jobb szívvel van irántatok, visszaemlékezvén mindnyájatoknak
engedelmességre, hogy félelemmel és rettegéssel fogadtátok őt.

Örülök, hogy mindenképen bízhatom bennetek.

8. Fejezet

Tudtotokra adjuk pedig, atyámfiai, Istennek azt a kegyelmét, a melyet
Macedónia gyülekezeteivel közlött.

Hogy a nyomorúság sok próbái közt is bőséges az ő örömük és igen nagy
szegénységük jószívűségük gazdagságává növekedett.

Mert, bizonyság vagyok rá, erejük szerint, sőt erejök felett is
adakoznak,

Sok könyörgéssel kérvén minket, hogy a szentek iránt való szolgálat
jótéteményébe és közösségébe fogadjuk be őket.

És nem a miképen reméltük, hanem önmagukat adták először az Úrnak, és
nekünk is az Isten akaratjából.

Hogy kérnünk kellett Titust, hogy a miképen elkezdette, azonképen
végezze is be nálatok ezt a jótéteményt is.

Azért, miképen mindenben bővölködtök, hitben, beszédben, ismeretben és
minden buzgóságban és hozzánk való szeretetben, úgy e jótéteményben is
bővölködjetek.

Nem parancsképen mondom, hanem hogy a mások buzgósága által a ti
szeretetetek valódiságát is kipróbáljam.

Mert ismeritek a mi Urunk Jézus Krisztusnak jótéteményét, hogy gazdag
lévén, szegénnyé lett érettetek, hogy ti + az ő szegénysége által
meggazdagodjatok.

Tanácsot is adok e dologban; mert hasznos az néktek, a kik nemcsak a
cselekvést, hanem az akarást is elkezdtétek tavaly óta.

Most hát a cselekvés is vigyétek végbe; hogy a miképen az akarás
készsége, + azonképen a végrehajtás és ahhoz képest legyen, a mitek van.

Mert ha a készség megvan, a szerint kedves az, a mije kinek-kinek van,
és nem a szerint, a mije nincs.

Mert nem úgy, hogy másoknak könnyebbségük, néktek pedig nyomorúságtok
legyen, hanem egyenlőség szerint; a mostani időben a ti bőségtek pótolja
amazoknak fogyatkozását;

Hogy amazoknak bősége is pótolhassa a ti fogyatkozástokat, hogy így
egyenlőség legyen;

A mint megvan írva: a ki sokat szedett, nem volt többje; és a ki
keveset, nem volt kevesebbje.

Hála pedig az Istennek, ki ugyanazt a buzgóságot oltotta + értetek a
Titus szívébe.

Mivelhogy intésünket ugyan elfogadta, de nagy buzgóságában önként ment
hozzátok.

Elküldöttük pedig vele együtt amaz atyafit is, a ki az összes
gyülekezetekben dícséretes az evangyéliomért;

Nemcsak pedig, hanem a gyülekezetek útitársunknak is megválaszták ebben
a jó ügyben, a melyet mi szolgálunk magának az Úrnak dicsőségére és a ti
készségetekre;

Óvakodván, hogy senki se ócsárolhasson minket a mi szolgálatunk által
való bőséges jótétemény miatt;

Mert gondunk van a tisztességre nemcsak az Úr előtt, hanem az emberek
előtt is.

Sőt elküldöttük velök a mi atyánkfiát is, a kinek buzgó voltát sok
dologban sokszor kipróbáltuk, most pedig még sokkal buzgóbb, irántatok
való nagy bizodalmánál fogva.

Akár Titusról van szó, ő az én társam és ti köztetek segítségem; akár a
mi atyánkfiai felől, ők a gyülekezetek követei, + Krisztus dicsősége:

Adjátok azért szereteteteknek és felőletek való dicsekvésünknek,
bizonyságát irántuk a gyülekezetek előtt is.

9. Fejezet

A szentek iránt való szolgálatról felesleges is néktek írnom.

Hiszen ismerem a ti készségteket a melylyel dicsekszem felőletek a
macedónoknak, hogy Akhája kész a mult esztendő óta; és a ti buzgóságtok,
sokakat magával ragadt.

Mindamellett elküldöttem az atyafiakat, hogy a mi felőletek való
dicsekedésünk ebben a részben hiábavaló ne legyen; hogy, a mint mondám,
készen legyetek.

Hogy aztán, ha a macedónok velem együtt odajutnak és titeket
készületlenül találnak, valamiképen szégyent ne valljunk mi, hogy ne
mondjam ti, ebben a dologban.

Szükségesnek véltem azért utasítani az atyafiakat, hogy előre menjenek
el hozzátok, és készítsék el előre a ti előre megígért adományotokat,
hogy az úgy legyen készen, mint adomány, és nem mint ragadomány.

Azt mondom pedig: A ki szűken vet, szűken is arat; és a ki bőven vet,
bőven is arat.

Kiki a mint eltökélte szívében, nem szomorúságból, vagy kénytelenségből;
mert a jókedvű adakozót szereti az Isten.

Az Isten pedig hatalmas arra, hogy rátok áraszsza minden kegyelmét;
hogy mindenben, mindenkor teljes elégségtek lévén, minden jótéteményre
bőségben legyetek,

A mint meg van írva: Szórt, adott a szegényeknek; az ő igazsága örökké
megmarad.

A ki pedig magot ád a magvetőnek és kenyeret eleségül, ád és
megsokasítja a ti vetésteket és megnöveli a ti igazságtoknak gyümölcsét,
+

Hogy mindenben meggazdagodjatok a teljes jószívűségre, a mely általunk
hálaadást szerez az Istennek.

Mert e tisztnek szolgálata nemcsak a szenteknek szükségét elégíti ki,
hanem sok hálaadással bőséges az Isten előtt;

A mennyiben e szolgálatnak próbája által dicsőítik az Istent a ti
Krisztus evangyéliomát valló engedelmességtekért, és a ti hozzájuk és
mindenekhez való adakozó jószívűségtekért.

Mikor érettetek könyörögve ők is vágyakoznak utánatok az Istennek
rajtatok való bőséges kegyelme miatt.

Az Istennek pedig legyen hála az ő kimonhatatlan ajándékáért.

10. Fejezet

Magam pedig, én Pál, kérlek titeket a Krisztus szelídségére és
engedelmességére, a ki szemtől szemben ugyan alázatos + vagyok
közöttetek, de távol bátor vagyok irántatok;

Kérlek pedig, hogy a mikor jelen leszek, ne kelljen bátornak lennem ama
bizodalomnál fogva, a melylyel úgy gondolom bátor lehetek némelyekkel
szemben, a kik úgy gondolkodnak felőlünk, mintha mi test szerint élnénk.

Mert noha testben élünk, de nem test szerint vitézkedünk.

Mert a mi vitézkedésünk fegyverei nem testiek, hanem erősek az Istennek,
erősségek + lerontására;

Lerontván okoskodásokat és minden magaslatot, a mely Isten ismerete
ellen emeltetett, és foglyul ejtvén minden gondolatot, hogy
engedelmeskedjék a Krisztusnak;

És készen állván megbüntetni minden engedetlenséget, mihelyst teljessé
lesz a ti engedelmességtek.

A szem előtt valókra néztek? Ha valaki azt hiszi magáról, hogy ő a
Krisztusé, viszont azt is gondolja meg önmagában, hogy a mint ő maga a
Krisztusé, azonképen mi is a Krisztuséi vagyunk.

Mert ha még egy kissé felettébb dicsekedem is a mi hatalmunkkal, a +
melyet az Úr a ti építéstekre és nem megrontásotokra adott, én nem
vallok szégyent;

Hogy ne láttassam, mintha csak ijesztgetnélek a leveleim által.

Mert, úgy mondják, a levelei ugyan súlyosak és keménynek; de a maga
jelenvolta erőtelen, és beszéde silány.

Gondolja meg azt, a ki ilyen, hogy a milyenek vagyunk távol, a
levelek által való beszédben, éppen olyanok leszünk, ha megjelenünk,
cselekedetben is.

Mert nem merjük magunkat azokhoz számítani, vagy hasonlítani, a
kik magukat ajánlják; de azok magukat magukhoz mérvén és magukhoz
hasonlítván magukat, nem okosan cselekesznek.

De mi nem dicsekszünk mértéktelenül, hanem ama mérőzsinór mértéke
szerint, a melyet Isten adott nékünk mértékül, hogy hozzátok is
elérjünk.

Mert nem feszítjük túl magunkat, mintha nem értünk volna el hozzátok;
hiszen hozzátok is eljutottunk a Krisztus evangyéliomával.

A kik nem dicsekeszünk mértéktelenül mások munkájával, de reméljük, hogy
hitetek megnőttével nagyokká leszünk köztetek a mi mérőzsinórunk szerint
bőségesen.

Hogy rajtatok túl is hirdessük az evangyéliomot, nem dicsekedvén más
mértéke szerint a készszel.

A ki pedig dicsekszik, az Úrban dicsekedjék.

Mert nem az a kipróbált, a ki magát ajánlja, hanem a kit az + Úr ajánl.

11. Fejezet

Vajha elszenvednétek tőlem egy kevés balgatagságot! Sőt szenvedjetek el
engem is.

Mert isteni buzgósággal buzgok értetek; hisz eljegyeztelek titeket egy
férfiúnak, hogy mint szeplőtlen szűzet állítsalak a Krisztus elé.

Félek azonban, hogy a miként a kígyó a maga álnokságával megcsalta Évát,
akként a ti gondolataitok is megrontatnak és eltávolodnak a Krisztus
iránt való egyenességtől.

Mert hogyha az, a ki jő, más Jézust prédikál, a kit nem prédikáltunk,
vagy más lelket vesztek, a mit nem vettetek, vagy más evangyéliomot, a
mit be nem fogadtatok, szépen eltűrnétek.

Mert én azt gondolom, hogy semmiben sem vagyok alábbvaló a fő-fő
apostoloknál.

Ha pedig avatatlan vagyok is a beszédben, de nem az ismeretben; sőt
mindenben, mindenképen nyilvánvalókká lettünk előttetek.

Avagy cselekedtem-é, mikor magamat megaláztam, hogy ti
felmagasztaltassatok, hogy ingyen hírdettem néktek az Isten
evangyéliomát?

Más gyülekezeteket fosztottam meg, zsoldot vévén, hogy néktek
szolgáljak; és mikor nálatok voltam és szűkölködtem, nem voltam terhére
senkinek.

Mert az én szükségemet kipótolták a Macedóniából jött atyafiak; és rajta
voltam és rajta is leszek, hogy semmiben se legyek terhetekre.

Krisztus igazsága bennem, hogy én ettől a dicsekvéstől nem esem el
Akhája vidékén.

Miért? Hogy nem szeretlek titeket? Tudja az Isten.

De a mit cselekszem, cselekedni is fogom, hogy elvágjam az alkalmat az
alkalomkeresők elől; hogy a mivel dicsekesznek, olyanoknak találtassanak
abban, mint mi is.

Mert az ilyenek hamis apostolok, álnok munkások, a kik a Krisztus
apostolaivá változtatják át magukat.

Nem is csoda; hisz maga a Sátán is átváltoztatja magát világosság
angyalává.

Nem nagy dolog azért, ha az ő szolgái is átváltoztatják magokat az
igazság szolgáivá a kiknek végök az ő cselekedeteik szerint lészen.

Ismét mondom: ne tartson engem senki esztelennek; de ha mégis,
fogadjatok be mint esztelent is, hogy egy kicsit én is dicsekedhessem.

A mit mondok, nem az Úr szerint mondom, hanem mintegy esztelenül a
dicsekvésnek ezzel a merészségével,

Mivelhogy sokan dicsekesznek test szerint, dicsekeszem + én is.

Hisz okosak lévén, örömest eltűritek az eszteleneket.

Mert eltűritek, ha valaki leigáz titeket, ha valaki felfal, ha valaki
megfog, ha valaki felfuvalkodik, ha valaki arczul ver titeket.

Szégyenkezve mondom, mivelhogy mi erőtlenek voltunk; de a miben merész
valaki, esztelenül szólok, merész vagyok én is.

Héberek ők? Én is. Izráeliták-é? Én is. Ábrahám magva-é? Én is.

Krisztus szolgái-é? (balgatagul szólok) én méginkább; több fáradság,
több vereség, + több börtön, gyakorta való halálos veszedelem által.

A zsidóktól ötször kaptam negyvenet egy híján.

Háromszor megostoroztak, + egyszer megköveztek, háromszor hajótörést
szenvedtem, éjt-napot a mélységben töltöttem;

Gyakorta való utazásban, veszedelemben folyó vizeken, veszedelemben
rablók közt, veszedelemben népem között, veszedelemben pogányok között,
veszedelemben városban, veszedelemben + pusztában, veszedelemben
tengeren, veszedelemben hamis atyafiak közt;

Fáradságban és nyomorúságban, gyakorta való virrasztásban, éhségben és
szomjúságban, gyakorta való bőjtölésben, hidegben és mezítelenségben.

Mindezeken kívül van az én naponkénti zaklattatásom, az összes
gyülekezetek gondja.

Ki beteg, hogy én is beteg ne volnék? Ki botránkozik meg, hogy én is ne
égnék?

Ha dicsekednem kell, az én gyengeségemmel dicsekszem.

Az Isten és a mi Urunk Jézus Krisztusnak Atyja, a ki mindörökké áldott,
tudja, hogy nem hazudom.

Damaskusban Aretás király helytartója őrzette a damaskusiak városát,
akarván engem megfogni;

És az ablakon át, kosárban bocsátottak le a kőfalon, és megmenekültem
kezei közül.

12. Fejezet

A dicsekvés azonban nem használ nékem; rátérek azért a látomásokra és az
Úrnak kijelentéseire.

Ismerek egy embert a Krisztusban, a ki tizennégy évvel ezelőtt (ha
testben-é, nem tudom; ha testen kívül-é, nem tudom; az Isten tudja)
elragadtatott a harmadik égig.

És tudom, hogy az az ember, (ha testben-é, ha testen kívül-é, nem tudom;
az Isten tudja),

Elragadtatott a paradicsomba, és hallott kimondhatatlan beszédeket, a
melyeket nem szabad embernek kibeszélnie.

Az ilyennel dicsekeszem; magammal pedig nem dicsekeszem, ha csak az én
gyengeségeimmel nem.

Mert ha dicsekedni akarok, nem leszek esztelen; mert igazságot mondok;
de megtürtőztetem magamat, hogy valaki többnek ne tartson, mint a minek
lát, vagy a mit hall tőlem.

És hogy a kijelentések nagysága miatt el ne bizakodjam, tövis adatott
nékem a testembe, a Sátán angyala, hogy gyötörjön engem, hogy felettébb
el ne bizakodjam.

Ezért háromszor könyörögtem az Úrnak, hogy távozzék el ez tőlem;

És ezt mondá nékem: Elég néked az én kegyelmem; mert az én erőm
erőtlenség által végeztetik el. Nagy örömest dicsekeszem azért az én
erőtelenségeimmel, hogy a Krisztus ereje lakozzék én bennem.

Annakokáért gyönyörködöm az erőtlenségekben, bántalmazásokban,
nyomorúságokban, üldözésekben és szorongattatásokban Krisztusért; mert a
mikor erőtelen vagyok, akkor vagyok + erős.

Dicsekedvén, balgataggá lettem; ti kényszerítettetek reá. Mert néktek
kellett volna engem ajánlanotok; mert semmiben sem vagyok alábbvaló a
fő-fő apostoloknál, + noha semmi vagyok.

Apostolságomnak jelei megbizonyosodtak közöttetek sok tűrésben,
jelekben, csodákban és erőkben is.

Mert micsoda az, a miben megkárosodtatok a többi gyülekezetek mellett,
hanem ha az, hogy én magam nem voltam néktek terhetekre? Bocsássátok meg
nékem ezt az igazságtalanságot!

Ímé harmadízben is kész vagyok hozzátok menni, és nem leszek terhetekre;
mert nem azt keresem, a mi a tiétek, + hanem titeket magatokat. Mert nem
a gyermekek tartoznak kincseket gyűjteni a szülőknek, hanem a szülők a
gyermekeknek.

Én pedig nagy örömest áldozok és esem áldozatul a ti lelketekért; még ha
ti, a kiket én igen szeretek, kevésbbé + szerettek is engem.

De ám legyen, hogy én nem voltam terhetekre; hanem álnok lévén
ravaszsággal fogtalak meg titeket.

Avagy a kiket hozzátok küldtem, azok közül valamelyik által
kifosztottalak-é titeket?

Megkértem Titust, és vele együtt elküldtem amaz atyafit; csak nem
fosztott ki titeket Titus? Nem egyazon Lélek szerint jártunk-é? Nem
azokon a nyomokon-é?

Azt hiszitek megint, hogy előttetek mentegetjük magunkat. Az Isten előtt
Krisztusban szólunk; mindezt pedig, szeretteim, a ti épüléstekért.

Mert félek azon, hogy ha odamegyek, nem talállak majd olyanoknak, a
milyeneknek szeretnélek, és engem is olyannak találtok, a milyennek nem
szeretnétek; hogy valamiképen versengések, irígységek, indulatoskodások,
visszavonások, rágalmazások, fondorkodások, + felfuvalkodások,
pártoskodások lesznek köztetek;

Hogy mikor újra odamegyek, megaláz engem az én Istenem ti köztetek, és
sokakat megsiratok azok közül, a kik ezelőtt vétkeztek és meg nem tértek
a tisztátalanságból, paráznaságból és bujaságból, a mit elkövettek.

13. Fejezet

Ezúttal harmadszor megyek hozzátok. Két vagy három tanú vallomása
alapján megáll minden dolog.

Előre megmondtam, és előre mondom, mint másodszori ottlétemkor, és most
is távollétemben írom azoknak, a kik ezelőtt vétkeztek, és a többieknek
mind, hogy ha ismét odamegyek, nem leszek kíméletes;

Mert hát az általam szóló Krisztusnak bizonyságát keresitek, a ki
irányotokban nem erőtelen, hanem erős ti bennetek.

Mert noha megfeszíttetett erőtelenségből, mindazáltal + él Istennek
hatalmából. És noha mi erőtelenek vagyunk benne, de vele együtt élünk
majd Isten erejéből ti nálatok.

Kísértsétek meg magatokat, ha a hitben vagytok-é? magatokat próbáljátok
meg. Avagy nem ismeritek-é magatokat, hogy a Jézus + Krisztus bennetek
van? Kivévén, ha méltatlanok vagytok.

De reménylem, hogy megismeritek, hogy mi nem vagyunk méltatlanok.

Az Istent pedig kérem, hogy semmi gonoszt ne cselekedjetek; nem hogy
mi méltóknak láttassunk, hanem hogy ti a jót cselekedjétek, mi pedig
mintegy méltatlanok legyünk.

Mert semmit sem cselekedhetünk az igazság ellen, hanem csak az
igazságért.

Mert örvendünk, ha mi erőtelenek vagyunk, ti meg erősek vagytok; ezt
pedig kérjük is, a ti tökéletesedésetekért.

Azért írom ezeket távollétemben, hogy jelenlétemben ne kelljen keményen
viselkednem ama hatalom szerint, + a melyet az Úr adott nékem építésre
és nem rontásra.

Végezetre, atyámfiai, legyetek jó egészségben, épüljetek,
vígasztalódjatok, egy értelemben legyetek, békességben + éljetek; és
szeretetnek és békességnek Istene lészen veletek.

Köszöntsétek egymást szent csókkal. Köszöntenek titeket a szentek
mindnyájan.

Az Úr Jézus Krisztusnak kegyelme, és az Istennek szeretete, és a Szent
Léleknek közössége mindnyájatokkal. Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A GALÁTZIABELIEKHEZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál, apostol (nem emberektől, sem nem ember által, hanem Jézus Krisztus
által és az Atya Isten által, a ki feltámasztotta őt a halálból);

És a velem levő összes atyafiak, Galátzia gyülekezeteinek:

Kegyelem néktek és békesség az Atya Istentől, és a mi Urunk Jézus
Krisztustól,

A ki adta önmagát a mi bűneinkért hogy kiszabadítson minket + e
jelenvaló gonosz világból, az Istennek és a mi Atyánknak akarata
szerint.

A kinek dicsőség örökkön örökké! Ámen.

Csodálkozom, hogy Attól, a ki titeket Krisztus kegyelme által elhívott,
ily hamar más evangyéliomra hajlotok.

Holott nincs más; de némelyek zavarnak titeket, és el akarják ferdíteni
a Krisztus evangyéliomát.

De ha szinte mi, avagy mennyből való angyal hirdetne is néktek valamit
azon kívül, a mit néktek hirdettünk, legyen átok. +

A mint előbb mondottuk, most is ismét mondom: Ha valaki néktek hirdet
valamit azon kívül, a mit elfogadtatok, átok legyen.

Mert most embereknek engedek-é, avagy az Istennek? Vagy embereknek
igyekezem-é tetszeni? Bizonyára, ha még embereknek igyekezném tetszeni,
Krisztus szolgája nem volnék.

Tudtotokra adom pedig atyámfiai, hogy az az evangyéliom, melyet én
hirdettem, nem ember szerint való

Mert én sem embertől vettem azt, sem nem tanítottak arra, hanem a Jézus
Krisztus kijelentése által.

Mert hallottátok, mint forgolódtam én egykor a zsidóságban, hogy én
felette igen háborgattam az Isten anyaszentegyházát, és pusztítottam
azt.

És felülmultam a zsidóságban nemzetembeli sok kortársamat, szerfelett
rajongván atyai hagyományaimért.

De mikor az Istennek tetszett, ki elválasztott engem az én anyám méhétől
fogva és elhívott az ő kegyelme által,

Hogy kijelentse az ő Fiát én bennem, hogy hirdessem őt a pogányok
között: azonnal nem tanácskoztam testtel és vérrel,

Sem nem mentem Jeruzsálembe az előttem való apostolokhoz, hanem elmentem
Arábiába, és ismét visszatértem Damaskusba.

Azután három esztendő mulva fölmentem Jeruzsálembe, hogy Pétert
meglátogassam, és nála maradtam tizenöt napig.

Az apostolok közül pedig mást nem láttam, hanem csak Jakabot, az Úr
atyjafiát.

A miket pedig néktek írok, ímé Isten előtt mondom, hogy nem hazudom.

Azután mentem Siriának és Ciliciának tartományaiba.

Ismeretlen valék pedig szeméyesen a Júdeában levő keresztyén
gyülekezetek előtt;

Hanem csak hallották, hogy: A ki minket üldözött egykor, most hirdeti
azt a hitet, a melyet egykor pusztított.

És dicsőíték bennem az Istent.

2. Fejezet

Azután tizennégy esztendő mulva ismét fölmentem Jeruzsálembe Barnabással
együtt, elvivén Titust is.

Fölmentem pedig kijelentés következtében és eléjök adtam az
evangyéliomot, melyet hirdetek a pogányok között, de külön a
tekintélyeseknek, hogy valami módon hiába ne fussak, avagy ne futottam
légyen.

De még a velem levő Titus sem készszeríttetett a körülmetélkedésre, noha
görög vala,

Tudniillik a belopózkodott hamis atyafiakért, a kik alattomban közénk
jöttek, hogy kikémleljék a mi szabadságunkat, melylyel bírunk a Krisztus
Jézusban, hogy minket szolgákká tegyenek:

Kiknek egy pillanatra sem adtuk meg magunkat, hogy az evangyéliom
igazsága megmaradjon számotokra.

A tekintélyesektől pedig, (bárminők valának régen, azzal nem törődöm;
Isten nem nézi az embernek személyét: mert velem a tekintélyesek semmit
sem közöltek;

Sőt ellenkezőleg, mikor látták, hogy én reám van bízva a
körülmetéletlenség evangyélioma, mint Péterre a körülmetélésé

(Mert a ki erős volt Péterben a körülmetélkedés apostolságára, bennem is
erős volt a pogányok között).

És elismervén a nékem adatott kegyelmet, Jakab és Kéfás, meg János, kik
oszlopokul tekintetnek, bajtársi jobbjukat nyujták nékem és Barnabásnak,
hogy mi a pogányok között, ők pedig a körülmetélés között prédikáljunk:

Csakhogy a szegényekről megemlékezzünk; a mit is én igyekeztem
megcselekedni.

Mikor pedig Péter Antiókhiába jött, szemtől szembe ellene állottam,
mivel panasz volt reá.

Mert mielőtt némelyek oda jöttek Jakabtól, a pogányokkal együtt evett;
mikor pedig oda jöttek, félrevonult és elkülönítette magát, félvén a
körülmetélkedésből valóktól.

És vele képmutatóskodtak a többi zsidók is, úgy hogy Barnabás szintén
elcsábíttatott az ő tettetésök által.

De mikor láttam, hogy nem egyenesen járnak az evangyéliom igazságához
képest, mondék Péternek mindnyájok előtt: Ha te zsidó létedre pogány
módra élsz és nem zsidó módra, miként kényszeríted a pogányokat, hogy
zsidó módra éljenek?

Mi, természet szerint zsidók és nem pogányok közül való bűnösök,

Tudván azt, hogy az ember nem igazul meg a törvény cselekedeteiből,
hanem a Jézus Krisztusban való hit által, mi is Krisztus Jézusban
hittünk, hogy megigazuljunk a Krisztusban való hitből és nem a törvény
cselekedeteiből; Mivel a törvény cselekedeteiből nem igazul meg egy test
sem.

Ha pedig a Krisztusban keresvén a megigazulást, mimagunk is bűnösnek
találtatunk, avagy Krisztus bűnnek szolgája-é? Távol legyen.

Mert, ha a miket elrontottam, azokat ismét fölépítem, önmagamat teszem
bűnössé.

Mert én a törvény által meghaltam a törvénynek, hogy Istennek éljek.

Krisztussal együtt megfeszíttettem. Élek pedig többé nem én, hanem él
bennem a Krisztus; a mely életet pedig most testben élek, az Isten
Fiában való hitben élem, a ki szeretett engem és önmagát adta érettem.

Nem törlöm el az Isten kegyelmét; mert ha a törvény által van az
igazság, tehát Krisztus ok nélkül halt meg.

3. Fejezet

Óh balgatag Galátziabeliek, kicsoda ígézett meg titeket, hogy ne
engedelmeskedjetek az igazságnak, kiknek szemei előtt a Jézus Krisztus
úgy íratott le, mintha ti köztetek feszíttetett volna meg?

Csak azt akarom megtudni tőletek: a törvény cselekedeteiből kaptátok-é a
Lelket, avagy a hit hallásából?

Ennyire esztelenek vagytok? A mit Lélekben kezdtetek el, most testben
fejeznétek be?

Annyit szenvedtetek hiába? ha ugyan hiába.

Annakokáért, a ki a Lelket szolgáltatja néktek, és hatalmas dolgokat
művel bennetek, a törvény cselekedeteiből, vagy a hit hallásából
cselekeszi-é?

Miképen Ábrahám hitt az Istennek, és tulajdoníttatott néki igazságul.

Értsétek meg tehát, hogy a kik hitből vannak, azok az Ábrahám fiai.

Előre látván pedig az Írás, hogy Isten hitből fogja megigazítani a
pogányokat, eleve hirdette Ábrahámnak, hogy: Te benned fognak megáldatni
minden népek.

Ekként a hitből valók áldatnak meg a hívő Ábrahámmal.

Mert a kik törvény cselekedeteiből vannak, átok alatt vannak; minthogy
meg van írva: Átkozott minden, a ki meg nem marad mindazokban, a mik
megirattak a törvény könyvében, hogy azokat cselekedje.

Hogy pedig a törvény által senki sem igazul meg Isten előtt,
nyilvánvaló, mert az igaz ember hitből él.

A törvény pedig nincs hitből, hanem a mely ember cselekeszi azokat, élni
fog azok által.

Krisztus váltott meg minket a törvény átkától, átokká levén érettünk;
mert meg van írva: Átkozott minden, a ki fán + függ:

Hogy az Ábrahám áldása Krisztus Jézusban legyen a pogányokon, hogy a
Lélek ígéretét elnyerjük hit által.

Atyámfiai! ember szerint szólok. Lám az embernek megerősített
testámentomát senki erőtelenné nem teszi, sem ahhoz hozzá nem ád.

Az ígéretek pedig Ábrahámnak adattak és az ő magvának. Nem mondja: És
a magvaknak, mint sokról; hanem mint egyről. És a te magodnak, a ki a
Krisztus.

Ezt mondom pedig, hogy a kötést, melyet Isten először megerősített a
Krisztusra nézve, a négyszázharmincz esztendő multán keletkezett törvény
nem teszi erőtelenné, hogy megsemmisítse az ígéretet.

Mert ha törvényből van az örökség, akkor többé nem ígéretből; Ábrahámnak
pedig ígéret által ajándékozta azt az Isten.

Micsoda tehát a törvény? A bűnök okáért adatott, a míg eljő a Mag, a
kinek tétetett az ígéret: rendeltetvén angyalok által, közben járó
kezében.

A közbenjáró pedig nem egyé, Isten ellenben egy.

A törvény tehát az Isten ígéretei ellen van-é? Távol legyen! Mert ha
olyan törvény adatott volna, a mely képes megeleveníteni, valóban a
törvényből volna az igazság.

De az Írás mindent bűn alá rekesztett, hogy az ígéret Jézus Krisztusban
való hitből adassék a hívőknek.

Minekelőtte pedig eljött a hit, törvény alatt őriztettünk, egybezárva az
eljövendő hit kinyilatkoztatásáig.

Ekként a törvény Krisztusra vezérlő mesterünkké lett, hogy hitből
igazuljunk meg.

De minekutána eljött a hit, nem vagyunk többé a vezérlő mester alatt.

Mert mindnyájan Isten fiai vagytok a Krisztus Jézusban való hit által.

Mert a kik Krisztusba keresztelkedtetek meg, Krisztust öltöztétek fel.

Nincs zsidó, sem görög; nincs szolga, sem szabad; nincs férfi, sem nő
mert ti mindnyájan egyek vagytok a Krisztus Jézusban.

Ha pedig Krisztuséi vagytok, tehát az Ábrahám magva vagytok, és ígéret
szerint örökösök.

4. Fejezet

Mondom pedig, hogy a meddig az örökös kiskorú, semmiben sem különbözik a
szolgától, jóllehet ura mindennek;

Hanem gyámok és gondviselők alatt van az atyjától rendelt ideig.

Azonképen mi is, mikor kiskorúak valánk, a világ elemei alá voltunk
vettetve szolgaként:

Mikor pedig eljött az időnek teljessége, kibocsátotta Isten az ő Fiát, a
ki asszonytól lett, a ki törvény alatt lett,

Hogy a törvény alatt levőket megváltsa, hogy elnyerjük a fiúságot.

Minthogy pedig fiak vagytok, kibocsátotta az Isten az ő Fiának Lelkét a
ti szíveitekbe, ki ezt kiáltja: Abba, Atya!

Azért nem vagy többé szolga, hanem fiú ha pedig fiú, Istennek örököse is
Krisztus által.

Ámde akkor, mikor még nem ismertétek az Istent, azoknak szolgáltatok, a
mik természet szerint nem istenek;

Most azonban, hogy megismertétek az Istent, sőt hogy megismert tieket
az Isten, miként tértek vissza ismét az erőtelen és gyarló elemekhez, a
melyeknek megint újból szolgálni akartok?

Megtartjátok a napokat és hónapokat + és időket, meg az esztendőket.

Féltelek titeket, hogy hiába fáradoztam körültetek.

Legyetek olyanok, mint én; mert én is olyanná lettem, mint ti:
atyámfiai, kérlek tieket, semmivel sem bántottatok meg engem.

Tudjátok pedig, hogy testem erőtelensége miatt hirdettem néktek az
evangyéliomot először.

És megkísértetvén testemben, nem vetettetek meg, sem nem útáltatok meg
engem, hanem úgy fogadtatok, mint Istennek angyalát, mint Krisztus
Jézust.

Hová lőn tehát a ti boldogságotok? Mert bizonyságot teszek néktek, hogy
ti, ha lehetséges volt volna, szemeiteket kivájván, nékem adtátok volna.

Tehát ellenségetek lettem-é, megmondván néktek az igazat?

Nem szépen buzgolkodnak érettetek, sőt minket ki akarnak rekeszteni,
hogy mellettök buzgolkodjatok.

Szép dolog pedig fáradozni a jóban mindenkor, és nem csupán akkor, ha
köztetek vagyok.

Gyermekeim! kiket ismét fájdalommal szűlök, míglen kiábrázolódik
bennetek Krisztus.

Szeretnék pedig most köztetek jelen lenni és változtatni a hangomon;
mert bizonytalanságban vagyok felőletek.

Mondjátok meg nékem, kik a törvény alatt akartok lenni: nem halljátok-é
a törvényt?

Mert meg van írva, hogy Ábrahámnak két fia volt; egyik a szolgálótól, és
a másik + szabadostól.

De a szolgálótól való test szerint született; a szabadostól való pedig
az ígéret által.

Ezek mást példáznak: mert azok az asszonyok a két szövetség, az egyik a
Sinai hegyről való, szolgaságra szűlő, ez Hágár,

Mert Hágár a Sinai hegy Arábiában, hasonlatos pedig a mostani
Jeruzsálemhez, nevezetesen fiaival együtt szolgál.

De a magasságos Jeruzsálem szabad, ez mindnyájunknak anyja,

Mert meg van írva: Ujjongj te meddő, ki nem szűlsz; vígadozzál és
kiálts, ki nem vajudol; mert sokkal több az elhagyottnak magzatja, mint
a kinek férje vagyon.

Mi pedig, atyámfiai, Izsák szerint, ígéretnek gyermekei vagyunk.

De valamint akkor a test szerint született üldözte a Lélek szerint
valót, úgy most is.

De mit mond az Írás? Űzd ki a szolgálót és az ő fiát; mert a szolgáló
fia nem örököl a szabad nő fiával.

Annakokáért, atyámfiai, nem vagyunk a szolgáló fiai, hanem a szabadoséi.

5. Fejezet

Annakokáért a szabadságban, melyre minket Krisztus megszabadított,
álljatok meg, és ne kötelezzétek meg ismét magatokat szolgaságnak
igájával.

Ímé, én Pál mondom néktek, hogy ha körülmetélkedtek, Krisztus néktek
semmit sem használ.

Bizonyságot teszek pedig ismét minden embernek, a ki körülmetélkedik,
hogy köteles az egész törvényt megtartani.

Elszakadtatok Krisztustól, a kik a törvény által akartok megigazulni, a
kegyelemből kiestetek.

Mert mi a Lélek által, hitből várjuk az igazság reménységét.

Mert Krisztus Jézusban sem a körülmetélkedés nem ér semmit, sem a
körülmetélkedetlenség, hanem a szeretet által munkálkodó + hit.

Jól futottatok; kicsoda gátolt meg titeket, hogy ne engedelmeskedjetek
az igazságnak?

Ez a hitetés nem attól van, a ki titeket hív.

Kis kovász az egész tésztát megkeleszti.

Bizodalmam van az Úrban ti hozzátok, hogy más értelemben nem lesztek; de
a ki titeket megzavar, elveszi az ítéletet, bárki legyen.

Én pedig atyámfiai, ha még a körülmetélést hirdetem, miért üldöztetem
mégis? Akkor eltöröltetett a kereszt botránya.

Bárcsak ki is metszetnék magukat, a kik titeket bujtogatnak.

Mert ti szabadságra hivattatok atyámfiai; csakhogy a szabadság ürügye ne
legyen a testnek, sőt szeretettel szolgáljatok egymásnak.

Mert az egész törvény ez egy ígében teljesedik be: Szeresd
felebarátodat, mint magadat.

Ha pedig egymást marjátok és faljátok, vigyázzatok, hogy egymást fel ne
emészszétek.

Mondom pedig, Lélek szerint járjatok, és a testnek kívánságát véghez ne
vigyétek.

Mert a test a lélek ellen törekedik, a lélek pedig a test ellen; ezek
pedig egymással ellenkeznek, hogy ne azokat cselekedjétek, a miket
akartok.

Ha azonban a Lélektől vezéreltettek, nem vagytok a törvény alatt.

A testnek cselekedetei pedig nyilvánvalóak, melyek ezek: házasságtörés,
paráznaság, tisztátalanság, bujálkodás.

Bálványimádás, varázslás, ellenségeskedés, versengések, gyűlölködések,
harag, patvarkodások, viszszavonások, pártütések,

Irígységek, gyilkosságok, részegségek, dobzódások és ezekhez hasonlók:
melyekről előre mondom néktek, a miképen már ezelőtt is mondottam, hogy
a kik ilyeneket cselekesznek, Isten országának örökösei nem lesznek.

De a Léleknek gyümölcse: szeretet, öröm, békesség, béketűrés, szívesség,
jóság, hűség, szelídség, mértékletesség.

Az ilyenek ellen nincs törvény.

A kik pedig Krisztuséi, a testet megfeszítették indulataival és
kívánságaival együtt.

Ha Lélek szerint élünk, Lélek szerint is járjunk.

Ne legyünk hiú dicsőség kívánók, egymást ingerlők, egymásra irígykedők.

6. Fejezet

Atyámfiai, még ha előfogja is az embert valami bűn, ti lelkiek,
igazítsátok útba az olyant szelídségnek lelkével, ügyelvén magadra, hogy
meg ne kísértessél te magad is.

Egymás terhét hordozzátok, és úgy töltsétek be a Krisztus törvényét.

Mert ha valaki azt véli, hogy ő valami, holott semmi, önmagát csalja
meg.

Minden ember pedig az ő maga cselekedetét vizsgálja meg, és akkor csakis
önmagára nézve lesz dicsekedése és nem másra nézve.

Mert kiki a maga terhét hordozza.

A ki pedig az ígére taníttatik, közölje minden javát tanítójával.

Ne tévelyegjetek, Isten nem csúfoltatik meg; mert a mit vet az ember,
azt aratándja is.

Mert a ki vet az ő testének, a testből arat veszedelmet; a ki pedig vet
a léleknek, a lélekből arat örök életet.

A jótéteményben pedig meg ne restüljünk, mert a maga idejében aratunk,
ha el nem lankadunk.

Annakokáért míg időnk van, cselekedjünk jót mindenekkel, kiváltképen
pedig a mi hitünknek cselédeivel.

Látjátok, mekkora betűkkel írok néktek a saját kezemmel!

A kik testre szépek szeretnének lenni, azok kényszerítenek titeket
a körülmetélkedésre; csak azért, hogy a Krisztus keresztjéért ne
üldöztessenek.

Mert magok a körülmetélkedettek sem tartják meg a törvényt; hanem
azért akarják, hogy ti körülmetélkedjetek, hogy a ti testetekkel
dicsekedjenek.

Nékem pedig ne legyen másban dicsekedésem, hanem a mi Urunk Jézus
Krisztus keresztjében, a ki által nékem megfeszíttetett a világ, és én
is a világnak.

Mert Krisztus Jézusban sem a körülmetélkedés, sem a körülmetéletlenség
nem használ semmit, hanem az új teremtés. +

És a kik e szabály szerint élnek, békesség és irgalmasság azokon, és az
Istennek Izráelén.

Ennekutána senki nékem bántásomra ne legyen; mert én az Úr Jézusnak
bélyegeit hordozom az én testemben.

A mi Urunk Jézus Krisztusnak kegyelme legyen a ti lelketekkel atyámfiai!
Ámen.

PÁL APOSTOLNAK AZ EFÉZUSBELIEKHEZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztus apostola Istennek akaratjából, az Efézusban lévő és
Krisztus Jézusban hívő szenteknek.

Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus
Krisztustól.

Áldott legyen az Isten, és a mi Urunknak, Jézus Krisztusnak Atyja, a ki
megáldott minket minden lelki áldással a mennyekben a Krisztusban,

A szerint, a mint magának kiválasztott minket Ő benne a világ
teremtetése előtt, hogy legyünk mi szentek és feddhetetlenek Ő előtte
szeretet által,

Eleve elhatározván, hogy minket a maga fiaivá fogad Jézus Krisztus által
az Ő akaratjának jó kedve szerint,

Kegyelme dicsőségének magasztalására, a melylyel megajándékozott minket
ama Szerelmesben,

A kiben van a mi váltságunk az Ő vére által, a bűnöknek bocsánata az Ő
kegyelmének gazdagsága szerint.

Melyet nagy bőséggel közlött velünk minden bölcsességgel és értelemmel,

Megismertetvén velünk az Ő akaratjának titkait az Ő jó kedve szerint,
melyet eleve elrendelt magában,

Az idők teljességének rendjére nézve, hogy ismét egybeszerkeszt magának
mindeneket a Krisztusban, mind a melyek a mennyekben vannak, mind a
melyek e földön vannak;

Ő benne, a kiben vettük is az örökséget, eleve elrendeltetvén annak
eleveelvégzése szerint, a ki mindent az ő akaratjának tanácsából
cselekszik,

Hogy legyünk mi magasztalására az Ő dicsőségének, a kik előre
reménykedtünk a Krisztusban:

A kiben ti is, minekutána hallottátok az igazságnak beszédét,
idvességetek evangyéliomát, a melyben hittetek is, megpecsételtettetek
az ígéretnek ama Szent Lelkével,

A ki záloga a mi örökségünknek Isten tulajdon népének megváltatására, az
Ő dicsőségének magasztalására.

Annakokáért én is, hallván a ti hiteteket az Úr Jézusban, és minden
szentekhez való szerelmeteket,

Nem szűnöm meg hálát adni tiérettetek, emlékezvén reátok az én
könyörgéseimben;

Hogy a mi Urunk Jézus Krisztusnak Istene, a dicsőségnek Atyja adjon
néktek bölcseségnek és kijelentésnek Lelkét az Ő megismerésében;

És világosítsa meg értelmetek szemeit, hogy tudhassátok, hogy mi az Ő
elhívásának a reménysége, mi az Ő öröksége dicsőségének a gazdagsága a
szentek között,

És mi az Ő hatalmának felséges nagysága irántunk, a kik hiszünk, az Ő
hatalma erejének ama munkája szerint,

A melyet megmutatott a Krisztusban, mikor feltámasztotta Őt a halálból,
és ültette Őt a maga jobbjára a mennyekben.

Felül minden fejedelemségen és hatalmasságon és erőn és uraságon és
minden néven, mely neveztetik nemcsak e világon, hanem a következendőben
is:

És mindeneket vetett az Ő lábai alá, és Őt tette mindeneknek fölötte az
anyaszentegyháznak fejévé,

Mely az Ő teste, teljessége Ő néki, a ki mindeneket betölt mindenekkel.

2. Fejezet

Titeket is megelevenített, a kik holtak valátok a ti vétkeitek és
bűneitek miatt,

Melyekben jártatok egykor e világ folyása szerint, a levegőbeli
hatalmasság fejedelme szerint, ama lélek szerint, mely most az
engedetlenség fiaiban munkálkodik;

A kik között forgolódtunk egykor mi is mindnyájan a mi testünk
kívánságaiban, cselekedvén a testnek és a gondolatoknak akaratját, és
természet szerint haragnak fiai valánk, mint egyebek is:

De az Isten gazdag lévén irgalmasságban, az Ő nagy szerelméből, melylyel
minket szeretett,

Minket, kik meg voltunk halva a vétkek miatt, megelevenített együtt a
Krisztussal, (kegyelemből tartattatok meg!)

És együtt feltámasztott és együtt ültetett a mennyekben, Krisztus
Jézusban:

Hogy megmutassa a következendő időkben az Ő kegyelmének felséges
gazdagságát hozzánk való jóságából a Krisztus Jézusban.

Mert kegyelemből tartattatok meg, hit által; és ez nem tőletek van:
Isten ajándéka ez;

Nem cselekedetekből, hogy senki ne kérkedjék.

Mert az Ő alkotása vagyunk, teremtetvén Általa a Krisztus Jézusban jó
cselekedetekre, a melyeket előre elkészített az Isten, hogy azokban
járjunk.

Annakokáért emlékezzetek meg arról, hogy egykor ti a testben pogányok,
kiket körülmetéletlenségnek nevez vala amaz úgynevezett s a testen
kézzel megcsinált körülmetélkedés,

Hogy ti, mondom, abban az időben Krisztus nélkül valók voltatok,
Izráel társaságától idegenek, és az ígéret szövetségeitől távolvalók,
reménységetek nem vala, és Isten nélkül valók voltatok e világon;

Most pedig a Krisztus Jézusban ti, kik egykor távol valátok,
közelvalókká lettetek a Krisztus vére által.

Mert Ő a mi békességünk, ki egygyé tette mind a két nemzetséget, és
lerontotta a közbevetett választófalat,

Az ellenségeskedést az Ő testében, a parancsolatoknak tételekben való
törvényét eltörölvén; hogy ama kettőt egy új emberré teremtse Ő magában,
békességet szerezvén;

És hogy megbékéltesse az Istennel mind a kettőt, egy testben a keresztfa
által, megölvén ezen az ellenségeskedést.

És eljövén, békességet hirdetett néktek, a távol valóknak és a közel
valóknak.

Mert Ő általa van menetelünk mindkettőnknek egy Lélekben az Atyához.

Azért immár nem vagytok jövevények és zsellérek, hanem pogártársai a
szenteknek és cselédei az Istennek,

Kik fölépíttettetek az apostoloknak és prófétáknak alapkövén, lévén a
szegletkő maga a Jézus Krisztus,

A kiben az egész épület szép renddel rakattatván, nevekedik szent
templommá az Úrban;

A kiben ti is együtt építtettek Isten hajlékává a Lélek által.

3. Fejezet

Ezért vagyok én, Pál, a Krisztusnak foglya ti érettetek, a pogányokért;

Ha ugyan hallottátok Isten kegyelmének rendelkezését, melyet nékem adott
a ti érdeketekben;

Hogy tudniillik kijelentés útján ismertette meg velem a titkot, a
szerint, a mint az elébb megírám röviden,

Melynek olvasásából megérthetitek, hogy micsoda az én értelmem a
Krisztus titka felől;

A mely egyéb időkben meg nem ismertettetett az emberek fiaival úgy, a
hogy most kijelentetett az Ő szent apostolainak és prófétáinak a Lélek
által:

Hogy tudniillik a pogányok örökös társak és egyugyanazon test tagjai és
részesei az ő ígéretének a Krisztus Jézusban az evangyéliom által.

A melynek szolgájává lettem az Isten ama kegyelmének ajándékából, mely
adatott nékem az Ő hatalmának munkája szerint.

Nékem, minden szentek között a legeslegkisebbnek adatott ez a kegyelem,
hogy a pogányoknak hirdessem a Krisztus végére mehetetlen gazdagságát;

És hogy megvilágosítsam mindeneknek, hogy miképen rendelkezett Isten ama
titok felől, a mely elrejtetett vala örök időktől fogva az Istenben, a
ki mindeneket teremtett a Jézus Krisztus által;

Azért, hogy megismertettessék most a mennybeli fejedelemségekkel és
hatalmasságokkal az egyház által az Istennek sokféle bölcsesége,

Amaz örök eleve-elvégezés szerint, a melyet megcselekedett a Krisztus
JÉzusban, a mi Urunkban:

A kiben van a mi bátorságunk és bizodalommal való menetelünk Istenhez az
Ő benne való hit által.

Azért kérlek, hogy ne csüggedjetek el az én ti érettetek való
nyomorúságaim miatt, a melyek néktek dicsőségtekre vannak.

Ezokáért meghajtom térdeimet a mi Urunk Jézus Krisztusnak Atyja előtt,

A kiről neveztetik minden nemzetség, mennyen és földön,

Hogy adja meg néktek az Ő dicsősége gazdagságáért, hogy hatalmasan
megerősödjetek az Ő Lelke által a belső emberben;

Hogy lakozzék a Krisztus a hit által a ti szívetekben;

A szeretetben meggyökerezvén és alapot vevén, hogy megérthessétek minden
szentekkel egybe, mi a szélessége és hosszúsága és mélysége és magassága
az Isten jóvoltának,

És megismerjétek a Krisztusnak minden ismeretet felül haladó szeretetét,
hogy ekképen beteljesedjetek az Istennek egész teljességéig.

Annak pedig, a ki véghetetlen bőséggel mindeneket megcselekedhetik,
feljebb hogynem mint kérjük vagy elgondoljuk, a mi bennünk munkálkodó
erő szerint,

Annak légyen dicsőség az egyházban a Krisztus Jézusban nemzetségről
nemzetségre örökkön örökké. Ámen.

4. Fejezet

Kérlek azért titeket én, ki fogoly vagyok az Úrban, hogy járjatok úgy,
mint illik elhívatásotokhoz, melylyel elhívattatok.

Teljes alázatossággal és szelídséggel, hosszútűréssel, elszenvedvén
egymást szeretetben,

Igyekezvén megtartani a Lélek egységét a békességnek kötelében.

Egy a test és egy a Lélek, miképen elhívatástoknak egy reménységében
hívattatok el is;

Egy az Úr, egy a hit, egy a keresztség;

Egy az Isten és mindeneknek Atyja, a ki mindeneknek felette van és
mindenek által és mindnyájatokban munkálkodik.

Mindenikünknek pedig adatott a kegyelem a Krisztustól osztott ajándéknak
mértéke szerint.

Ezokáért mondja az Írás: Fölmenvén a magasságba foglyokat vitt fogva, és
adott ajándékokat az embereknek.

(Az pedig, hogy fölment, mit jelentene mást, mint hogy előbb le is
szállott a föld alsóbb részeire?

A ki leszállott vala, ugyanaz, a ki fel is ment, feljebb minden egeknél,
hogy mindeneket betöltsön.)

És Ő adott némelyeket apostolokul, némelyeket prófétákul, némelyeket
evangyélistákul, némelyeket pedig pásztorokul és tanítókul:

A szentek tökéletesbbítése czéljából szolgálat munkájára, a Krisztus
testének építésére:

Míg eljutunk mindnyájan az Isten Fiában való hitnek és az Ő
megismerésének egységére, érett férfiúságra, a Krisztus teljességével
ékeskedő kornak mértékére:

Hogy többé ne legyünk gyermekek, kiket ide s tova hány a hab és hajt
a tanításnak akármi szele, az embereknek álnoksága által, a tévelygés
ravaszságához való csalárdság által;

Hanem az igazságot követvén szeretetben, mindenestől fogva nevekedjünk
Abban, a ki a fej, a Krisztusban;

A kiből az egész test, szép renddel egyberakatván és egybeszerkesztetvén
az Ő segedelmének minden kapcsaival, minden egyes tagnak mértéke szerint
való munkássággal teljesíti a testnek nevekedését a maga fölépítésére
szeretetben.

Ezt mondom annakokáért és bizonyságot teszek az Úrban, hogy ti többé
ne járjatok úgy, mint egyéb pogányok is járnak az ő elméjöknek
hiábavalóságában,

Kik értelmökben meghomályosodtak, elidegenültek az isteni élettől a
tudatlanság miatt, mely az ő szívök keménysége miatt van bennök;

Kik erkölcsi érzés nélkül, önmagukat a bujálkodásra adták, minden
tisztátalanságnak nagy nyereséggel való cselekedésére.

Ti pedig nem így tanultátok a Krisztust;

Ha ugyan Őt megértettétek és Ő benne megtaníttattatok, úgy a mint az
igazság a Jézusban:

Hogy levetkezzétek ama régi élet szerint való ó embert, mely meg van
romolva a csalárdság kívánságai miatt;

Megújuljatok pedig a ti elméteknek lelke szerint,

És felöltözzétek amaz új embert, mely Isten szerint teremtetett
igazságban és valóságos szentségben.

Azért levetvén a hazugságot, szóljatok igazságot, kiki az ő
felebarátjával: mert egymásnak tagjai vagyunk.

Ám haragudjatok, de ne vétkezzetek: a nap le ne menjen a ti haragotokon;

Se pedig az ördögnek ne adjatok helyet.

A ki oroz vala, többé ne orozzon; hanem inkább munkálkodjék, cselekedvén
az ő kezeivel azt, a mi jó, hogy legyen mit adnia a szűkölködőnek.

Semmi rothadt beszéd a ti szátokból ki ne származzék, hanem csak a mely
hasznos a szükséges építésre, hogy áldásos legyen a hallgatóknak.

És meg ne szomorítsátok az Istennek ama Szent Lelkét, a ki által
megpecsételtettetek a teljes váltságnak napjára.

Minden mérgesség és fölgerjedés és harag és lárma és káromkodás
kivettessék közületek minden gonoszsággal együtt;

Legyetek pedig egymáshoz jóságosak, irgalmasok, megengedvén egymásnak,
miképen az Isten is a Krisztusban megengedett néktek.

5. Fejezet

Legyetek annakokáért követői az Istennek, mint szeretett gyermekek:

És járjatok szeretetben, miképen a Krisztus is szeretett minket, és
adta Önmagát miérettünk ajándékul és áldozatul az Istennek, kedves jó
illatul.

Paráznaság pedig és akármely tisztátalanság vagy fösvénység ne is
neveztessék ti közöttetek, a mint szentekhez illik;

Sem undokság, vagy bolond beszéd, vagy trágárság, melyek nem illenek:
hanem inkább hálaadás.

Mert azt jól tudjátok, hogy egy paráznának is, vagy tisztátalannak, vagy
fösvénynek, ki bálványimádó, nincs öröksége a Krisztusnak és Istennek
országában.

Senki titeket meg ne csaljon üres beszédekkel; mert ezekért jő az Isten
haragja a hitetlenség fiaira.

Annakokáért ne legyetek részesei ezeknek;

Mert valátok régen sötétség, most pedig világosság az Úrban: mint
világosságnak fiai úgy járjatok.

(Merta világosságnak gyümölcse minden jóságban és igazságban és
valóságban van),

Meggondolván, mi legyen kedves az Úrnak.

És ne legyen közösségtek a sötétségnek gyümölcstelen cselekedeteivel,
hanem inkább meg is feddjétek azokat;

Mert a melyeket azok titokban cselekesznek, éktelen dolog csak mondani
is.

Mindezek pedig megfeddetvén, a világosság által napvilágra jőnek; mert
minden, a mi napvilágra jő, világosság.

Annakokáért mondja: Serkenj föl, a ki aluszol és támadj fel a halálból,
és felragyogott tenéked a Krisztus.

Meglássátok annakokáért, hogy mimódon okkal járjatok, nem mint bolondok,
hanem mint bölcsek:

Áron is megvegyétek az alkalmatosságot, mert a napok gonoszok.

Annakokáért ne legyetek esztelenek, hanem megértsétek, mi legyen az
Úrnak akaratja.

És meg ne részegedjetek bortól, miben kicsapongás van: hanem
teljesedjetek be Szent Lélekkel,

Beszélgetvén egymás között zsoltárokban és dícséretekben és lelki
énekekben, énekelvén és dícséretet mondván szívetekben az Úrnak.

Hálákat adván mindenkor mindenekért a mi Urunk Jézus Krisztusnak nevében
az Istennek és Atyának.

Engedelmesek legyetek egymásnak Isten félelmében.

Ti asszonyok a ti saját férjeteknek engedelmesek legyetek, mint az
Úrnak.

Mert a férj feje a feleségének, mint a Krisztus is feje az egyháznak, és
ugyanő megtartója a testnek.

De miképen az egyház engedelmes a Krisztusnak, azonképen az asszonyok is
engedelmesek legyenek férjöknek mindenben.

Ti férfiak, szeressétek a ti feleségeteket, miképen a Krisztus is
szerette az egyházat, és Önmagát adta azért;

Hogy azt megszentelje, megtisztítván a víznek feredőjével az íge által,

Hogy majd Önmaga elébe állítsa dicsőségben az egyházat, úgy hogy azon ne
legyen szeplő, vagy sömörgözés, vagy valami afféle; hanem hogy legyen
szent és feddhetetlen.

Úgy kell a férfiaknak szeretni az ő feleségöket, mint az ő tulajdon
testöket. A ki szereti az ő feleségét, önmagát szereti.

Mert soha senki az ő tulajdon testét nem gyűlölte; hanem táplálgatja és
ápolgatja azt, miképen az Úr is az egyházat;

Mert az Ő testének tagjai vagyunk, az Ő testéből és az Ő csontjaiból
valók.

Annakokáért elhagyja az ember atyját és anyját, és ragaszkodik az ő
feleségéhez; és lesznek ketten egy testté.

Felette nagy titok ez: de én a Krisztusról és az egyházról szólok.

Hanem azért ti is egyen-egyen, ki-ki az ő feleségét úgy szeresse, mint
önmagát; az asszony pedig meglássa, hogy félje a férjét.

6. Fejezet

Ti gyermekek szót fogadjatok a ti szüleiteknek az Úrban; mert ez az
igaz.

Tiszteljed a te atyádat és a te anyádat (a mi az első parancsolat
ígérettel).

Hogy jól legyen néked dolgod és hosszú életű légy e földön.

Ti is atyák ne ingereljétek gyermekeiteket, hanem neveljétek azokat az
Úr tanítása és intése szerint.

Ti szolgák, engedelmesek legyetek a ti test szerint való uraitoknak
félelemmel és rettegéssel, szíveteknek egyenességében, mint a
Krisztusnak;

Nem a szemnek szolgálván, mint akik embereknek akarnak tetszeni, hanem
mint Krisztus szolgái, cselekedvén az Istennek akaratját lélekből.

Jó akarattal, mint a kik az Úrnak szolgálnak és nem embereknek;

Tudván, hogy kiki a mi jót cselekszik, azt veendi az Úrtól, akár szolga
legyen, akár szabados.

Ti is urak, ugyanazt cselekedjétek ő velök, elhegyván a fenyegetést;
tudván, hogy a ti Uratok is mennyben van, és személyválogatás nincsen Ő
nála.

Végezetre, atyámfiai, legyetek erősek az Úrban, és az ő hatalmas
erejében.

Öltözzétek föl az Isten minden fegyverét, hogy megállhassatok az
ördögnek minden ravaszságával szemben.

Mert nem vér és test ellen van nékünk tusakodásunk, hanem a
fejedelemségek ellen, a hatalmasságok ellen, ez élet sötétségének
világbírói ellen, a gonoszság lelkei ellen, melyek a magasságban vannak.

Annakokáért vegyétek föl az Istennek minden fegyverét, hogy
ellentállhassatok ama gonosz napon, és mindeneket elvégezvén
megállhassatok.

Álljatok hát elő, körül övezvén derekatokat igazlelkűséggel, és
felöltözvén az igazságnak mellvasába,

És felsarúzván lábaitokat a békesség evangyéliomának készségével;

Mindezekhez fölvevén a hitnek paizsát, a melylyel ama gonosznak minden
tüzes nyilát megolthatjátok;

Az idvesség sisakját is fölvegyétek, és a Léleknek kardját, a mely az
Isten beszéde:

Minden imádsággal és könyörgéssel imádkozván minden időben a Lélek
által, és ugyanezen dologban vigyázván minden állhatatossággal és
könyörgéssel minden szentekért,

És érettem is, hogy adassék nékem szó számnak megnyitásakor, hogy
bátorsággal ösmertessem meg az evangyéliom titkát,

A melyért követséget viselek lánczok között; hogy bátran szóljak arról,
a miképen kell szólanom.

Hogy pedig ti is megtudjátok dolgaimat, hogy mit cselekeszem, mindent
megismertet veletek Tikhikus, a szeretett atyafi és hív szolga az Úrban;

Kit éppen azért küldöttem hozzátok, hogy megismerjétek a mi dolgainkat,
és megvígasztalja a ti szíveteket.

Békesség az atyafiaknak és szeretet hittel egybe az Atya Istentől és az
Úr Jézus Krisztustól!

A kegyelem legyen mindazokkal, a kik szeretik a mi Urunk Jézus Krisztust
romlatlanságban. Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A FILIPPIBELIEKHEZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál és Timótheus, Jézus Krisztus szolgái, minden szenteknek a Krisztus
Jézusban, a kik Filippiben vannak, a püspökökkel és diakónusokkal
egyetemben:

Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól és az Úr Jézus
Krisztustól.

Hálát adok az én Istenemnek, minden ti rólatok való emlékezésemben,

Mindenkor minden én könyörgésemben mindenitekért nagy örömmel
könyörögvén,

Mivelhogy résztvettetek az evangyéliom ügyében az első naptól fogva mind
ez ideig;

Meg lévén győződve arról, hogy a ki elkezdette bennetek a jó dolgot,
elvégezi a Krisztus Jézusnak napjáig:

A mint hogy méltó, hogy én ilyen értelemben legyek mindenitek felől,
azért, mert én szívemben hordalak titeket, mint a kik mind az én
fogságomban, mind az evangyéliomnak oltalmazásában és megbizonyításában
mindnyájan részestársaim vagytok a nékem adott kegyelemben.

Mert bizonyságom az Isten, mely igen vágyakozom mindnyájatok után a
Krisztus Jézus szerelmében.

És azért imádkozom, hogy a ti szeretetetek még jobban-jobban bővölködjék
ismeretben és minden értelmességben;

Hogy megítélhessétek, hogy mi a rossz és mi a jó hogy legyetek tiszták
és botlás nélkül valók a Krisztusnak napjára;

Teljesek lévén az igazságnak gyümölcsével, melyet Jézus Krisztus teremt
az Isten dicsőségére és magasztalására.

Tudtotokra akarom pedig adni, atyámfiai, hogy az én dolgaim inkább
előmenetelére lőnek az evangyéliomnak;

Annyira, hogy a Krisztusban híressé lett az én fogságom a testőrség
egész házában és minden mások előtt;

És többen az Úrban való atyafiak közül bízván az én fogságomban, nagyobb
bátorsággal merik szólani az ígét.

Némelyek ugyanis irígységből és versengésból is, de mások jóakaratból is
hirdetik a Krisztust.

Némelyek versengésből prédikálják a Krisztust, nem tiszta lélekkel, azt
hivén, hogy fogságom nyomorúságait így megnevelik;

De mások szeretetből, tudván, hogy én az evangyéliomnak oltalmazására
rendeltettem.

Mert mit mondjak? csakhogy minden módon, akár színből, akár szívből, a
Krisztus prédikáltatik: és én ennek örülök, sőt örülni is fogok.

Mert tudom, hogy ez nékem idvességemre lesz a ti könyörgéstek által és a
Jézus Krisztus Lelkének segedelme által,

Amaz én esengő várásom és reménységem szerint, hogy semmiben meg nem
szégyenülök, hanem mint mindenkor, úgy most is nagy bátorsággal fog
magasztaltatni Krisztus az én testemben, akár életem, akár halálom
által.

Mert nékem az élet Krisztus, és a meghalás nyereség.

De ha e testben való életem munkámat gyümölcsözteti: hogy melyiket
válaszszam, meg sem mondhatom.

Mert szorongattatom e kettő között, kívánván elköltözni és a Krisztussal
lenni; mert ez sokkal inkább jobb;

De e testben megmaradnom szükségesebb ti érettetek.

És ebben bízva, tudom, hogy megmaradok és együtt maradok mindnyájatokkal
a ti hitben való gyarapodástokra és örömötökre;

Hogy bőven dicsekedhessetek velem Krisztus Jézusban az én ti nálatok
való újabb megjelenésem által.

Csakhogy a Krisztus evangyéliomához méltóan viseljétek magatokat,
hogy akár oda menvén és látván titeket, akár távol lévén, azt halljam
dolgaitok felől, hogy megállotok egy lélekben, egy érzéssel viaskodván
az evangyéliom hitéért;

És meg nem félemlvén semmiben az ellenségek előtt: a mi azoknak a
veszedelem jele, néktek pedig az üdvösségé, és ez az Istentől van;

Mert néktek adatott az a kegyelem a Krisztusért, nemcsak hogy higyjetek
Ő benne, hanem hogy szenvedjetek is Ő érette:

Ugyanolyan tusakodástok lévén, a milyent láttatok én nálam, és most
hallotok és felőlem.

2. Fejezet

Ha annakokáért helye van Krisztusban az intésnek, ha helye van a
szeretet vígasztalásának, ha helye van a Lélekben való közösségnek, ha
helye van a szívnek és könyörületességnek,

Teljesítsétek be az én örömömet, hogy egyenlő indulattal legyetek,
ugyanazon szeretettel viseltetvén, egy érzésben, egyugyanazon indulattal
lévén;

Semmit nem cselekedvén versengésből, sem hiábavaló dicsőségből, hanem
alázatosan egymást különbeknek tartván ti magatoknál.

Ne nézze kiki a maga hasznát, hanem mindenki a másokét is.

Annakokáért az az indulat legyen bennetek, mely volt a Krisztus Jézusban
is,

A ki, mikor Istennek formájában vala, nem tekintette zsákmánynak azt,
hogy ő az Istennel egyenlő.

Hanem önmagát megüresíté, szolgai formát vévén föl, emberekhez hasonlóvá
lévén;

És mikor olyan állapotban találtatott mint ember, megalázta magát,
engedelmes lévén halálig, még pedig a keresztfának haláláig.

Annakokáért az Isten is felmagasztalá őt, és ajándékoza néki oly nevet,
a mely minden név fölött való

Hogy a Jézus nevére minden térd meghajoljon, mennyeieké, földieké és
föld alatt valóké.

És minden nyelv vallja, hogy Jézus Krisztus Úr az Atya Isten
dicsőségére.

Annakokáért, szerelmeseim, a miképen mindenkor engedelmeskedtetek,
nem úgy, mint az én jelenlétemben csak, hanem most sokkal inkább az
én távollétemben, félelemmel és rettegéssel vigyétek véghez a ti
idvességteket;

Mert Isten az, a ki munkálja bennetek mind az akarást, mind a munkálást
jó kedvéből.

Mindeneket zúgolódások és versengések nélkül cselekedjetek;

Hogy legyetek feddhetetlenek és tiszták, Istennek szeplőtlen gyermekei
az elfordult és elvetemedett nemzetség közepette, kik között fényletek,
mint csillagok e világon.

Életnek beszédét tartván elébök; hogy dicsekedhessem majd a Krisztus
napján, hogy nem futottam hiába, sem nem fáradtam hiába.

De ha kiontatom is italáldozatként a ti hitetek áldozatánál és
papiszolgálatánál, mégis örülök, és együtt örülök maindnyájatokkal;

Azonképen ti is örüljetek, és örüljetek együtt velem.

Reménylem pedig az Úr Jézusban, hogy Timótheust rövid nap elküldöm
tihozzátok, hogy én is megviduljak, megértvén a ti dolgaitokat.

Mert nincsen velem senki hozzá hasonló indulatú, a ki igazán szívén
viselné dolgaitokat.

Mert mindenki a maga hasznát keresi, nem a Krisztus Jézusét.

Az ő kipróbált voltát pedig ismeritek, hogy miképen atyjával a gyermek,
együtt szolgált velem az evangyéliom ügyében.

Őt azért reménylem, hogy elküldöm, mihelyt meglátom az én dolgaimat,
tüstént;

Bízom pedig az Úrban, hogy magam is csakhamar el fogok menni.

De szükségesnek tartám, hogy Epafróditust, az én atyámfiát és
munkatársamat és bajtársamat, néktek pedig követeteket és szükségemben
áldozatot hozó szolgátokat hazaküldjem hozzátok;

Mivelhogy vágyva vágyott mindnyájatok után, és gyötrődött a miatt, hogy
meghallottátok, hogy ő beteg volt.

Mert bizony beteg volt, halálhoz közel; de az Isten könyörült rajta,
nem csak ő rajta pedig, hanem én rajtam is, hogy szomorúság ne jőjjön
szomorúságomra.

Annakokáért hamarabb küldtem őt haza, hogy meglátván őt, ismét
örüljetek, és nékem is kisebb legyen a szomorúságom.

Fogadjátok azért őt az Úrban teljes örömmel; és az ilyeneket
megbecsüljétek:

Mert a Krisztus dolgáért jutott majdnem halálra, koczkára tévén életét,
hogy kárpótoljon engem azért, hogy nékem tett szolgálatotoknál ti nem
voltatok jelen.

3. Fejezet

Továbbá atyámfiai, örüljetek az Úrban. Ugyanazokat írni néktek én nem
restellem, tinéktek pedig bátorságos.

Őrizkedjetek az ebektől, őrizkedjetek a gonosz munkásoktól, őrizkedjetek
a megmetélkedéstől:

Mert mi vagyunk a körülmetélkedés, a kik lélekben szolgálunk az
Istennek, és a Krisztus Jézusban dicsekedünk, és nem a testben
bizakodunk:

Jóllehet énnékem van bizakodásom test szerint is. Ha bárki más mer
testben bizakodni, én sokkal inkább;

Körülmetéltettem nyolczadnapon, Izráel nemzetségéből, Benjámin törzséből
való vagyok, zsidókból való zsidó, törvény tekintetében farizeus,

Buzgóság tekintetében az egyházat üldöző, a törvénybeli igazság
tekintetében feddhetetlen voltam.

De a melyek nékem egykor nyereségek valának, azokat a Krisztusért kárnak
ítéltem.

Sőt annakfelette most is kárnak ítélek mindent az én Uram, Jézus
Krisztus ismeretének gazdagsága miatt: a kiért mindent kárba veszni
hagytam és szemétnek ítélek, hogy a Krisztust megnyerjem,

És találtassam Ő benne, mint a kinek nincsen saját igazságom a
törvényből, hanem van igazságom a Krisztusban való hit által, Istentől
való igazságom a hit alapján:

Hogy megismerjem Őt, és az Ő feltámadásának erejét, és az Ő
szenvedéseiben való részesülésemet, hasonlóvá lévén az ő halálához;

Ha valami módon eljuthatnék a halottak feltámadására.

Nem mondom, hogy már elértem, vagy hogy már tökéletes volnék; hanem
igyekezem, hogy el is érjem, a miért meg is ragadott engem a Krisztus
Jézus.

Atyámfiai, én enmagamról nem gondolom, hogy már elértem volna:

De egyet cselekszem, azokat, a melyek hátam megett vannak, elfelejtvén,
azoknak pedig, a melyek előttem vannak, nékik dőlvén, czélegyenest
igyekszem az Istennek a Krisztus Jézusban onnét felülről való elhívása
jutalmára.

Valakik annakokáért tökéletesek vagyunk, ilyen értelemben legyünk: és ha
valamiben másképen értetek, az Isten azt is ki fogja jelenteni néktek:

Csakhogy a mire eljutottunk, ugyanabban egy szabály szerint járjunk,
ugyanazon értelemben legyünk.

Legyetek én követőim, atyámfiai, és figyeljetek azokra, a kik úgy
járnak, a miképen mi néktek példátok vagyunk.

Mert sokan járnak másképen, kik felől sokszor mondtam néktek, most pedig
sírva is mondom, hogy a Krisztus keresztjének ellenségei;

Kiknek végök veszedelem, kiknek Istenök az ő hasok, és a kiknek
dicsőségök az ő gyalázatukban van, kik mindig a földiekkel törődnek.

Mert a mi országunk mennyekben van, honnét a megtartó Úr Jézus Krisztust
is várjuk;

Ki elváltoztatja a mi nyomorúságos testünket, hogy hasonló legyen az Ő
dicsőséges testéhez, amaz Ő hatalmas munkája szerint, mely által maga
alá is vethet mindeneket.

4. Fejezet

Annakokáért szerelmes atyámfiai, a kik után úgy vágyakozom, ti én örömöm
és én koronám, ekképen álljatok meg az Úrban, én szerelmeseim!

Evódiát intem, Sintikhét is intem, hogy egyenlő indulattal legyenek az
Úrban.

Igen, kérlek téged is, igaz szolgatársam, légy segítségül ezeknek, mint
a kik az evangyéliom dolgában együtt viaskodtak velem, Kelemennel is, és
ama többi munkatársaimmal, kiknek neveik fölírvák az életnek könyvében.

Örüljetek az Úrban mindenkor; ismét mondom, örüljetek!

A ti szelídlelkűségetek ismert legyen minden ember előtt. Az Úr közel!

Semmi felől ne aggódjatok, hanem imádságotokban és könyörgéstekben
minden alkalommal hálaadással tárjátok fel kívánságaitokat az Isten
előtt.

Én az Istennek békessége, mely minden értelmet felül halad, meg fogja
őrizni szíveiteket és gondolataitokat a Krisztus Jézusban.

Továbbá, Atyámfiai, a mik csak igazak, a mik csak tisztességesek, a
mik csak igazságosak, a mik csak tiszták, a mik csak kedvesek, a mik
csak jó hírűek; ha van valami erény és ha van valami dícséret, ezekről
gondolkodjatok.

A miket tanultatok is, el is fogadtatok, hallottatok is, láttatok is én
tőlem, azokat cselekedjétek; és a békességnek Istene veletek lesz.

Felette igen örültem pedig az Úrban, hogy immár valahára megújultatok az
én felőlem való gondviseléstekben; mely dologban gondoskodtatok is, de
nem volt alkalmatok.

Nem hogy az én szűkölködésemre nézve szólnék; mert én megtanultam, hogy
azokban, a melyekben vagyok, megelégedett legyek.

Tudok megaláztatni is, tudok bővölködni is; mindenben és mindenekben
ismerős vagyok a jóllakással is, az éhezéssel is, a bővölködéssel is, a
szűkölködéssel is.

Mindenre van erőm a Krisztusban, a ki engem megerősít.

Mindazáltal jól tettétek, hogy nyomorúságomban részesekké lettetek.

Tudjátok pedig ti is, Filippibeliek, hogy az evangyéliom hirdetésének
kezdetén, mikor Macedóniából kimentem, egyetlen egyház sem volt részes
velem a kölcsönös adásban és vevésben, csak ti egyedül:

Mert már Thessalónikában is, egyszer is, másszor is, küldtetek nékem
szükségemre.

Nem mintha kívánnám az ajándékot: hanem kívánom azt a gyümöcsöt, mely
sokasodik a ti hasznotokra.

Megkaptam pedig mindent, és bővölködöm; beteltem, vévén Epafróditustól,
a mit küldöttetek, mint kedves jó illatot, kellemes, tetsző áldozatot az
Istennek.

Az én Istenem pedig be fogja tölteni minden szükségeteket az Ő
gazdagsága szerint dicsőségesen a Krisztus Jézusban.

Az Istennek pedig és a mi Atyánknak dicsőség mind örökkön örökké. Ámen.

Köszöntsetek minden szentet a Krisztus Jézusban. Köszöntenek titeket az
atyafiak, a kik velem vannak.

Köszöntenek titeket minden szentek, mindeneknek felette pedig a császár
udvarából valók.

A mi Urunk Jézus Krisztusnak kegyelme legyen mindnyájatokkal! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A KOLOSSÉBELIEKHEZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztusnak apostola Isten akaratjából, és Timótheus atyafi.

A Kolosséban levő szenteknek és hívő atyafiaknak a Krisztusban: kegyelem
néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól.

Hálát adunk az Istennek és a mi Urunk Jézus Krisztus Atyjának, mindenkor
ti értetek könyörögvén,

Mivelhogy hallottuk a ti hiteteket a Krisztus Jézusban, és a szeretetet,
a melylyel minden szentekhez vagytok,

A mennyekben néktek eltett reménységért, a melyet már előbb hallottatok
az igazság beszédében, mely az evangyéliom:

Mely eljutott hozzátok, miképen az egész világra is, és gyümölcsöt
terem, úgy mint nálatok is a naptól fogva, melyen hallottátok és
megismertétek az Isten kegyelmét igazán:

Úgy a hogy tanultátok is Epafrástól, a mi szerelmes szolgatársunktól, a
ki hív szolgája ti érettetek a Krisztusnak,

A ki meg is jelentette nékünk a ti Lélekben való szereteteteket.

Azért mi is, a mely naptól fogva ezeket hallottuk, nem szűnünk meg
érettetek imádkozni, és kérni, hogy betöltessetek az Isten akaratának
megismerésével minden lelki bölcseségben és értelemben,

Hogy járjatok méltóan az Úrhoz, teljes tetszésére, minden jó
cselekedettel gyümölcsöt teremvén és nevekedvén az Isten megismerésében;

Minden erővel megerősíttetvén az Ő dicsőségének hatalma szerint minden
kitartásra és hosszútűrésre örömmel;

Hálákat adván az Atyának, ki alkalmasakká tett minket a szentek
örökségében való részvételre a világosságban;

A ki megszabadított minket a sötétség hatalmából, és általvitt az Ő
szerelmes Fiának országába;

Kiben van a mi váltságunk az Ő vére által, bűneinknek bocsánata;

A ki képe a láthatatlan Istennek, minden teremtménynek előtte született;

Mert Ő benne teremtetett minden, a mi van a mennyekben és a földön,
láthatók és láthatatlanok, akár királyi székek, akár uraságok, akár
fejedelemségek, akár hatalmasságok; mindenek Ő általa és Ő reá nézve
teremttettek;

És Ő előbb volt mindennél, és minden Ő benne áll fenn.

És Ő a feje a testnek, az egyháznak: a ki a kezdet, elsőszülött a
halottak közül; hogy mindenekben Ő legyen az első

Mert tetszett az Atyának, hogy Ő benne lakozzék az egész teljesség;

És hogy Ő általa békéltessen meg mindent Magával, békességet szerezvén
az Ő keresztjének vére által; Ő általa mindent, a mi csak van, akár a
földön, akár a mennyekben.

Titeket is, kik hajdan elidegenültek és ellenségek valátok gonosz
cselekedetekben gyönyörködő értelmetek miatt, most mégis megbékéltetett.

Az Ő emberi testében a halál által, hogy mint szenteket, tisztákat és
feddhetetleneket állasson titeket Ő maga elé:

Ha ugyan megmaradtok a hitben alaposan és erősen, és el nem távoztok az
evangyéliom reménységétől, a melyet hallottatok, a mely hirdettetett
minden teremtménynek az ég alatt; a melynek lettem én, Pál, szolgájává.

Most örülök a ti érettetek való szenvedéseimnek, és a magam részéről
betöltöm a mi híja van a Krisztus szenvedéseinek az én testemben az Ő
testéért, a mi az egyház;

A melynek lettem én szolgájává az Isten sáfársága szerint, a melyet
nékem adott ti rátok nézve, hogy betöltsem az Isten ígéjét,

Tudniillik ama titkot, mely el vala rejtve ősidők óta és nemzetségek
óta, most pedig megjelentetett az Ő szenteinek,

A kikkel az Isten meg akarta ismertetni azt, hogy milyen nagy a pogányok
között eme titok dicsőségének gazdagsága, az tudniillik, hogy a Krisztus
ti köztetek van, a dicsőségnek ama reménysége:

A kit mi prédikálunk, intvén minden embert, és tanítván minden embert
minden bölcseséggel, hogy minden embert tökéletesnek állassunk a
Krisztus Jézusban;

A mire igyekezem is, tusakodván az Ő ereje szerint, mely én bennem
hatalmasan munkálkodik.

2. Fejezet

Mert akarom, hogy tudtotokra legyen, hogy milyen nagy tusakodásom van ti
érettetek, és azokért kik Laodiczeában vannak, és mindazokért, a kik nem
láttak engem személy szerint e testben;

Hogy vígasztalást vegyen az ő szívök, egybeköttetvén a szeretetben, és
hogy eljussanak az értelem meggyőződésének teljes gazdagságára, az Isten
és az Atya és a Krisztus ama titkának megismerésére,

A melyben van a bölcsességnek és ismeretnek minden kincse elrejtve.

Ezt pedig azért mondom, hogy valaki titeket rá ne szedjen hitető
beszéddel.

Mert jóllehet testben távol vagyok tőletek, mindazáltal lélekben veletek
vagyok, örülvén és látván ti köztetek a jó rendet és Krisztusba vetett
hiteteknek erősségét.

Azért, a miképen vettétek a Krisztus Jézust, az Urat, akképen járjatok Ő
benne,

Meggyökerezvén és tovább épülvén Ő benne, és megerősödvén a hitben, a
miképen arra taníttattatok, bővölködvén abban hálaadással.

Meglássátok, hogy senki ne legyen, a ki bennetek zsákmányt vet a
bölcselkedés és üres csalás által, mely emberek rendelése szerint, a
világ elemi tanításai szerint, és nem a Krisztus szerint való:

Mert Ő benne lakozik az istenségnek egész teljessége testileg,

És ti Ő benne vagytok bételjesedve, a ki feje minden fejedelemségnek és
hatalmasságnak;

A kiben körül is metéltettetek kéz nélkül való körülmetéléssel,
levetkezvén az érzéki bűnök testét a Krisztus körülmetélésében;

Eltemettetvén Ő vele együtt a keresztségben, a kiben egyetemben fel is
támasztattatok az Isten erejébe vetett hit által, a ki feltámasztá Őt a
halálból.

És titeket, kik holtak valátok a bűnökben és a ti testeteknek
körülmetéletlenségében, megelevenített együtt Ő vele, megbocsátván
minden bűnötöket,

Az által, hogy eltörölte a parancsolatokban ellenünk szóló kézírást, a
mely ellenünkre volt nekünk, és azt eltette az útból, odaszegezvén azt a
keresztfára;

Lefegyverezvén a fejedelemségeket és a hatalmasságokat, őket bátran
mutogatta, diadalt vévén rajtok abban.

Senki azért titeket meg ne ítéljen evésért, vagy ivásért, avagy ünnep,
vagy újhold, vagy szombat dolgában:

Melyek csak árnyékai a következendő dolgoknak, de a valóság a Krisztusé.

Senki tőletek a pálmát el ne vegye, kedvét találván alázatoskodásban és
az angyalok tisztelésében, a melyeket nem látott, olyakat tudakozván, ok
nélkül felfuvalkodván az ő testének értelmével.

És nem ragaszkodván a Főhöz, a Kiből az egész test, a kapcsok és kötelek
által segedelmet vévén és egybeszerkesztetvén, nevekedik az Isten
szerint való nevekedéssel.

Ha meghalván a Krisztussal, megszabadultatok e világ elemi tanításaitól,
miért terheltetitek magatokat, mintha e világban élők volnátok, efféle
rendelésekkel:

Ne fogd meg, meg se kóstold, még csak ne is illesd.

(A mik mind a velök való élés által elfogyasztásra vannak rendelve), az
emberek parancsolatai és tanításai szerint?

A melyek bölcsességnek látszanak ugyan a magaválasztotta
istentiszteletben és alázatoskodásban és a test gyötrésében; de nincs
bennök semmi becsülni való, mivelhogy a test hízlalására valók.

3. Fejezet

Annakokáért ha feltámadtatok a Krisztussal, az odafelvalókat keressétek,
a hol a Krisztus van, az Istennek jobbján ülvén,

Az odafelvalókkal törődjetek, nem a földiekkel.

Mert meghaltatok, és a ti éltetek el van rejtve együtt a Krisztussal az
Istenben.

Mikor a Krisztus, a mi életünk, megjelen, akkor majd ti is, Ő vele
együtt, megjelentek dicsőségben.

Öldököljétek meg azért a ti földi tagjaitokat, paráznaságot,
tisztátalanságot, bujaságot, gonosz kívánságot és a fösvénységet, a mi
bálványimádás;

Melyek miatt jő az Isten haragja az engedetlenség fiaira;

Melyekben ti is jártatok régenten, mikor éltetek azokban.

Most pedig vessétek el magatoktól ti is mindazokat; haragot,
fölgerjedést, gonoszságot és szátokból a káromkodást és gyalázatos
beszédet.

Ne hazudjatok egymás ellen, mivelhogy levetkeztétek amaz ó embert, az ő
cselekedeteivel együtt.

És felöltöztétek amaz új embert, melynek újulása van Annak ábrázatja
szerint való ismeretre, a ki teremtette azt:

A hol nincs többé görög és zsidó: körülmetélkedés és
körülmetélkedetlenség, idegen, scithiai, szolga, szabad, hanem minden és
mindenekben Krisztus.

Öltözzetek föl azért mint az Istennek választottai, szentek és
szeretettek, könyörületes szívet, jóságosságot, alázatosságot,
szelídséget, hosszútűrést;

Elszenvedvén egymást és megbocsátván köcsönösen egymásnak, ha valakinek
valaki ellen panasza volna; miképen a Krisztus is megbocsátott néktek,
akképen ti is;

Mindezeknek fölébe pedig öltözzétek föl a szeretetet, mint a mely a
tökéletességnek kötele.

És az Istennek békessége uralkodjék a ti szívetekben, amelyre el is
hívattatok egy testben; és háládatosak legyetek.

A Krisztusnak beszéde lakozzék ti bennetek gazdagon, minden
bölcsességben; tanítván és intvén egymást zsoltárokkal, dícséretekkel,
lelki énekekkel, hálával zengedezvén a ti szívetekben az Úrnak.

És mindent, a mit csak cselekesztek szóval vagy tettel, mindent az Úr
Jézusnak nevében cselekedjetek, hálát adván az Istennek és Atyának Ő
általa.

Ti asszonyok, engedelmeskedjetek a ti férjeteknek, a miképen illik az
Úrban.

Ti férfiak, szeressétek a ti feleségeteket, és ne legyetek irántok
keserű kedvűek.

Ti gyermekek, szót fogadjatok a ti szüleiteknek mindenben; mert ez
kedves az Úrnak.

Ti atyák, ne bosszantsátok a ti gyermekeiteket, hogy kétségbe ne
essenek.

Ti szolgák, szót fogadjatok mindenben a ti test szerint való uraitoknak,
nem a szemnek szolgálván, mint a kik embereknek akarnak tetszeni, hanem
szíveteknek egyenességében, félvén az Istent.

És valamit tesztek, lélekből cselekedjétek, mint az Úrnak és nem
embereknek;

Tudván, hogy ti az Úrtól veszitek az örökségnek jutalmát: mert az Úr
Krisztusnak szolgáltok.

A ki pedig igazságtalanságot cselekszik, jutalmát veszi
igazságtalanságának; és nincsen személyválogatás.

4. Fejezet

Ti urak, a mi igazságos és méltányos, a ti szolgáitoknak megadjátok,
tudván, hogy néktek is van Uratok mennyekben.

Az imádságban álhatatosak legyetek, vigyázván abban hálaadással;

Imádkozván egyszersmind mi érettünk is, hogy az Isten nyissa meg
előttünk az íge ajtaját, hogy szólhassuk a Krisztus titkát, a melyért
fogoly is vagyok;

Hogy nyilvánvalóvá tegyem azt úgy, a mint nékem szólnom kell.

Bölcsen viseljétek magatokat a kívül valók irányában, a jó
alkalmatosságot áron is megváltván.

A ti beszédetek mindenkor kellemetes legyen, sóval fűszerezett; hogy
tudjátok, hogy mimódon kell néktek kinek-kinek megfelelnetek.

Minden én dolgaimat megismerteti veletek Tikhikus, a szeretett atyafi és
hív szolga és szolgatárs az Úrban;

A kit épen a végett küldtem hozzátok, hogy megismerje a ti dolgaitokat
és megvígasztalja a ti szíveteket,

Onézimussal együtt, a hű és szeretett atyafival, ki ti közületek való
minden itt való dolgot megismertetnek ők veletek.

Köszönt titeket Aristárkhus, az én fogolytársam, és Márk, a Barnabás
unokatestvére, (ki felől parancsolatokat vettetek: ha hozzátok megy,
fogadjátok őt szívesen),

És Jézus, kit Justusnak is hívnak, kik a zsidók közül valók: csak ezek
azok a munkatársaim az Isten országában, a kik nékem vígasztalásomra
voltak.

Köszönt titeket Epafrás, ki ti közületek való, Krisztusnak szolgája,
mindenkor tusakodván ti érettetek imádságaiban, hogy megállhassatok
tökéletesen és teljes meggyőződéssel az Istennek minden akaratjában.

Mert bizonyságot teszek ő felőle, hogy sokat fárad érettetek és azokért,
kik Laodiczeában és Jerápolisban vannak.

Köszönt titeket Lukács, ama szeretett orvos, és Démás.

Köszöntsétek az atyafiakat, kik Laodiczeában vannak, és Nimfást és a
gyülekezetet, mely az ő házánál van.

És mikor felolvastatik nálatok e levél, cselekedjétek meg, hogy a
laodiczeaiak gyülekezetében is felolvastassék, és hogy a Laodiczeából
átveendő levelet ti is felolvassátok.

És mondjátok meg Arkhippusnak: Vigyázz a szolgálatra, melyre
vállalkoztál az Úrban, hogy azt betöltsed!

A köszöntés a saját kezemmel, a Páléval van írva. Emlékezzetek meg az én
bilincseimről! A kegyelem veletek. Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A THESSALONIKABELIEKHEZ ÍROTT ELSŐ LEVELE

1. Fejezet

Pál, Silvánus és Timótheus a Thessalonikabeliek gyülekezetének, a mely
van az Atya Istenben és az Úr Jézus Krisztusban: kegyelem néktek és
békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus Krisztustól.

Hálát adunk az Istennek mindenkor mindnyájatokért, emlékezvén rólatok a
mi imádságainkban;

Szüntelenül emlegetve a ti hitetek munkáját, és a ti szeretetetek
fáradozását, és a mi Urunk Jézus Krisztus felől való reménységeteknek
állhatatosságát, az Isten előtt, a mi Atyánk előtt:

Tudván, Istentől szeretett atyámfiai, hogy ti ki vagytok választva;

Hogy a mi evangyéliomunk ti nálatok nem áll csak szóban, hanem isteni
erőkben is, Szent Lélekben is, sok bizodalomban is; a miképen tudjátok,
hogy milyenek voltunk közöttetek ti érettetek.

És ti a mi követőinkké lettetek és az Úréi, befogadván az ígét sokféle
szorongattatás között, Szent Lélek örömével;

Úgy hogy példaképekké lettetek Maczedóniában és Akhájában minden hívőre
nézve.

Mert nemcsak Maczedóniában és Akhájában zendült ki tőletek az Úr
beszéde, hanem minden helyen is híre terjedt a ti Istenben vetett
hiteteknek, annnyira, hogy szükségtelen arról valamit szólnunk.

Mert azok magok hirdetik felőlünk, milyen volt a mi hozzátok való
menetelünk, és miként tértetek meg az Istenhez a bálványoktól, hogy az
élő és igaz Istennek szolgáljatok,

És várjátok az Ő Fiát az égből, a kit feltámasztott a halálból, a
Jézust, a ki megszabadít minket amaz eljövendő haragtól.

2. Fejezet

Mert magatok tudjátok, atyámfiai, hogy a mi ti hozzátok való menetelünk
nem volt hiábavaló

Sőt inkább, noha elébb már háborúságot és bosszúságot szenvedtünk volt
Filippiben, a mint tudjátok, volt bátorságunk a mi Istenünkben, hogy
közöttetek is hirdessük az Isten evangyéliomát sok tusakodással.

Mert a mi buzdításunk nem hitetésből van, sem nem tisztátalanságból, sem
nem álnokságból:

Hanem a miképen az Isten méltatott minket arra, hogy reánk bízza az
evangyéliomot, akképen szólunk; nem úgy, hogy embereknek tessünk hanem
az Istennek, a ki megvizsgálja a mi szívünket.

Mert sem hízelkedő beszéddel, a mint tudjátok, sem telhetetlenség
színében nem léptünk fel soha, Isten a bizonyság;

Sem emberektől való dicsőítést nem kerestünk, sem tőletek, sem másoktól,
holott terhetekre lehettünk volna, mint Krisztus apostolai.

De szívélyesek valánk ti közöttetek, a miként a dajka dajkálgatja az ő
gyermekeit.

Így felbuzdulva irántatok, készek valánk közleni veletek nemcsak
az Isten evangyéliomát, hanem a mi magunk lelkét is, mivelhogy
szeretteinkké lettetek nékünk.

Emlékezhettek ugyanis atyámfiai a mi fáradozásunkra és bajlakodásunkra:
mert éjjel-nappal munkálkodva hirdettük néktek az Isten evangyéliomát,
csakhogy senkit meg ne terheljünk közületek.

Ti vagytok bizonyságok és az Isten, milyen szentül, igazán és
feddhetetlenül éltünk előttetek, a kik hisztek.

Valamint tudjátok, hogy miként atya az ő gyermekeit, úgy intettünk és
buzdítgattunk egyenként mindnyájatokat.

És kérve kértünk, hogy Istenhez méltóan viseljétek magatokat, a ki az ő
országába és dicsőségébe hív titeket.

Ugyanazért mi is hálát adunk az Istennek szüntelenül, hogy ti befogadván
az Istennek általunk hirdetett beszédét, nem úgy fogadtátok, mint
emberek beszédét, hanem mint Isten beszédét (a minthogy valósággal az
is), a mely munkálkodik is ti bennetek, a kik hisztek.

Mert ti, atyámfiai, követői lettetek az Isten gyülekezeteinek, a melyek
Júdeában vannak a Krisztus Jézusban, mivelhogy ugyanúgy szenvedtetek ti
is a saját honfitársaitoktól, miként azok is a zsidóktól,

A kik megölték az Úr Jézust is és a saját prófétáikat, és minket is
üldöznek, és az Istennek nem tetszenek, és minden embernek ellenségei;

A kik megtiltják nékünk, hogy a pogányoknak ne prédikáljunk hogy
üdvözüljenek; hogy mindenkor betöltsék bűneiket; de végre utólérte őket
az Isten haragja.

Mi pedig, atyámfiai, a mint elszakasztatánk tőletek egy kevés ideig,
arczra, nem szívre nézve, annál buzgóságosabban, nagy kívánsággal
igyekeztünk, hogy szemtől-szemben láthassunk titeket.

Azért menni is akartunk hozzátok, kiváltképen én Pál, egyszer is,
kétszer is, de megakadályozott minket a Sátán.

Mert kicsoda a mi reménységünk, örömünk és dicsekedésünk koronája?
Avagy nem azok lesztek-é ti is a mi Urunk Jézus Krisztus előtt az ő
eljövetelekor?

Bizony ti vagytok a mi dicsőségünk és örömünk.

3. Fejezet

Annakokáért, mivelhogy tovább már el nem tűrhetők, jónak ítélénk, hogy
magunk maradjunk Athénében,

És elküldöttük Timótheust, a mi atyánkfiát és Istennek szolgáját és
munkatársunkat a Krisztus evangyéliomának hirdetésében, hogy erősítsen
titeket és intsen titeket a ti hitetek felől;

Hogy senki meg ne tántorodjék ama szorongattatások között; mert ti
magatok tudjátok, hogy mi arra rendeltettünk.

Mert mikor közöttetek valánk is, előre megmondtuk néktek, hogy
szorongattatásnak leszünk kitéve; a mint meg is történt, és tudjátok.

Annakokáért én is, mivelhogy tovább már nem tűrhetém, elküldék, hogy
megismerjem a ti hiteteket, ha nem kísértett-é meg valami módon titeket
a kísértő, és nem lett-é hiábavaló a mi fáradságunk?

Most pedig, a mikor megérkezett hozzánk Timótheus ti tőletek, és
örömhírt hozott nékünk a ti hitetek és szeretetetek felől, és arról,
hogy jó emlékezéssel vagytok irántunk, mindenkor kívánván látni minket,
miképen mi is titeket;

Ezáltal megvígasztalódtunk reátok nézve, atyámfiai, minden mi
szorongattatásunk és szükségünk mellett is, a ti hitetek által:

Mert szinte megelevenedtünk, ha ti erősek vagytok az Úrban.

Mert milyen hálával is fizethetünk az Istennek érettetek, mindazért az
örömért, a melylyel örvendezünk miattatok a mi Istenünk előtt?!

Mikor éjjel-nappal nagy buzgón esedezünk, hogy megláthassuk a ti
orczátokat, és kipótolhassuk a ti hitetek hiányait.

Maga pedig az Isten és a mi Atyánk, és a mi Urunk a Jézus Krisztus
egyengesse meg a mi útunkat ti hozzátok!

Titeket pedig gyarapítson az Úr és tegyen bőségesekké az egymás iránt és
mindenki iránt való szeretetben, a milyenek vagyunk mi is ti irántatok;

Hogy erősekké tegye a ti szíveteket, feddhetetlenekké a szentségben,
a mi Istenünk és Atyánk előtt, a mikor eljő a mi Urunk Jézus Krisztus
minden ő szenteivel egyetemben.

4. Fejezet

Továbbá pedig kérünk titeket, atyámfiai, és intünk az Úr Jézusban, hogy
a szerint, a mint tőlünk tanultátok, mimódon kell forgolódnotok és
Istennek tetszenetek: mindinkább gyarapodjatok.

Mert tudjátok, milyen parancsolatokat adtunk néktek az Úr Jézus által.

Mert ez az Isten akaratja, a ti szentté lételetek, hogy magatokat a
paráznaságtól megtartóztassátok;

Hogy mindenitek szentségben és tisztességben tudja bírni a maga edényét,

Nem kívánság gerjedelmével, mint a pogányok, a kik nem ismerik az
Istent;

Hogy senki túl ne lépjen és meg ne károsítsa valamely dologban az ő
atyjafiát: mert bosszút áll az Úr mindezekért, a mint elébb is mondottuk
néktek és bizonyságot tettünk.

Mert nem tisztátalanságra, hanem szentségre hívott el minket az Isten.

A ki azért megveti ezeket, nem embert vet meg, hanem az Istent, a ki
Szent Lelkét is közlé velünk.

Az atyafiúi szeretetről pedig nem is szükség írnom néktek: mert titeket
Isten maga tanított meg arra, hogy egymást szeressétek;

Sőt gyakoroljátok is azt mindamaz atyafiak iránt, a kik egész
Maczedóniában vannak. Kérünk azonban titeket atyámfiai, hogy mindinkább
gyarapodjatok;

És becsületbeli dolognak tartsátok, hogy csendes életet folytassatok,
saját dolgaitoknak utána lássatok, és tulajdon kezeitekkel
munkálkodjatok, a miként rendeltük néktek;

Hogy a kívülvalók iránt tisztességesen viselkedjetek, és semmi szükséget
ne érezzetek.

Nem akarom továbbá, atyámfiai, hogy tudatlanságban legyetek azok felől,
a kik elaludtak, hogy ne bánkódjatok, mint a többiek, a kiknek nincsen
reménységök.

Mert ha hisszük, hogy Jézus meghalt és feltámadott, azonképen az Isten
is előhozza azokat, a kik elaludtak, a Jézus által ő vele együtt.

Mert ezt mondjuk néktek az Úr szavával, hogy mi, a kik élünk, a kik
megmaradunk az Úr eljöveteléig, épen nem előzzük meg azokat, a kik
elaludtak.

Mert maga az Úr riadóval, arkangyal szózatával és isteni harsonával
leszáll az égből: és feltámadnak először a kik meghaltak volt a
Krisztusban;

Azután mi, a kik élünk, a kik megmaradunk, elragadtatunk azokkal együtt
a felhőkön az Úr elébe a levegőbe; és ekképen mindenkor az Úrral
leszünk.

Annakokáért vígasztaljátok egymást e beszédekkel.

5. Fejezet

Az időkről és időszakokról pedig, atyámfiai, nem szükség, hogy írjak
néktek;

Mert igen jól tudjátok ti magatok, hogy az Úrnak napja úgy jő el, mint a
tolvaj éjjel.

Mert a mikor ezt mondják: Békesség és biztonság, akkor hirtelen
veszedelem jön rájok, mint a szülési fájdalom a terhes asszonyra; és
semmiképen meg nem menekednek.

De ti, atyámfiai, nem vagytok sötétségben, hogy az a nap tolvaj módra
lephetne meg titeket.

Ti mindnyájan világosság fiai vagytok és nappal fiai; nem vagyunk az
éjszakáé, sem a sötétségé!

Ne is aludjunk azért, mint egyebek, hanem legyünk éberek és józanok.

Mert a kik alusznak, éjjel alusznak; és a kik részegek, éjjel
részegednek meg.

Mi azonban, a kik nappaliak vagyunk, legyünk éberek, felöltözvén a
hitnek és szeretetnek mellvasába, és sisak gyanánt az üdvösségnek
reménységébe.

Mert nem haragra rendelt minket az Isten, hanem arra, hogy üdvösséget
szerezzünk a mi Urunk Jézus Krisztus által,

A ki meghalt érettünk, hogy akár ébren vagyunk, akár aluszunk, együtt
éljünk ő vele.

Vígasztaljátok azért egymást, és építse egyik a másikat, a miképen
cselekeszitek is.

Kérünk továbbá titeket atyámfiai, hogy becsüljétek azokat, a kik
fáradoznak közöttetek, és előljáróitok az Úrban, és intenek titeket;

És az ő munkájokért viseltessetek irántok megkülönböztetett szeretettel.
Egymással békességben éljetek.

Kérünk továbbá titeket, atyámfiai, intsétek a rendetleneket,
bátorítsátok a félelmes szívűeket, gyámolítsátok az erőteleneket,
türelmesek legyetek mindenki iránt.

Vigyázzatok, hogy senki senkinek rosszért rosszal ne fizessen; hanem
mindenkor jóra törekedjetek úgy egymás iránt, mint mindenki iránt.

Mindenkor örüljetek.

Szüntelen imádkozzatok.

Mindenben hálákat adjatok; mert ez az Isten akarata a Krisztus Jézus
által ti hozzátok.

A Lelket meg ne oltsátok.

A prófétálást meg ne vessétek,

Mindent megpróbáljatok; a mi jó, azt megtartsátok!

Mindentől, a mi gonosznak látszik, őrizkedjetek!

Maga pedig a békességnek Istene szenteljen meg titeket mindenestől; és a
ti egész valótok, mind lelketek, mind testetek feddhetetlenül őriztessék
meg a mi Urunk Jézus Krisztus eljövetelére.

Hű az, a ki elhivott titeket és ő meg is cselekszi azt.

Atyámfiai, imádkozzatok érettünk.

Köszöntsétek az összes atyafiakat szent csókolással.

Kényszerítlek titeket az Úrra, hogy olvastassék fel e levél minden szent
atyafi előtt.

A mi Urunk Jézus Krisztusnak kegyelme veletek! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK A THESSALONIKABELIEKHEZ ÍROTT MÁSODIK LEVELE

1. Fejezet

Pál és Silvánus és Timótheus a Thessalonikabeli gyülekezetnek, Istenben,
a mi Atyánkban, és az Úr Jézus Krisztusban:

Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus
Krisztustól.

Mindenkor hálaadással tartozunk az Istennek, atyámfiai, ti érettetek,
a miképen méltó is, mivelhogy felettébb megnövekedék a ti hitetek, és
mindnyájatokban bővölködik az egymáshoz való szeretet;

Annyira, hogy mi magunk dicsekszünk veletek az Isten gyülekezeteiben,
a ti kitartástok és hitetek felől, minden ti üldöztetéstek és
szorongattatástok között, a melyeket szenvedtek:

Bizonyságául az Isten igazságos ítéletének; hogy méltóknak ítéltessetek
az Isten országára, a melyért szenvedtek is.

Mert igazságos dolog az az Isten előtt, hogy szorongattatással fizessen
azoknak, a kik titeket szorongatnak.

Néktek pedig, a kik szorongattattok, nyugodalommal mivelünk együtt, a
mikor megjelenik az Úr Jézus az égből az ő hatalmának angyalaival.

Tűznek lángjában, ki bosszút áll azokon, a kik nem ismerik az Istent, és
a kik nem engedelmeskednek a mi Urunk Jézus Krisztus evangyéliomának.

A kik meg fognak lakolni örök veszedelemmel az Úr ábrázatától, és az ő
hatalmának dicsőségétől,

A mikor eljő majd, hogy megdicsőíttessék az ő szenteiben,
és csodáltassék mindazokban, a kik hisznek (mivelhogy a mi
tanúbizonyságunknak hitele volt ti nálatok) ama napon.

Mivégből imádkozunk is mindenkor ti érettetek, hogy a mi Istenünk
méltóknak tartson titeket az elhívásra, és töltsön be titeket a jóban
való teljes gyönyörűséggel, és a hitnek hathatós munkálásával.

Hogy dicsőíttessék meg a mi Urunk Jézus Krisztusnak neve ti bennetek, és
ti is ő benne, a mi Istenünknek és az Úr Jézus Krisztusnak kegyelméből.

2. Fejezet

Kérünk pedig titeket, atyámfiai, a mi Urunk Jézus Krisztus eljövetelére
és a mi ő hozzá leendő egybegyűlésünkre nézve,

Hogy ne tántoríttassatok el egyhamar a ti értelmetektől, se ne
háboríttassatok meg, se lélek által, se beszéd által, se nékünk
tulajdonított levél által, mintha itt volna már a Krisztusnak ama napja.

Ne csaljon meg titeket senki semmiképen. Mert nem jön az el addig,
mígnem bekövetkezik elébb a szakadás, és megjelenik a bűn embere, a
veszedelemnek fia,

A ki ellene veti és fölébe emeli magát mindannak, a mi Istennek vagy
istentiszteletre méltónak mondatik, annyira, hogy maga ül be mint Isten
az Isten templomába, Isten gyanánt mutogatván magát.

Nem emlékeztek-é, hogy megmondtam néktek ezeket, a mikor még ti nálatok
valék.

És most tudjátok, mi tartja vissza, a miért csak a maga idejében fog
megjelenni.

Működik ugyan már a törvényszegés titkos bűne: csakhogy annak, a ki azt
még most visszatartja, félre kell az útból tolatnia.

És akkor fog megjelenni a törvénytaposó, a kit megemészt az Úr az ő
szájának lehelletével, és megsemmisít az ő megjelenésének feltűnésével;

A kinek eljövetele a Sátán ereje által van, a hazugságnak minden
hatalmával, jeleivel és csodáival,

És a gonoszságnak minden csalárdságával azok között, a kik elvesznek;
mivelhogy nem fogadták be az igazságnak szeretetét az ő idvességökre.

És azért bocsátja reájok Isten a tévelygés erejét, hogy higyjenek a
hazugságnak;

Hogy kárhoztattassanak mindazok, a kik nem hittek az igazságnak, hanem
gyönyörködtek az igazságtalanságban.

Mi pedig mindenkor hálaadásaal tartozunk az Istennek ti érettetek
atyámfiai, a kiket szeret az Úr, hogy kezdettől fogva kiválasztott
titeket Isten az üdvösségre, a Lélek szentelésében és az igazság
hitében;

A mire elhívott titeket a mi evangyéliomunk által, a mi Urunk Jézus
Krisztus dicsőségének elvételére.

Miért is atyámfiai, legyetek állhatatosak és tartsátok meg a tudományt,
a melyre akár beszédünk, akár levelünk által taníttattatok.

Maga pedig a mi Urunk Jézus Krisztus, és az Isten a mi Atyánk, a ki
szeretett minket és kegyelméből örök vígasztalással és jó reménységgel
ajándékozott meg,

Vígasztalja meg a ti szíveteket, és erősítsen meg titeket minden
tudományban és jó cselekedetben.

3. Fejezet

Végezetre imádkozzatok értünk atyámfiai, hogy az Úrnak beszéde terjedjen
és dicsőíttessék, a miként ti köztetek is.

És hogy meneküljünk meg az alkalmatlan és gonosz emberektől. Mert nem
mindenkié a hit!

De hű az Úr, a ki megerősít titeket és megőriz a gonosztól.

Bízunk is az Úrban reátok nézve, hogy megteszitek és meg is fogjátok
tenni azokat, a miket parancsolunk.

Az Úr pedig igazgassa a ti szíveteket az Isten iránt való szeretetre, és
Krisztus iránt való állhatatosságra.

A mi Urunk Jézus Krisztus nevében pedig, rendeljük néktek, atyámfiai,
hogy vonjátok el magatokat minden atyafitól, a ki rendetlenül él, és nem
ama utasítás szerint, a melyet mi tőlünk kapott.

Magatok is tudjátok, mimódon kell minket követni; mert nem viseltük
magunkat közöttetek rendetlenül.

Sem ingyen kenyeret nem ettünk senkinél, hanem munkával és fáradsággal,
éjjel-nappal dolgozva, hogy közületek senkinek ne legyünk terhére.

Nem azért, mintha nem volna rá jogunk, hanem hogy magunkat például adjuk
néktek, hogy minket kövessetek.

Mert a mikor nálatok voltunk is, azt rendeltük néktek, hogy ha valaki
nem akar dolgozni, ne is egyék.

Mert halljuk, hogy némelyek rendetlenül élnek közületek, a kik semmit
nem dolgoznak, hanem nyughatatlankodnak.

Az ilyeneknek azonban rendeljük és kérjük őket a mi Urunk Jézus
Krisztusra, hogy csendesen munkálkodva, a magok kenyerét egyék.

Ti pedig, atyámfiai, meg ne restüljetek a jó cselekvésben.

Ha pedig valaki nem engedelmeskedik a mi levél által való beszédünknek,
azt jegyezzétek meg; és ne társalkodjatok vele, megszégyenüljön.

De ne tartsátok ellenségnek, hanem intsétek, mint atyafit.

Maga pedig a békességnek Ura adjon néktek mindenkor minden tekintetben
békességet. Az Úr legyen mindnyájatokkal!

A köszöntést én Pél írom a saját kezemmel, a mi ismertető jegye minden
levelemnek. Így írok.

A mi Urunk Jézus Krisztusnak kegyelme mindnyájatokkal! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK TIMÓTHEUSHOZ ÍRT ELSŐ LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztus apostala a mi megtartó Istenünknek, és Jézus
Krisztusnak a mi reménységünknek rendelése szerint.

Timótheusnak, az én igaz fiamnak a hitben: Kegyelem, irgalmasság és
békesség Istentől, a mi Atyánktól. és Krisztus Jézustól, a mi Urunktól.

A miképpen Maczedóniába menetelemkor kértelek téged, hogy maradj
Efézusban, hogy megmondjad némelyeknek, ne tanítsanak más tudományt,

Se mesékkel és végehossza nélkül való nemzetségi táblázatokkal ne
foglalkozzanak, a melyek inkább versengéseket támasztanak, + mint
Istenben való épülést a hit által.

A parancsolatnak vége pedig a tiszta szívből, jó lelkiismeretből és igaz
hitből való szeretet:

Melyektől némelyek eltévelyedvén, hiábavaló beszédre hajlottak:

Kik törvénytanítók akarván lenni, nem értik, sem a miket beszélnek, sem
a miket erősítgetnek.

Tudjuk pedig, hogy a törvény jó, ha valaki törvényszerűen él vele,

Tudván azt, hogy a törvény nem az igazért van, hanem a törvénytaposókért
és engedetlenekért, az istentelenekért és bűnösökért, a latrokért és
fertelmesekért, az atya- és anyagyilkosokért, emberölőkért.

Paráznákért, férfifertőztetőkért, emberrablókért, hazugokért, hamisan
esküvőkért, és a mi egyéb csak az egészséges tudománynyal ellenkezik,

A boldog Isten dicsőségének evangyélioma szerint, mely reám bízatott.

És hálát adok annak, a ki engem megerősített, a Krisztus Jézusnak, a mi
Urunknak, hogy engem hívnek ítélt, rendelvén a szolgálatra,

Ki előbb istenkáromló, üldöző és erőszakoskodó valék: de könyörült
rajtam, mert tudatlanul cselekedtem hitetlenségben;

Szerfelett megsokasodott pedig a mi Urunknak kegyelme a Krisztus
Jézusban való hittel és szeretettel.

Igaz beszéd ez és teljes elfogadásra méltó, hogy Krisztus Jézus azért
jött e világra, hogy megtartsa a bűnösöket, a kik közül első vagyok én.

De azért könyörült rajtam, hogy Jézus Krisztus bennem mutassa meg
legelőbb a teljes hosszútűrését, példa gyanánt azokra, akik hiendenek ő
benne az örök életre.

Az örökkévaló királynak pedig, a halhatatlan, láthatatlan, egyedül bölcs
Istennek tisztesség és dicsőség örökkön örökké! Ámen.

Ezt a parancsolatot adom néked fiam Timótheus, a rólad való korábbi
jövendölések szerint, hogy vitézkedjél azokban ama jó vitézséggel,

Megtartván a hitet és jó lelkiismeretet, melyet némelyek elvetvén, a hit
dolgában hajótörést szenvedtek;

Kik közül való Himenéus és Alexander, kiket átadtam a sátánnak, hogy
megtanulják, hogy ne káromkodjanak.

2. Fejezet

Intelek azért mindenek előtt, hogy tartassanak könyörgések, imádságok,
esedezések, hálaadások, minden emberekért,

Királyokért és minden méltóságban levőkért, hogy csendes és nyugodalmas
életet éljünk, teljes istenfélelemmel és tisztességgel.

Mert az jó és kedves dolog a mi megtartó Istenünk előtt,

A ki azt akarja, hogy minden ember idvezüljön és az igazság ismeretére
eljusson.

Mert egy az Isten, egy a közbenjáró is Isten és emberek között, az ember
Krisztus Jézus,

A ki adta önmagát váltságul mindenekért, mint tanúbizonyság a maga
idejében,

A mi végett rendeltettem én hirdetővé és apostollá (igazságot szólok a
Krisztusban, nem hazudok), pogányok tanítójává hitben és igazságban.

Akarom azért, hogy imádkozzanak a férfiak minden helyen, tiszta kezeket
emelvén föl harag és versengés nélkül.

Hasonlatosképen az aszonyok tisztességes öltözetben, szemérmetességgel
és mértékletességgel ékesítsék magokat; nem hajfonatokkal és aranynyal
vagy gyöngyökkel, vagy drága öltözékkel,

Hanem, a mint illik az istenfélelmet valló asszonyokhoz, jó
cselekedetekkel.

Az asszony csendességben tanuljon teljes engedelmességgel.

A tanítást pedig nem engedem meg az asszonynak, sem hogy a férfin
uralkodjék, + hanem legyen csendességben.

Mert Ádám teremtetett elsőnek, azután Éva.

És Ádám nem csalattatott meg, hanem az asszony megcsalattatván, bűnbe
esett:

Mindazonáltal megtartatik a gyermekszüléskor, ha megmaradnak a hitben és
szeretetben, és a szent életben mértékletességgel.

3. Fejezet

Igaz ez a beszéd: Ha valaki püspökséget kiván, jó dolgot kíván.

Szükséges annakokáért, hogy a püspök feddhetetlen legyen, egy feleségű
férfiú, józan, mértékletes illedelmes, vendégszerető, a + tanításra
alkalmatos;

Nem borozó, nem verekedő, nem rút nyereségre vágyó hanem szelíd,
versengéstől ment, nem pénzsóvárgó

Ki a maga házát jól eligazgatja, gyermekeit engedelmességben tartja,
minden tisztességgel;

(Mert ha valaki az ő tulajdon házát nem tudja igazgatni, mimódon visel
gondot az Isten egyházára?)

Ne legyen új ember, nehogy felfuvalkodván, az ördög kárhozatába essék.

Szükséges pedig, hogy jó bizonysága is legyen a kívülvalóktól; hogy
gyalázatba és az ördög tőribe ne essék.

Hasonlóképpen a diakónusok tisztességesek legyenek, nem kétnyelvűek, nem
sok borivásba merültek, nem rút nyereségre vágyók;

Kiknél megvan a hit titka tiszta lelkiismerettel.

És Ezek is először megpróbáltassanak, azután szolgáljanak, ha
feddhetetlenek.

Feleségeik hasonlóképen tisztességesek, nem patvarkodók, józanok,
mindenben hívek legyenek.

A diakónusok egy feleségű férfiak legyenek, a kik gyermekeiket és
tulajdon házaikat jól igazgatják.

Mert a kik jól szolgálnak, szép tisztességet szereznek magoknak, és sok
bizodalmat a Jézus Krisztusban való hitben.

Ezeket írom néked, remélvén, hogy nem sokára hozzád megyek;

De ha késném, hogy tudd meg, mimódon kell forgolódni az Isten házában,
mely az élő Istennek egyháza, és az igazságnak oszlopa és erőssége.

És minden versengés nélkül nagy a kegyességnek eme titka: Isten
megjelent testben, megigazíttatott lélekben, megláttatott az
angyaloktól, hirdettetett a pogányok közt, hittek benne a világon,
felvitetett dicsőségbe.

4. Fejezet

A Lélek pedig nyilván mondja, hogy az utolsó időben némelyek elszakadnak
a hittől, hitető lelkekre és gonosz lelkek tanításaira figyelmezvén.

Hazug beszédűeknek képmutatása által, kik meg vannak bélyegezve a saját
lelkiismeretökben.

A kik tiltják a házasságot, sürgetik az eledelektől való tartózkodást,
melyeket Isten teremtett hálaadással való élvezésre a hívőknek és
azoknak, a kik megismerték az igazságot.

Mert Istennek minden teremtett állata jó, és semmi sem megvetendő, ha
hálaadással élnek azzal;

Mert megszenteltetik Istennek ígéje és könyörgés által.

Ezeket ha eleikbe adod az atyafiaknak, Krisztus Jézusnak jó szolgája
leszel, táplálkozván a hitnek és jó tudománynak beszédeivel, a melyet
követtél;

A szentségtelen és vénasszonyos meséket pedig eltávoztasd. Hanem
gyakorold magadat a kegyességre:

Mert a test gyakorlásának kevés haszna van; de a kegyesség mindenre
hasznos, meglévén benne a jelenvaló és a jövő életnek ígérete.

Igaz ez a beszéd, és méltó, hogy mindenképpen elfogadjuk.

Mert azért fáradunk és szenvedünk szidalmakat, mivelhogy reménységünket
vetettük az élő Istenben, a ki minden embernek megtartója, kiváltképen a
hívőknek.

Ezeket hirdessed és tanítsad.

Senki a te ifjúságodat meg ne vesse, hanem légy példa a hívőknek a
beszédben, a magaviseletben, a szeretetben, a lélekben, a hitben, a
tisztaságban.

A míg oda megyek, legyen gondod a felolvasásra, az intésre és a
tanításra.

Meg ne vesd a kegyelemnek benned való ajándékát, a mely adatott néked
prófétálás által, a presbitérium kezeinek reád tevésével.

Ezekről gondoskodjál, ezeken légy, hogy előhaladásod nyilvánvaló legyen
mindenek előtt.

Gondot viselj magadról és a tudományról; maradj meg azokban; mert ezt
cselekedvén, mind magadat megtartod, mind a te hallgatóidat.

5. Fejezet

Az idősb embert ne dorgáld meg, hanem intsed mint atyádat; az ifjabbakat
mint atyádfiait;

A idősb asszonyokat mint anyákat; az ifjabbakat mint nőtestvéreidet,
teljes tisztasággal.

Az özvegyasszonyokat, a kik valóban özvegyek, tiszteld.

Ha pedig valamely özvegyasszonynak gyermekei vagy unokái vannak,
tanulják meg, hogy első sorban a maguk háza iránt legyenek istenfélők,
és adják meg szüleiknek a viszont tartozást; mert ez szép és kedves
dolog Isten előtt.

A valóban özvegy és magára hagyatott asszony pedig reménységét az
Istenben veti, és foglalatos a könyörgésekben és imádságokban éjjel és
nappal.

A bujálkodó pedig élvén megholt.

És ezeket hirdesd, hogy feddhetetlenek legyenek.

Ha pedig valaki az övéiről és az ő házanépéről gondot nem visel: a hitet
megtagadta, és rosszabb a hitetlennél.

Özvegyasszonyul hatvan éven alul levő meg ne választassék; egy férj
felesége lett légyen,

A kinek jó cselekedetekről bizonysága van; ha gyermeket nevelt, ha
vendéglátó volt, ha a szentek lábait mosta, ha a nyomorultakon segített,
ha minden jó cselekedetben foglalatos vala.

A fiatalabb özvegyasszonyokat pedig mellőzd; mert ha gerjedeznek
Krisztus ellenére, férjhez akarnak menni:

Ezeknek ítélete megvan, mivelhogy az első hitet megvetették.

Egyszersmind pedig dologkerülők lévén, megtanulják a házról házra való
járogatást; sőt nemcsak dologkerülők, hanem fecsegők is és más dolgába
avatkozók, olyanokat szólván, a miket nem kellene.

Akarom tehát, hogy a fiatalabbak férjhez menjenek, gyermekeket
szűljenek, háztartást vigyenek, és semminemű alkalmat se adjanak az
ellenségnek a szidalmazásra.

Mert némelyek már elhajlottak a Sátánhoz.

Ha valamely hívő férfinak vagy nőnek vannak özvegyei, segítse azokat, és
ne terheltessék meg a gyülekezet; hogy azokat segíthesse, a kik valóban
özvegyek.

A jól forgolódó presbiterek kettős tisztességre méltattassanak, főképen
a kik a beszédben és tanításban fáradoznak.

Mert azt mondja az Írás: A nyomtató ökörnek ne kösd be a száját; és:
Méltó a munkás + a maga jutalmára.

Presbiter ellen vádat ne fogadj el, hanem csak két vagy három
tanúbizonyságra.

A vétkeseket mindenek előtt fedd meg, hogy a többiek is megfélemljenek.

Kérve kérlek az Istenre és a Krisztus Jézusra és a kiválasztott
angyalokra, hogy ezeket tartsd meg előítélet nélkül, semmit sem
cselekedvén részrehajlásból.

A kézrátevést el ne hirtelenkedd, se ne légy részes a más bűneiben;
tenmagadat tisztán tartsd.

Ne légy tovább vízivó, hanem élj egy kevés borral, gyomrodra és gyakori
gyengélkedésedre való tekintetből.

Némely embereknek a bűnei nyilvánvalóak, előttök mennek az ítéletre;
némelyeket pedig hátul követnek is.

Hasonlóképen a jó cselekedetek is nyilvánvalók; és a melyek másképen
vannak, azok sem titkolhatók el.

6. Fejezet

A kik iga alatt vannak mint szolgák, az ő uraikat minden tisztességre
méltóknak tekintsék, hogy Isten neve és a tudomány ne káromoltassék.

A kiknek pedig hívő uraik vannak, azokat meg ne vessék, mivelhogy
atyafiak; hanem annál inkább szolgáljanak, mivelhogy hívők és
szeretettek, kik a jótevésben buzgólkodnak. Ezekre taníts és ints.

Ha valaki másképen tanít, és nem követi a mi Urunk Jézus Krisztus
egészséges beszédeit és a kegyesség szerint való tudományt,

Az felfuvalkodott, a ki semmit sem ért, hanem vitatkozásokban és
szóharczokban szenved, a melyekből származik irígység, viszálykodás,
káromlások, rosszakaratú gyanúsítások,

Megbomlott elméjű és az igazságtól megfosztott embereknek hiábavaló
torzsalkodásai a kik az istenfélelmet nyerekedésnek tekintik. Azoktól,
akik ilyenek, eltávozzál.

De valóban nagy nyereség az Istenfélelem, megelégedéssel;

Mert semmit sem hoztunk a világra, világos, hogy ki sem vihetünk semmit;

De ha van élelmünk és ruházatunk, elégedjünk meg vele.

A kik pedig meg akarnak gazdagodni, kísértetbe meg tőrbe és sok esztelen
és káros kívánságba esnek, melyek az embereket veszedelembe és romlásba
merítik.

Mert minden rossznak gyökere a pénz szerelme: mely után sóvárogván
némelyek eltévelyedtek a hittől, és magokat általszegezték sok
fájdalommal.

De te, óh Istennek embere, ezeket kerüld; hanem kövessed az igazságot,
az istenfélelmet, a hitet, a szeretetet, s békességes tűrést, a
szelídséget.

Harczold meg a hitnek szép harczát, nyerd el az örök életet, a melyre
hívattattál, és szép vallástétellel vallást tettél sok bizonyság előtt.

Meghagyom néked Isten előtt, a ki megelevenít mindeneket, és Krisztus
Jézus előtt, a ki bizonyságot tett Ponczius Pilátus alatt ama szép
vallástétellel,

Hogy tartsd meg a parancsolatot mocsoktalanul, feddhetetlenül a mi Urunk
Jézus Krisztus megjelenéséig,

A mit a maga idejében megmutat ama boldog és egyedül hatalmas, a
királyoknak Királya és az uraknak Ura,

Kié egyedül a halhatatlanság, a ki hozzáférhetetlen világosságban
lakozik; a kit az emberek közül senki nem látott, sem nem láthat: a
kinek tisztesség és örökké való hatalom. Ámen.

Azoknak, a kik gazdagok e világon, mondd meg, hogy ne fuvalkodjanak fel,
se ne reménykedjenek a bizonytalan gazdagságban, hanem az élő Istenben,
a ki bőségesen megad nékünk mindent a mi tápláltatásunkra;

Hogy jót tegyenek, legyenek gazdagok a jó cselekedetekben, legyenek
szíves adakozók, közlők,

Kincset gyűjtvén magoknak jó alapul a jövőre, hogy elnyerjék az örök +
életet.

Óh Timótheus, őrizd meg a mi rád van bízva, elfordulván a szentségtelen
üres beszédektől és a hamis nevű ismeretnek ellenvetéseitől;

A melylyel némelyek kevélykedvén, a hit mellől eltévelyedtek. Kegyelem
veled! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK TIMÓTHEUSHOZ ÍRT MÁSODIK LEVELE

1. Fejezet

Pál, Jézus Krisztusnak apostola, Isten akaratából, a Krisztus Jézusban
való életnek ígérete szerint,

Timótheusnak, az én szeretett fiamnak: kegyelem, irgalmasság, békesség
az Atya Istentől és Krisztus Jézustól, a mi Urunktól.

Hálát adok az Istennek, a kinek szolgálok őseimtől fogva tiszta
lelkiismerettel, hogy szüntelen gondolok reád könyörgéseimben éjjel és
nappal,

Kívánván téged látni, megemlékezvén a te könyhullatásaidról, hogy
örömmel teljesedjem be;

Eszembe jutván a benned levő, képmutatás nélkül való hit, a mely
lakozott először a te nagyanyádban Loisban és anyádban Eunikában; meg
vagyok azonban győződve, hogy benned is.

Minekokáért emlékeztetlek téged, hogy gerjeszd fel az Isten kegyelmi
ajándékát, a mely benned van az én kezeimnek rád tétele által.

Mert nem félelemnek lelkét adott nékünk az Isten; hanem erőnek és
szeretetnek és józanságnak lelkét.

Ne szégyeneld hát a mi Urunk bizonyságtételét, se engem az ő foglyát;
hanem együtt szenvedj az evangyéliomért Istennek hatalma szerint.

A ki megtartott minket és hívott szent hívással, nem a mi cselekedeteink
szerint, hanem az ő saját végezése és kegyelme szerint, mely adatott
nékünk Krisztus Jézusban örök időknek előtte,

Megjelentetett pedig most a mi Megtartónknak, Jézus Krisztusnak
megjelenése által, a ki eltörölte a halált, + világosságra hozta pedig
az életet és halhatatlanságot az evangyéliom által,

Amelyre nézve tétettem én hirdetővé és apostollá és pogányok tanítójává.

Amiért szenvedem ezeket is: de nem szégyenlem; mert tudom, kinek hittem,
és bizonyos vagyok benne, hogy ő az én nála letett kincsemet meg tudja
őrizni ama napra.

Az egészséges beszédeknek példáját megtartsd, a miket én tőlem
hallottál, a Krisztus Jézusban való hitben és szeretetben.

A rád bízott drága kincset őrizd meg a bennünk lakozó Szent Lélek által.

Azt tudod, hogy elfordultak tőlem az Ázsiabeliek mind, kik közül való
Figellus és Hermogénes.

Az Úr legyen irgalmas az Onesiforus házanépének: mert gyakorta
megvidámított engem, és az én bilincsemet nem szégyenlette;

Sőt mikor Rómában volt, buzgón keresett engem, meg is talált.

Az Úr engedje meg néki, hogy találjon irgalmasságot az Úrnál ama napon.
És hogy mily nagy szolgálatot tett Efézusban, te jobban tudod.

2. Fejezet

Te annakokáért, én fiam, erősödjél meg a Krisztus Jézusban való
kegyelemben;

És a miket tőlem hallottál sok bizonyság által, azokat bízzad hív
emberekre, a kik másoknak a tanítására is alkalmasak lesznek.

Te azért a munkának terhét hordozzad, mint a Jézus Krisztus jó vitéze.

Egy harczos sem elegyedik bele az élet dolgaiba; hogy tessék annak, a ki
őt harczossá avatta.

Ha pedig küzd is valaki, nem koronáztatik meg, ha nem szabályszerűen
küzd.

A ki munkálkodik, a földmívelőnek kell a gyümölcsökben először
részesülnie.

Értsd meg a mit mondok; adjon azért az Úr néked belátást mindenekben.

Emlékezzél meg, hogy Jézus Krisztus feltámadott a halálból, ki a Dávid
magvából való az én evangyéliomom szerint:

A melyért, mint egy gonosztevő, szenvedek mind a fogságig; de az
Istennek beszéde nincs bilincsbe verve.

Annakokáért mindent elszenvedek a választottakért, hogy ők is elnyerjék
a Krisztus Jézusban való idvességet örök dicsőséggel egyben.

Igaz beszéd ez. Mert ha vele együtt meghaltunk, vele együtt fogunk élni
is.

Ha tűrünk, vele együtt fogunk uralkodni is: ha megtagadjuk, ő is
megtagad minket;

Ha hitetlenkedünk, ő hű marad: ő magát meg nem tagadhatja.

Ezekre emlékeztesd, kérvén kérve őket az Úr színe előtt, hogy ne
vitatkozzanak haszontalanul, a hallgatóknak romlására.

Igyekezzél, hogy Isten előtt becsületesen megállj, mint oly munkás, a ki
szégyent nem vall, a ki helyesen hasogatja az igazságnak beszédét.

A szentségtelen üres lármákat pedig kerüld, mert mind nagyobb
istentelenségre növekednek.

És az ő beszédök mint a rákfekély terjed; közülök való Himenéus és
Filétus.

A kik az igazság mellől eltévelyedtek, azt mondván, hogy a feltámadás
már megtörtént, és feldúlják némelyeknek a hitét.

Mindazáltal megáll az Istennek erős fundamentoma, melynek pecséte ez:
Ismeri az Úr az övéit; és: Álljon el a hamisságtól minden, a ki Krisztus
nevét vallja.

Nagy házban pedig nemcsak arany- és ezüstedények vannak, hanem fából és
cserépből valók is; és azok közül némelyek tisztességre, némelyek pedig
gyalázatra valók.

Ha tehát valaki magát ezektől tisztán tartja, tisztességre való edény
lesz, megszentelt, és hasznos a gazdájának, minden jó cselekedetre
alkalmas.

Az ifjúkori kivánságokat pedig kerüld; hanem kövessed az igazságot, a
hitet, a szeretetet, a békességet azokkal egyetembe, a kik segítségül
hívják az Urat tiszta szívből.

A botor és gyermekes vitatkozásokat pedig kerüld, tudván, hogy azok
háborúságokat szülnek.

Az Úr szolgájának pedig nem kell torzsalkodni, hanem legyen mindenkihez
nyájas, tanításra alkalmas, türelmes.

A ki szelíden fenyíti az ellenszegülőket; ha talán adna nékik az Isten
megtérést az igazság megismerésére,

És felocsudnának az ördög tőréből, foglyokká tétetvén az Úr szolgája
által az Isten akaratára.

3. Fejezet

Azt pedig tudd meg, hogy az utolsó napokban nehéz idők állanak be.

Mert lesznek az emberek magukat szeretők, pénzsóvárgók, kérkedők,
kevélyek, káromkodók, szüleik iránt engedetlenek, háládatlanok,
tisztátalanok,

Szeretet nélkül valók, kérlelhetetlenek, rágalmazók, mértékletlenek,
kegyetlenek, a jónak nem kedvelői.

Árulók, vakmerők, felfuvalkodottak, inkább a gyönyörnek, mint Istennek
szeretői.

Kiknél megvan a kegyességnek látszata, de megtagadják annak erejét. És
ezeket kerüld.

Mert ezek közül valók azok, a kik betolakodnak a házakba, és foglyul
ejtik a bűnökkel megterhelt és sokféle kívánságoktól űzött asszonykákat,

Kik mindenkor tanulnak, de az igazság megismerésére soha el nem
juthatnak.

Miképen pedig Jánnes és Jámbres ellene állottak Mózesnek, akképen ezek
is ellene állanak az igazságnak; megromlott elméjű, a hitre nézve nem
becsületes emberek.

De többre nem mennek: mert esztelenségök nyilvánvaló lesz mindenek
előtt, a miképen amazoké is az lett.

Te pedig követted az én tanításomat, életmódomat, szándékomat, hitemet,
hosszútűrésemet, szeretetemet, türelmemet,

Üldöztetéseimet, szenvedéseimet, a melyek rajtam estek Antiókhiában,
Ikóniumban, Listrában: minémű üldöztetéseket szenvedtem! de mindezekből
megszabadított engem az Úr.

De mindazok is, a kik kegyesen akarnak élni Krisztus Jézusban,
üldöztetni fognak.

A gonosz emberek pedig és az ámítók nevekednek a rosszaságban,
eltévelyítvén és eltévelyedvén.

De te maradj meg azokban, a miket tanultál és a mik reád bízattak,
tudván kitől tanultad,

És hogy gyermekségedtől fogva tudod a szent írásokat, melyek téged
bölcscsé tehetnek az idvességre a Krisztus Jézusban való hit által.

A teljes írás Istentől ihletett és hasznos a tanításra, a feddésre, a
megjobbításra, az igazságban való nevelésre,

Hogy tökéletes legyen az Isten embere, minden jó cselekedetre
felkészített.

4. Fejezet

Kérlek azért az Isten és Krisztus Jézus színe előtt, a ki ítélni fog
élőket és holtakat az ő eljövetelekor és az ő országában.

Hirdesd az ígét, állj elő vele alkalmatos, alkalmatlan időben, ints,
feddj, buzdíts teljes béketűréssel és tanítással.

Mert lesz idő, mikor az egészséges tudományt el nem szenvedik, hanem a
saját kívánságaik szerint gyűjtenek magoknak tanítókat, mert viszket a
fülök;

És az igazságtól elfordítják az ő fülöket, de a mesékhez oda fordulnak.

De te józan légy mindenekben, szenvedj, az evangyélista munkáját
cselekedd, szolgálatodat teljesen betöltsd.

Mert én immár megáldoztatom, és az én elköltözésem ideje beállott.

Ama nemes harczot megharczoltam, futásomat elvégeztem, a hitet
megtartottam:

Végezetre eltétetett nékem az igazság koronája, melyet megád nékem az Úr
ama napon, az igaz Bíró nemcsak + nékem pedig, hanem mindazoknak is, a
kik vágyva várják az ő megjelenését.

Igyekezzél hozzám jőni hamar.

Mert Démás engem elhagyott, e jelen való világhoz ragaszkodván, és
elment Thessalónikába: Kresczens Galátziába, Titus Dalmátziába.

Egyedül Lukács van velem. Márkust magadhoz vévén, hozd magaddal: mert
nekem alkalmas a szolgálatra.

Tikhikust pedig Efézusba küldöttem.

A felsőruhámat, melyet Troásban Kárpusnál hagytam, jöttödben hozd el, a
könyveket is, kiváltképen a hártyákat.

Az érczmíves Sándor sok bajt szerzett nékem: fizessen meg az Úr néki
cselekedetei szerint.

Tőle te is őrizkedjél, mert szerfelett ellenállott a mi beszédinknek.

Első védekezésem alkalmával senki sem volt mellettem, sőt mindnyájan
elhagytak; ne számíttassék be nékik.

De az Úr mellettem állott, és megerősített engem; hogy teljesen
bevégezzem az igehirdetést, és hallják meg azt az összes pogányok: és
megszabadultam az oroszlán szájából.

És megszabadít engem az Úr minden gonosz cselekedettől, és megtart az ő
mennyei országára; a kinek dicsőség örökkön örökké! Ámen.

Köszöntsed Priszkát és Akvilát, és az Onesifórus háznépét.

Erástus Korinthusban maradt; Trófimust pedig Milétumban hagytam betegen.

Igyekezzél tél előtt eljőni. Köszönt téged Eubulus és Pudens és Linus és
Klaudia, és mind az atyafiak.

Az Úr Jézus Krisztus a te lelkeddel. Kegyelem veletek! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK TITUSHOZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál, Istennek szolgája, Jézus Krisztusnak pedig apostola, az Isten
választottainak hite és a kegyesség szerint való igazságnak megismerése
szerint,

Az örök élet reménységére, melyet megígért az igazmondó Isten örök
időknek előtte,

Megjelentette pedig a maga idejében az ő beszédét a prédikálás által,
a mely reám bízatott + a mi megtartó Istenünknek parancsolata szerint;
Titusnak, a közös hit szerint való igaz fiamnak:

Kegyelem, irgalmasság és békesség az Atya Istentől és az Úr Jézus
Krisztustól, a mi Megtartónktól.

A végett hagytalak téged Krétában, hogy a hátramaradt dolgokat hozd
rendbe, és rendelj városonként presbitereket, a miképen én néked
meghagytam;

Ha van feddhetetlen, egy feleségű férfiú, a kinek hívő, nem
kicsapongással vádolt avagy engedetlen gyermekei vannak.

Mert szükséges, hogy a püspök feddhetetlen legyen, mint Isten sáfára;
nem akaratos, nem haragos, nem részeges, nem verekedő, nem rút
nyerészkedő

Hanem vendégszerető, jónak kedvelője, mértékletes, igaz, tiszta, maga
tűrtető

A ki a tudomány szerint való igaz beszédhez tartja magát, hogy inthessen
az egészséges tudománnyal és meggyőzhesse az ellenkezőket.

Mert van sok engedetlen, hiába való beszédű és csaló, kiváltképen a
körülmetélkedésből valók,

A kiknek be kell dugni a szájokat; a kik egész házakat feldúlnak,
tanítván rút nyereség okáért, a miket nem kellene.

Azt mondta valaki közülök, az ő saját prófétájok: A krétaiak mindig
hazugok, gonosz vadak, rest hasak.

E bizonyság igaz: annakokáért fedd őket kímélés nélkül, hogy a hitben
épek legyenek,

Nem ügyelvén zsidó mesékre, és az igazságot megvető emberek
parancsolataira.

Minden tiszta a tisztáknak: de a megfertőztetetteknek és hitetleneknek
semmi sem tiszta; hanem megfertőztetett azoknak mind elméjök, mind
lelkiismeretök.

Vallják, hogy Istent ismerik, de cselekedeteikkel tagadják, mivelhogy
útálatosak és hitetlenek és minden jó cselekedetre méltatlanok.

2. Fejezet

Te pedig azokat szóljad, a mik az egészséges tudományhoz illenek.

Hogy a vén emberek józanok legyenek, tisztességesek, mértékletesek; a
hitben, szeretetben, tűrésben épek.

Hasonlóképen a vén asszonyok szentekhez illő magaviseletűek legyenek,
nem patvarkodók, sem sok borivás rabjai, jóra oktatók;

Hogy megokosítsák az ifjú asszonyokat, hogy férjöket és magzataikat
szeressék,

Legyenek mértékletesek, tiszták, háziasak, jók, férjöknek engedelmesek,
hogy az Isten beszéde ne + káromoltassék.

Az ifjakat hasonlóképen intsed, hogy legyenek mértékletesek:

Mindenben tenmagadat adván példaképül a jó cselekedetekben; a
tudományban romlatlanságot, méltóságot mutatván,

Egészséges, feddhetetlen beszédet; hogy az ellenfél megszégyenüljön,
semmi gonoszt sem tudván rólatok mondani.

A szolgákat intsed, hogy az ő uraiknak engedelmeskedjenek, mindenben
kedvöket keressék, ne ellenkezzenek,

Ne tolvajkodjanak, hanem teljes jó hűséget tanusítsanak; hogy a mi
megtartó Istenünknek tudományát ékesítsék mindenben.

Mert megjelent az Isten idvezítő kegyelme minden embernek, +

A mely arra tanít minket, hogy megtagadván a hitetlenséget és a világi
kivánságokat, mértékletesen, igazán és szentül éljünk a jelenvaló
világon:

Várván ama boldog reménységet és a nagy Istennek és megtartó Jézus
Krisztusnak dicsősége megjelenését;

A ki önmagát adta mi érettünk, hogy megváltson minket minden
hamisságtól, és tisztítson önmagának kiváltképen való népet, jó
cselekedetekre igyekezőt.

Ezeket szóljad, és ints és feddj teljes méltósággal; senki téged meg ne
vessen.

3. Fejezet

Emlékeztessed őket, hogy a fejedelemségeknek és hatalmasságoknak
engedelmeskedjenek, hódoljanak, minden jó cselekedetre készek legyenek,

Senkit ne szidalmazzanak, ne veszekedjenek, gyöngédek legyenek, teljes
szelídséget tanusítván minden ember iránt.

Mert régenten mi is esztelenek, engedetlenek, tévelygők, különböző
kívánságoknak és gyönyöröknek szolgái, gonoszságban és irígységben élők,
gyűlölségesek, egymást gyűlölők valánk.

De mikor a mi megtartó Istenünknek jóvolta és az emberekhez való
szeretete megjelent,

Nem az igazságnak cselekedeteiből, a melyeket mi cselekedtünk, hanem az
ő irgalmasságából tartott meg minket az újjászületésnek fürdője és a
Szent Lélek megújítása által,

Melyet kitöltött reánk bőséggel a mi megtartó Jézus Krisztusunk által;

Hogy az ő kegyelméből megigazulván, örökösök legyünk az örök élet
reménysége szerint.

Igaz ez a beszéd, és akarom, hogy ezeket erősítsed, hogy igyekezzenek jó
cselekedetekkel előljárni azok, a kik Istenben hívőkké lettek. Ezek jók
és hasznosak ez embereknek;

A balgatag vitatkozásokat azonban és a nemzetségekről való
tudakozásokat, és a civakodást és a törvény felől való harczokat kerüld;
mert haszontalanok és hiábavalók.

Az eretnek embert egy vagy két intés után kerüld;

Tudván, hogy az ilyen romlott, és vétkezik, önmaga is kárhoztatván
magát.

Mikor Ártemást vagy Tikhikust hozzád küldöm, siess hozzám jőni
Nikápolyba; mert elhatároztam, hogy ott töltöm a telet.

A törvénytudó Zénást és Apollóst gondosan indítsd útnak, hogy semmiben
se legyen fogyatkozásuk.

Tanulják meg pedig a mieink is, hogy jó cselekedetekkel járjanak elől a
szükséges hasznokra, hogy ne legyenek gyümölcstelenek.

Köszöntenek téged a velem levők mindnyájan. Köszöntsd azokat, a kik
szeretnek minket hitben. Kegyelem mindnyájatokkal! Ámen.

PÁL APOSTOLNAK FILEMONHOZ ÍRT LEVELE

1. Fejezet

Pál, Krisztus Jézusnak foglya, és Timótheus, az atyafi, Filemonnak, a mi
szeretett munkatársunknak,

És Appiának, a szeretettnek, és Arkhippusnak, a mi bajtársunknak, és a
te házadnál való gyülekezetnek:

Kegyelem néktek és békesség Istentől, a mi Atyánktól, és az Úr Jézus
Krisztustól.

Hálát adok az én Istenemnek mindenkor, emlegetvén téged az én
imádságaimban.

Mert hallom a te szeretetedet és ama te hitedet, mely van benned az Úr
Jézushoz, és minden szentek irányában,

Hogy a te hitedben való közösség hathatós legyen, a Krisztus ügyében,
minden bennetek levő jónak megismerése által.

Mert sok örömünk és vígasztalásunk van a te szeretetedben, hogy a
szenteknek szíveik megvídámodtak te általad, atyámfia.

Annakokáért jóllehet nagy bátorságom van a Krisztusban, megparancsolni
néked azt, a mi illendő,

A szeretetért inkább kérlek, ilyen lévén, mint Pál, a megvénhedett, most
pedig foglya is a Jézus Krisztusnak;

Kérlek téged az én fiamért, a kit fogságomban szűltem, Onésimusért,

A ki egykor tenéked haszontalan volt, most pedig mind néked, mind nékem
nagyon hasznos,

Kit visszaküldöttem; te pedig őt, azaz az én szívemet, fogadd magadhoz!

Őt én magamnál akartam tartani, hogy te helyetted szolgáljon nékem az
evangyéliomért szenvedett fogságomban;

De a te megkérdezésed nélkül semmit sem akartam cselekedni, hogy
jótéteményed ne kényszerítésből, hanem szabad akaratból való legyen.

Mert talán azért vált meg tőled ideig-óráig, hogy őt, mint örökkévalót
kapd vissza;

Nem úgy immár mint szolgát, hanem szolgánál nagyobbat, mint szeretett
atyafit, kiváltképen nékem, mennyivel inkább pedig néked, mind testben,
mind az Úrban.

Azért, ha engem részestársadnak tartasz, úgy fogadd őt magadhoz, mint
engemet.

Ha pedig valamit vétett ellened, avagy adós, ezt nekem róvd fel.

Én Pál írtam az én kezemmel, én megfizetem: hogy azt ne mondjam néked,
hogy te magaddal is adós vagy ezen felül nékem.

Bizonyára, atyámfia, jótéteményt várnék tőled az Úrban: vídámítsd meg az
én szívemet az Úrban!

Bízván a te engedelmességedben, így írtam néked, tudván, hogy annál, a
mit mondok, többet is fogsz cselekedni.

Egyúttal pedig készíts nékem szállást; mert reménylem, hogy a ti
imádságaitokért néktek ajándékoztatom.

Köszönt téged Epafrás, az én fogolytársam a Krisztus Jézusban,

Továbbá Márk, Aristárkhus, Démás és Lukács, az én munkatársaim.

A mi Urunk Jézus Krisztusnak kegyelme legyen a ti lelketekkel!

A ZSIDÓKHOZ ÍRT LEVÉL

1. Fejezet

Minekutána az Isten sok rendben és sokféleképen szólott hajdan az
atyáknak a próféták által, ez utolsó időkben szólott nékünk Fia által,

A kit tett mindennek örökösévé, a ki által a világot is teremtette,

A ki az ő dicsőségének visszatükröződése, és az ő valóságának képmása,
a ki hatalma szavával fentartja a mindenséget, a ki minket bűneinktől
megtisztítván, + üle a Felségnek jobbjára a magasságban,

Annyival kiválóbb lévén az angyaloknál, a mennyivel különb nevet örökölt
azoknál.

Mert kinek mondotta valaha az angyalok közül: Én Fiam vagy te, én ma
szűltelek téged? és ismét: Én leszek + néki Atyja és ő lesz nékem Fiam?

Viszont mikor behozza az ő elsőszülöttét a világba, így szól: És imádják
őt az Istennek minden angyalai.

És bár az angyalokról így szól: Ki az ő angyalait szelekké teszi és az ő
szolgáit tűz lángjává,

Ámde a Fiúról így: A te királyi széked óh Isten örökkön örökké.
Igazságnak pálczája a te országodnak pálczája.

Szeretted az igazságot és gyűlölted a hamisságot: annakokáért felkent
téged az Isten, a te Istened, örömnek olajával a te társaid felett.

És: Te Uram kezdetben alapítottad a földet és a te kezeidnek művei az
egek;

Azok elvesznek, de te megmaradsz, és mindazok, mint a ruha megavulnak.

És palástként összehajtod azokat és elváltoznak, te pedig ugyanaz vagy
és a te esztendeid el nem fogynak.

Melyik angyalnak mondotta pedig valaha: Ülj az én jobbkezem felől,
míglen ellenségeidet lábaidnak zsámolyává teszem?

Avagy nem szolgáló lelkek-é mindazok, elküldve szolgálatra azokért, a
kik örökölni fogják az idvességet?

2. Fejezet

Annakokáért annál is inkább szükséges nékünk a hallottakra
figyelmeznünk, hogy valaha el ne sodortassunk.

Mert ha az angyaloktól hirdetett beszéd erős volt és minden bűn és
engedetlenség elvette + igazságos büntetését:

Mimódon menekedünk meg mi, hogyha nem törődünk ily nagy idvességgel?
a melyet, miután kezdetben hirdetett az Úr, azok, a kik hallották,
biztosítottak számunkra,

Velök együtt bizonyságot tevén arról az Isten, jelekkel meg csodákkal és
sokféle erőkkel s a Szent Léleknek közléseivel + az ő akarata szerint.

Mert nem angyaloknak vetette alá a jövendő világot, a melyről szólunk.

Sőt bizonyságot tett valahol valaki, mondván: Micsoda az ember, hogy
megemlékezel ő róla, avagy az embernek fia, hogy gondod van reá?

Kisebbé tetted őt rövid időre az angyaloknál, dicsőséggel és
tisztességgel megkoronáztad őt és úrrá tetted kezeid munkáin,

Mindent lábai alá vetettél. Mert azzal, hogy néki mindent alávetett,
semmit sem hagyott alávetetlenül: de most még nem látjuk, hogy néki
minden alávettetett.

Azt azonban látjuk, hogy Jézus, a ki egy kevés időre kisebbé tétetett
az angyaloknál, a halál elszenvedéséért dicsőséggel és tisztességgel
koronáztatott meg, hogy az Isten kegyelméből mindenkiért megízlelje a +
halált.

Mert illendő vala, hogy a kiért minden és a ki által minden, sok fiakat
vezérelvén dicsőségre, az ő idvességök fejedelmét szenvedések által
tegye tökéletessé. +

Mert a megszentelő és a megszenteltek egytől valók mindnyájan, a mely
oknál fogva nem szégyenli őket atyjafiainak hívni,

Mondván: Hirdetem a te nevedet az én atyámfiainak, az anyaszentegyháznak
közepette dícséretet mondok néked.

És ismét: Én ő benne bízom; és ismét: + Ímhol vagyok én és a gyermekek,
a kiket az Isten nékem adott.

Mivel tehát a gyermekek testből és vérből valók, ő is hasonlatosképen
részese lett azoknak, hogy a + halál által megsemmisítse azt, a kinek
hatalma van a halálon, tudniillik az ördögöt,

És megszabadítsa azokat, a kik a haláltól való félelem miatt teljes
életökben rabok valának.

Mert nyilván nem angyalokat karolt fel, hanem az Ábrahám magvát karolta
fel.

Annakokáért mindenestől fogva hasonlatosnak kellett lennie az
atyafiakhoz, hogy könyörülő legyen és hív főpap az Isten előtt való
dolgokban, hogy engesztelést szerezzen a nép bűneiért.

Mert a mennyiben szenvedett, ő maga is megkísértetvén, segíthet azokon,
a kik megkísértetnek.

3. Fejezet

Annakokáért szent atyafiak, mennyei elhívásnak részesei, figyelmezzetek,
a mi vallásunknak apostolára és főpapjára, Krisztus Jézusra,

A ki hű ahhoz, a ki őt rendelte, valamint + Mózes is az ő egész házában.

Mert ez nagyobb dicsőségre méltattatott, mint Mózes, a mennyiben a ház
építőjének nagyobb a tisztessége, mint a háznak.

Mert minden háznak van építője, a ki pedig mindent elkészített, az Isten
az.

Mózes is hű volt ugyan az ő egész házában, mint szolga, a hirdetendőknek
bizonyságára,

Krisztus ellenben mint Fiú a maga háza felett, a kinek háza mi vagyunk,
ha a bizodalmat és a reménységnek dicsekedését mind végig erősen
megtartjuk.

Annakokáéért a mint a Szent Lélek mondja: Ma, ha az ő szavát halljátok,

Meg ne keményítsétek a ti szíveteket, mint az elkeseredéskor, a kísértés
ama napján a pusztában,

A hol a ti atyáitok próbára tevéssel megkísértének engem és látták az én
cselekedeteimet negyven esztendeig.

Azért megharagudtam arra a nemzetségre és mondám: mindig tévelyegnek
szivökben; ők pedig nem ismerték meg az én útaimat.

Úgy hogy megesküdtem haragomban, hogy nem fognak bemenni az én
nyugodalmamba.

Vigyázzatok atyámfiai, hogy valaha ne legyen bármelyikőtöknek hitetlen
gonosz szíve, hogy az élő Istentől elszakadjon;

Hanem intsétek egymást minden napon, míg tart a ma, hogy egyikőtök se
keményíttessék meg a bűnnek csalárdsága által:

Mert részeseivé lettünk Krisztusnak, ha ugyan az elkezdett bizodalmat
mindvégig erősen megtartjuk.

E mondás szerint: Ma, ha az ő szavát halljátok, meg ne keményítsétek a
ti szíveiteket, mint az elkeseredéskor.

Mert kik keseredtek el, mikor ezt hallák? Nemde mindazok, a kik
kijövének Égyiptomból Mózes által?

Kikre haragudott vala pedig meg negyven esztendeig? avagy nem azokra-é,
a kik vétkeztek, a kiknek testei elhullottak a pusztában?

Kiknek esküdött pedig meg, hogy nem mennek be az ő nyugodalmába, hanemha
az engedetleneknek?

Látjuk is, hogy nem mehettek be hitetlenség miatt.

4. Fejezet

Óvakodjunk tehát, hogy mivel megvan az ő nyugodalmába való bemenetel
ígérete, valaki közületek fogyatkozásban levőnek ne láttassék.

Mert nékünk is hirdettetett az evangyéliom, miképen azoknak: de nem
használt nékik a hallott beszéd, mivel nem párosították hittel azok, a
kik hallották.

Mert mi, hívők, bemegyünk a nyugodalomba, miképen megmondotta: A mint
megesküdtem az én haragomban, nem fognak bemenni az én nyugodalmamba;
jóllehet munkáit a világ megalapításától kezdve bevégezte.

Mert valahol a hetedik napról ekképen szólott: És megnyugovék Isten a
hetedik napon minden ő cselekedeteitől.

És ugyanabban ismét: Nem mennek be az én nyugodalmamba.

Mivelhogy annakokáért áll az, hogy némelyek bemennek abba, és a kiknek
először hirdettetett az evangyéliom, nem mentek be engedetlenség miatt:

Ismét határoz egy napot: Ma, szólván Dávid által annnyi idő multán,
a mint előbb mondva volt. Ma, ha az ő szavát halljátok, meg ne
keményítsétek a ti szíveiteket.

Mert ha őket Józsué nyugodalomba helyezte volna, nem szólana azok után
más napról.

Annakokáért megvan a szombatja az Isten népének.

Mert a ki bement az ő nyugodalmába, az maga is megnyugodott
cselekedeteitől, a miképen Isten is a magáéitól,

Igyekezzünk tehát bemenni abba a nyugodalomba, hogy valaki a
hitetlenségnek ugyanazon példájába ne essék.

Mert az Istennek beszéde élő és ható, és élesebb minden kétélű
fegyvernél, és elhat a szívnek és léleknek, az ízeknek és a velőknek
megoszlásáig, és megítéli a gondolatokat és a szívnek indulatait.

És nincsen oly teretmény, a mely nyilvánvaló nem volna előtte, sőt
mindenek meztelenek és leplezetlenek annak szemei előtt, a kiről mi
beszélünk.

Lévén annakokáért nagy főpapunk, a ki áthatolt az egeken, Jézus, az
Istennek Fia, + ragaszkodjunk vallásunkhoz.

Mert nem oly főpapunk van, a ki nem tudna megindulni gyarlóságainkon,
hanem a ki megkísértetett mindenekben, hozzánk hasonlóan, kivéve a +
bűnt.

Járuljunk azért bizodalommal a kegyelem királyi székéhez, hogy
irgalmasságot nyerjünk és kegyelmet találjunk, alkalmas időben való
segítségül.

5. Fejezet

Mert minden főpap emberek közül választatván, emberekért rendeltetik az
Isten előtt való dolgokban, hogy ajándékokat és áldozatokat vigyen a
bűnökért,

A ki képes együttérezni a tudatlanokkal és tévelygőkkel, mivelhogy maga
is körül van véve gyarlósággal.

És ezért köteles, miképen a népért, azonképen önmagáért is áldozni a
bűnökért.

És senki sem veszi magának e tisztességet, hanem a kit Isten hív el,
miként Áront is.

Hasonnlóképen Krisztus sem maga dicsőítette meg magát azzal, hogy főpap
lett, hanem az, a ki így szólott hozzá: Én Fiam vagy te, ma szűltelek
téged.

Miképen másutt is mondja: Te örökké való pap vagy, Melkisédek rendje
szerint.

Ki az ő testének napjaiban könyörgésekkel és esedezésekkel, erős kiáltás
és könyhullatás közben járult ahhoz, a ki képes megszabadítani őt a
halálból, és meghallgattatott + az ő istenfélelméért,

Ámbár Fiú, megtanulta azokból, a miket szenvedett, az engedelmességet;

És tökéletességre jutván, örök idvesség szerzője lett mindazokra nézve,
a kik neki engedelmeskednek,

Neveztetvén az Istentől Melkisédek rendje szerint való főpapnak.

A kiről nékünk sok és nehezen megmagyarázható mondani valónk van, mivel
restek lettetek a hallásra.

Mert noha ez idő szerint tanítóknak kellene lennetek, ismét arra van
szükségetek, hogy az Isten beszédeinek kezdő elemeire tanítson valaki
titeket; és olyanok lettetek, a kiknek tejre van szükségetek és nem
kemény eledelre.

Mert mindaz, a ki tejjel él, járatlan az igazságnak beszédiben,
mivelhogy kiskorú:

Az érettkorúaknak pedig kemény eledel való, mint a kiknek
mivoltuknál fogva gyakorlottak az érzékeik a jó és rossz között való
különbségtételre.

6. Fejezet

Annakokáért elhagyván a Krisztusról való kezdetleges beszédet,
törekedjünk tökéletességre, nem rakosgatván le újra alapját a holt
cselekedetekből való megtérésnek és az Istenben való hitnek,

A mosakodásoknak, tanításnak, kezek rátevésének, holtak feltámadásának
és az örök ítéletnek.

És ezt megcselekeszszük, ha az Isten megengedi.

Mert lehetetlen dolog, hogy a kik egyszer megvilágosíttattak,
megízlelvén a mennyei ajándékot, és részeseivé lettek a Szent Léleknek,

És megízlelték az Istennek jó beszédét és a jövendő világnak erőit,

És elestek, ismét megújuljanak a megtérésre, mint a kik önmagoknak
feszítik meg az Istennek ama Fiát, és meggyalázzák őt.

Mert a föld, a mely beiszsza a gyakorta reá hulló esőt és hasznos füvet
terem azoknak, a kikért műveltetik, áldást nyer Istentől;

A mely pedig töviseket és bojtorjánokat terem, megvetett és közel van az
átokhoz, annak vége megégetés.

De ti felőletek szerelmeseim, ezeknél jobb és idvességesebb dolgokról
vagyunk meggyőződve, ha így szólunk is.

Mert nem igazságtalan az Isten, hogy elfelejtkezzék a ti
cselekedeteitekről és a szeretetről, melyet tanúsítottatok az ő neve
iránt, mint a kik szolgáltatok és szolgáltok a szenteknek.

Kívánjuk pedig, hogy közületek kiki ugyanazon buzgóságot tanusítsa a
reménységnek bizonyossága iránt mindvégiglen.

Hogy ne legyetek restek, hanem követői azoknak, a kik hit és békességes
tűrés által öröklik az ígéreteket.

Mert az Isten, mikor ígéretet tett Ábrahámnak, mivelhogy nem esküdhetett
nagyobbra, önmagára esküdött.

Mondván: Bizony megáldván megáldalak téged, és megsokasítván
megsokasítalak téged.

És ekképen, békességestűrő lévén, megnyerte az ígéretet.

Mert az emberek nagyobbra esküsznek, és nálok minden versengésnek vége
megerősítésül az eskü

Miért is az Isten, kiválóbban megakarván mutatni az ígéret örököseinek
az ő végzése változhatatlan voltát, esküvéssel lépett közbe,

Hogy két változhatatlan tény által, melyekre nézve lehetetlen, hogy az
Isten hazudjon, erős vígasztalásunk legyen minékünk, mint a kik oda
menekültünk, hogy megragadjuk az előttünk levő reménységet,

Mely lelkünknek mintegy bátorságos és erős horgonya és beljebb hatol a
kárpítnál,

A hová útnyitóul bement érettünk Jézus, a ki örökké való főpap lett
Melkisédek rendje szerint.

7. Fejezet

Mert a Melkisédek Sálem királya, a felséges Isten papja, a ki a királyok
leveréséből visszatérő Ábrahámmal találkozván, őt megáldotta,

A kinek tizedet is adott Ábrahám mindenből: a ki elsőben is magyarázat
szerint igazság királya, azután pedig Sálem királya is, azaz békesség
királya,

Apa nélkül, anya nélkül, nemzetség nélkül való sem napjainak kezdete,
sem életének vége nincs, de hasonlóvá tétetvén az Isten Fiához, pap
marad örökké.

Nézzétek meg pedig, mily nagy ez, a kinek a zsákmányból tizedet is adott
Ábrahám, a pátriárka;

És bár azoknak, kik a Lévi fiai közül nyerik el a papságot,
parancsolatjok van, hogy törvény szerint tizedet szedjenek a néptől,
azaz az ő atyafiaiktól, jóllehet ők is az Ábrahám ágyékából származtak;

De az, a kinek nemzetsége nem azok közül való, tizedet vett Ábrahámtól,
és az ígéretek birtokosát megáldotta,

Pedig minden ellenmondás nélkül való, hogy a nagyobb áldja meg a
kisebbet.

És itt halandó emberek szednek tizedet, ott ellenben az, a ki bizonyság
szerint él:

És hogy úgy szóljak, Ábrahámnál fogva tized vétetett Lévitől is, a
tizedszedőtől,

Mert ő még az atyja ágyékában vala, a mikor annak elébe ment Melkisédek.

Ha tehát a lévitai papság által volna a tökéletesség (mert a nép ez
alatt nyerte a törvényt): mi szükség tovább is mondogatni, hogy más pap
támadjon a Melkisédek rendje szerint és ne az Áron rendje szerint?

Mert a papság megváltozásával szükségképen megváltozik a törvény is.

Mert a kiről ezek mondatnak, az más nemzetségből származott, a melyből
senki sem szolgált az oltár körül;

Mert nyilvánvaló, hogy a mi Urunk Júdából támadott, a mely nemzetségre
nézve semmit sem szólott Mózes a papságról.

És még inkább nyilvánvaló az, ha a Melkisédek hasonlatossága szerint áll
elő más pap,

A ki nem testi parancsolatnak törvénye szerint, hanem enyészhetetlen
életnek ereje szerint lett.

Mert ez a bizonyságtétel: Te pap vagy örökké, Melkisédek rendje szerint.

Mert az előbbi parancsolat eltöröltetik, mivelhogy erőtelen és
haszontalan,

Minthogy a törvény semmiben sem szerzett tökéletességet; de beáll a jobb
reménység, + a mely által közeledünk az Istenhez.

És a mennyiben nem esküvés nélkül való, mert amazok esküvés nélkül
lettek papokká,

De az esküvéssel, az által, a ki azt mondá néki: Megesküdött az Úr, és
nem bánja meg, te pap vagy örökké, Melkisédek rendje szerint:

Annyiban jobb szövetségnek lett kezesévé Jézus.

És amazok jóllehet többen lettek papokká, mert a halál miatt meg nem
maradhattak:

De ennek, minthogy örökké megmarad, változhatatlan a papsága.

Ennekokáért ő mindenképen idvezítheti is azokat, a kik ő általa járulnak
Istenhez, mert mindenha él, hogy esedezzék érettök. +

Mert ilyen főpap illet vala minket, szent, ártatlan, szeplőtelen, a
bűnösöktől elválasztott, és a ki az egeknél magasságosabb lőn,

A kinek nincs szüksége, mint a főpapoknak, hogy napról-napra előbb a
saját bűneiért vigyen áldozatot, azután a népéiért, mert ezt egyszer
megcselekedte, maga-magát megáldozván. +

Mert a törvény gyarló embereket rendel főpapokká, de a törvény után való
esküvés beszéde örök tökéletes Fiút.

8. Fejezet

Fődolog pedig azokra nézve, a miket mondunk, az, hogy olyan főpapunk
van, a ki mennyei Felség királyi székének jobbjára üle,

Mint a szent helynek és amaz igazi sátornak szolgája, a melyet az Úr és
nem ember épített.

Mert minden főpap ajándékok meg áldozatok vitelére rendeltetik, a miért
szükséges, hogy legyen valamije ennek is, a mit áldozatul vigyen.

Ha tehát a földön volna, még csak pap sem volna, lévén olyan papok, a
kik a törvény szerint áldoznak ajándékokkal,

A kik a mennyei dolgok ábrázolatának és árnyékának szolgálnak, a mint
Isten mondotta Mózesnek, mikor be akarta végezni a + sátort: Meglásd,
úgymond, hogy mindeneket azon minta szerint készíts, a mely a hegyen
mutattatott néked.

Most azonban annyival kiválóbb szolgálatot nyert, a mennyivel jobb
szövetségnek közbenjárója, a mely jobb ígéretek alapján köttetett.

Mert ha az az első kifogástalan volt volna, nem kerestetett volna hely a
másodiknak.

Mert dorgálván őket, így szól: Ímé napok jőnek, ezt mondja az Úr, és az
Izráel házával és Júdának házával új szövetséget kötök.

Nem azon szövetség szerint, a melyet kötöttem az ő atyáikkal ama napon,
mikor kézen fogtam őket, hogy kivezessem Égyiptomból, mert ők + nem
maradtak meg abban az én szövetségemben, azért én sem gondoltam velök,
mondja az Úr.

Mert ez az a szövetség, melyet kötök az Izráel házával, ama napok
multán, mond az Úr: Adom az én törvényemet az ő elméjökbe, és az ő
szívökbe írom azokat, és leszek nekik Istenök és ők lesznek nekem népem.

És nem tanítja kiki az ő felebarátját és kiki az ő atyafiát, mondván:
Ismerd meg az Urat; mert mindnyájan megismernek engem a kicsinytől
nagyig.

Mert megkegyelmezek álnokságaiknak, és az ő bűneikről és gonoszságaikról
meg nem emlékezem.

Mikor újról beszél, óvá tette az elsőt; a mi pedig megavul és
megvénhedik, közel van az enyészethez.

9. Fejezet

Annakokáért voltak ugyan az első szövetségnek is istentiszteletei
rendtartásai, mint szintén világi szenthelye.

Mert sátor építtetett, az első, a melyben vala a gyertyatartó, meg az
asztal és a kenyerek felrakása; ezt nevezték szenthelynek.

A második kárpiton túl pedig az a sátor, melyet neveztek szentek
szentének,

Melyben vala az arany füstölő oltár és a szövetség ládája beborítva
minden felől aranynyal, ebben a mannás aranykorsó és Áron kihajtott
vesszeje meg + meg a szövetség táblái,

Fölötte pedig a dicsőség kérubjai, beárnyékolva a fedelet, a mikről most
nem szükséges külön szólani.

Ezek pedig ekképen levén elrendezve; az első sátorba ugyan mindenkor
bejárnak a papok az istentisztelet elvégzésére,

A másodikba azonban egy-egy évben egyszer csak maga a főpap, vérrel,
melyet magáért és a nép bűneiért áldoz. +

Azt jelentvén ki ezzel a Szent Lélek, hogy még nem nyilt meg a szentély
útja, fennállván még az első sátor.

A mi példázat a jelenkori időre, mikor áldoznak oly ajándékokkal és
áldozatokkal, melyek nem képesek lelkiismeret szerint tökéletessé tenni
a szolgálattevőt,

Csakis ételekkel meg italokkal és különböző mosakodásokkal - melyek
testi rendszabályok - a megjobbulás idejéig kötelezők.

Krisztus pedig megjelenvén, mint a jövendő javaknak főpapja, a nagyobb
és tökéletesebb, nem kézzel csinált, azaz nem e világból való sátoron
keresztül,

És nem bakok és tulkok vére által, hanem az ő tulajdon vére által, ment
be egyszer s mindenkorra a szentélybe, örök + váltságot szerezve.

Mert ha a bakoknak és bikáknak a vére, meg a tehén hamva, + a
tisztátalanokra hintetvén, megszentel a testnek tisztaságára:

Mennyivel inkább Krisztusnak a vére, a ki örökké való Lélek
által önmagát áldozta fel ártatlanul Istennek: megtisztítja a ti
lelkiismereteteket a holt cselekedetektől, hogy szolgáljatok az élő
Istennek.

És ezért új szövetségnek a közbenjárója ő, hogy meghalván az első
szövetségbeli bűnök váltságáért, a hivatottak elnyerjék az + örökkévaló
örökségnek ígéretét.

Mert a hol végrendelet van, szükséges, hogy a végrendelkező halála
bekövetkezzék.

Mivel a végrendelet holtak után jogerős, különben pedig, ha él a
végrendelkező, épen nem érvényes.

Innét van, hogy az első sem szenteltetett meg vér nélkül.

Mert mikor Mózes a törvény szerint minden parancsolatot elmondott az
egész népnek, vevén a borjúknak és a bakoknak vérét, vízzel és vörös
gyapjúval meg izsóppal együtt, magát a könyvet is és az egész népet
meghintette,

Mondván: Ez azon szövetség vére, a melyet Isten számotokra rendelt.

Majd a sátort is és az istentiszteletre való összes edényeket
hasonlóképen meghintette vérrel.

És csaknem minden vérrel tisztíttatik meg a törvény szerint, és vérontás
nélkül nincsen bűnbocsánat.

Annakokáért szükséges, hogy a mennyei dolgoknak ábrázolatai effélékkel
tisztíttassanak meg, magok a mennyei dolgok azonban ezeknél különb
áldozatokkal.

Mert nem kézzel csinált szentélybe, az igazinak csak másolatába ment
be Krisztus, hanem magába a mennybe, hogy most Isten színe előtt
megjelenjék érettünk.

Nem is, hogy sokszor adja magát áldozatul, mint a hogy a főpap évenként
bemegy a szentélybe idegen vérrel;

Mert különben sokszor kellett volna szenvednie a világ teremtése óta;
így pedig csak egyszer jelent meg az időknek végén, hogy áldozatával
eltörölje a bűnt.

És miképen elvégezett dolog, hogy az emberek egyszer meghaljanak, azután
az ítélet:

Azonképen Krisztus is egyszer megáldoztatván sokak bűneinek eltörlése
végett, másodszor bűn nélkül jelen meg azoknak, a kik őt várják +
idvességökre.

10. Fejezet

Minthogy a törvényben a jövendő jóknak árnyéka, nem maga a dolgok képe
van meg, ennélfogva azokkal az áldozatokkal, a melyeket esztendőnként
szzünetlenül visznek, sohasem képes tökéletességre juttatni az
odajárulókat;

Különben megszűnt volna az áldozás, mivelhogy az egyszer megtisztult
áldozók többé semminemű bűntudattal nem bírtak volna.

De azok esztendőnként bűnre emlékeztetnek.

Mert lehetetlen, hogy a bikák és bakok vére eltörölje a bűnöket.

Azért a világba bejövetelekor így szól: Áldozatot és ajándékot nem
akartál, de testet alkottál nékem,

Égő és bűnért való áldozatokat nem kedveltél.

Akkor mondám: Ímé itt vagyok, (a könyv fejezetében írva vagyon rólam),
hogy cselekedjem óh Isten a te akaratodat.

Fentebb mondván, hogy áldozatot és ajándékot és égő, meg bűnért való
áldozatokat nem akartál, sem nem kedveltél a melyeket a törvény szerint
visznek,

Ekkor ezt mondotta: Ímé itt vagyok, hogy cselekedjem a te akaratodat.
Eltörli az elsőt, hogy meghagyja a másodikat,

A mely akarattal szenteltettünk meg egyszer s mindenkorra, a Jézus
Krisztus testének megáldozása által.

És minden pap naponként szolgálatban áll és gyakorta viszi ugyanazokat
az áldozatokat, a melyek sohasem képesek eltörölni a bűnöket.

Ő azonban, egy áldozattal áldozván a bűnökért, mindörökre űle az
Istennek jobbjára,

Várván ímmár, míg lábainak zsámolyául vettetnek az ő ellenségei.

Mert egyetlenegy áldozatával örökre tökéletesekké tette a
megszentelteket.

Bizonyságot tesz pedig erről mi nékünk a Szent Lélekk is, mert
minekutána előre mondotta:

Ez az a szövetség, melyet kötök velök ama napok után, mondja az Úr: Adom
az én törvényemet az ő szíveikbe, és az ő elméjökbe írom be azokat,

Azután így szól: És az ő bűneikről és álnokságaikról többé meg nem
emlékezem.

A hol pedig bűnök bocsánata vagyon, ott nincs többé bűnért való áldozat.

Mivelhogy azért atyámfiai bizodalmunk van a szentélybe való bemenetelre
a Jézus vére által,

Azon az úton, a melyet ő szentelt nékünk új és élő út gyanánt, a kárpit,
azaz az ő teste által,

És lévén nagy papunk az Isten háza felett:

Járuljunk hozzá igaz szívvel, hitnek teljességével, mint a kiknek szívök
tiszta a gonosz lelkiismerettől,

És testök meg van mosva tiszta vízzel; tartsuk meg a reménységnek
vallását tántoríthatatlanul, mert hű az, a ki ígéretet tett,

És ügyeljünk egymásra, a szeretetre és jó cselekedetekre való
felbuzdulás végett,

El nem hagyván a magunk gyülekezetét, a miképen szokásuk némelyeknek,
hanem intvén egymást annyival inkább, mivel látjátok, hogy ama nap
közelget.

Mert ha szándékosan vétkezünk, az igazság megismerésére való eljutás
után, akkor többé nincs bűnökért való áldozat,

Hanem az ítéletnek valami rettenetes várása és a a tűznek lángja, a mely
megemészti az ellenszegülőket.

A ki megveti a Mózes törvényét, két vagy három tanubizonyságra + irgalom
nélkül meghal;

Gondoljátok meg, mennyivel súlyosabb büntetésre méltónak ítéltetik
az, a ki az Isten Fiát megtapodja, és a szövetségnek vérét, melylyel
megszenteltetett, tisztátalannak tartja, és a kegyelemnek Lelkét
bántalmazza?

Mert ismerjük azt, a ki így szólt: Enyém a bosszúállás, én megfizetek,
ezt mondja az Úr. És ismét: Az Úr megítéli az ő népét.

Rettenetes dolog az élő Istennek kezébe esni.

Emlékezzetek pedig vissza a régebbi napokra, a melyekben, minekutána
megvilágosíttattatok, sok szenvedésteljes küzdelmet állottatok ki,

Midőn egyfelől gyalázásokkal és nyomorgattatásokkal nyilvánosság elé
hurczoltak titeket, másfelől társai lettetek azoknak, a kik így jártak.

Mert a foglyokkal is együtt szenvedtetek, és vagyonotok elrablását
örömmel fogadtátok, tudván, hogy néktek jobb és maradandó vagyonotok van
a mennyekben.

Ne dobjátok el hát bizodalmatokat, melynek nagy jutalma van.

Mert békességes tűrésre van szükségetek, hogy az Isten akaratát
cselekedvén, elnyerjétek az ígéretet.

Mert még vajmi kevés idő, és a ki eljövendő, eljő és nem késik.

Az igaz pedig hitből él. És a ki meghátrál, + abban nem gyönyörködik a
lelkem.

De mi nem vagyunk meghátrálás emberei, hogy elvesszünk, hanem hitéi,
hogy életet nyerjünk.

11. Fejezet

A hit pedig a reménylett dolgoknak valósága, és a nem látott dolgokról
való meggyőződés.

Mert ezzel szereztek jó bizonyságot a régebbiek.

Hit által értjük meg, hogy a világ Isten beszéde által teremtetett, hogy
a mi látható, a láthatatlanból állott elő.

Hit által vitt Ábel becsesebb áldozatot Istennek, mint Kain, a mi
által bizonyságot nyert a felől, hogy igaz, bizonyságot tevén az ő
ajándékairól Isten, és az által még holta után is beszél.

Hit által vitetett fel Énokh, hogy ne lásson halált, és nem találták
meg, mert az Isten felvitte őt. Mert felvitetése előtt bizonyságot nyert
a felől, hogy kedves volt Istennek.

Hit nélkül pedig lehetetlen Istennek tetszeni; mert a ki Isten elé
járul, hinnie kell, hogy ő létezik és megjutalmazza azokat, a kik őt
keresik.

Hit által tisztelte Istent Noé, mikor megintetvén a még nem látott
dolgok felől, házanépe megtartására bárkát készített, a mely által
kárhoztatá e világot és a hitből való igazságnak örökösévé lett.

Hit által engedelmeskedett Ábrahám, mikor elhívatott, hogy menjen ki
arra a helyre, a melyet örökölendő vala, és kiméne, nem tudván, hová
megy.

Hit által lakott az ígéret földjén, mint idegenben, sátorokban lakván
Izsákkal és Jákóbbal, ugyanazon ígéretnek örökös társaival.

Mert várja vala az alapokkal bíró várost, melynek építője és alkotója az
Isten.

Hit által nyert erőt Sára is az ő méhében való foganásra, és életkora
ellenére szűlt, minthogy hűnek tartotta azt, a ki az ígéretet tette.

Azért is egytől, még pedig mintegy kihalttól annyian származtak, mint
az égnek csillagai sokaságra nézve, és mint a tenger partja mellett a
fövény, mely megszámlálhatatlan.

Hitben haltak meg mindezek, nem nyerve meg az ígéreteket, hanem csak
távolról látva és üdvözölve azokat, és vallást tevén arról, + hogy
idegenek és vándorok a földön.

Mert a kik így szólnak, nyilván jelentik, hogy hazát keresnek.

És hogyha eszökbe jutott volna az, a melyből kijöttek, volt volna idejök
a visszatérésre.

Így azonban jobb után vágyódnak, tudniillik mennyei után; azért nem
szégyenli őket az Isten, hogy Istenöknek neveztessék, mert készített
nékik várost.

Hit által áldozta meg Ábrahám Izsákot, próbára tétetvén, és az
egyszülöttet vitte áldozatul, ő, ki az ígéreteket nyerte,

A kinek meg volt mondva: Izsákban neveztetik néked mag;

Úgy gondolkozván, hogy az Isten a halálból is képes feltámasztani, miért
is őt példaképen visszanyerte.

Hit által áldá meg a jövendőkre nézve Izsák Jákóbot és Ézsaut.

Hit által áldá meg a haldokló Jákób a József fiainak mindenikét, és
botja végére hajolva imádkozott.

Hit által emlékezett meg élete végén József az Izráel fiainak
kimeneteléről, és az ő tetemeiről rendelkezett.

Hit által rejtegették Mózest az ő szülei születése után három hónapig,
mivel látták, hogy kellemes a gyermek, és nem féltek a király
parancsától. +

Hit által tiltakozott Mózes, midőn felnövekedett, hogy a Faraó leánya
fiának mondják,

Inkább választván az Isten népével való együttnyomorgást, mint a bűnnek
ideig-óráig való gyönyörűségét;

Égyiptom kincseinél nagyobb gazdagságnak tartván Krisztus gyalázatát,
mert a megjutalmazásra tekintett.

Hit által hagyta oda Égyiptomot, nem félvén a király haragjától; mert
erős szívű volt, mintha látta volna a láthatatlant.

Hit által rendelte a páskát és a vérnek kiontását, hogy az öldöklő ne
illesse az ő elsőszülötteiket.

Hit által keltek át a veres tengeren, mint valami szárazföldön, a mit
megpróbálván az égyiptomiak, elnyeletlek.

Hit által omlottak le Jérikónak kőfalai, midőn hét napig köröskörül
járták.

Hit által nem veszett el Ráháb, a parázna nő az engedetlenekkel együtt,
befogadván a kémeket békességgel.

És mit mondjak még? Hiszen kifogynék az időből, ha szólnék Gedeonról,
Bárákról, Sámsonról, Jeftéről, Dávidról, Sámuelről és a prófétákról;

A kik hit által országokat győztek le, igazságokat cselekedtek, az
ígéreteket elnyerték, az oroszlánok száját betömték. +

Megoltották a tűznek erejét, megmenekedtek a kard élitől, felerősödtek a
betegségből, erősek lettek a háborúban, megszalasztották az idegenek +
táborait.

Asszonyok feltámadás útján visszanyerték halottjaikat; mások kínpadra
vonattak, visszautasítván a szabadulást, hogy becsesebb feltámadásban
részesüljenek.

Mások pedig megcsúfoltatások és megostoroztatások próbáját állották ki,
sőt még bilincseket és börtönt is;

Megköveztettek, kínpróbát szenvedtek, szétfűrészeltettek, kardra
hányattak, juhoknak és kecskéknek bőrében bujdostak, nélkülözve,
nyomorgattatva, gyötörtetve,

A kikre nem volt méltó e világ, bujdosva pusztákon és hegyeken, meg
barlangokban és a földnek hasadékaiban.

És mindezek, noha hit által jó bizonyságot nyertek, nem kapták meg az
ígéretet.

Mivel Isten mi felőlünk valami jobbról gondoskodott, hogy nálunk nélkül
tökéletességre ne jussanak.

12. Fejezet

Annakokáért mi is, kiket a bizonyságoknak ily nagy fellege vesz körül,
félretéve minden akadályt és a megkörnyékező bűnt, kitartással fussuk
meg az előttünk levő küzdő tért.

Nézvén a hitnek fejedelmére és bevégezőjére Jézusra, a ki az előtte levő
öröm helyett, megvetve a gyalázatot, keresztet szenvedett, s az Isten
királyi székének jobbjára ült.

Gondoljátok meg azért, hogy ő ily ellene való támadást szenvedett el a
bűnösöktől, hogy el ne csüggedjetek lelkeitekben elalélván.

Mert még végig nem állottatok ellent, tusakodván a bűn ellen.

És elfeledkeztetek-é az intésről, a mely néktek mint fiaknak szól: Fiam,
ne vesd meg az Úrnak fenyítését, se meg ne lankadj, ha ő dorgál téged;

Mert a kit szeret az Úr, megdorgálja, megostoroz pedig mindent, a kit
fiává fogad.

Ha a fenyítést elszenveditek, akkor veletek úgy bánik az Isten, mint
fiaival; mert melyik fiú az, a kit meg nem fenyít az apa?

Ha pedig fenyítés nélkül valók vagytok, melyben mindenek részesültek,
korcsok vagytok és nem fiak.

Aztán, a mi testi apáink fenyítettek minket és becsültük őket; avagy nem
sokkal inkább engedelmeskedünk-é a lelkek Atyjának, és élünk!

Mert ám azok kevés ideig, tetszésök szerint fenyítettek; ő pedig
javunkra, hogy szentségében részesüljünk.

Bármely fenyítés ugyan jelenleg nem látszik örvendetesnek, hanem
keservesnek, ámde utóbb az igazságnak békességes gyümölcsével fizet
azoknak, a kik általa gyakoroltatnak.

Annakokáért a lecsüggesztett kezeket és az ellankadt térdeket
egyenesítsétek föl,

És lábaitokkal egyenesen járjatok, hogy a sánta el ne hajoljon, sőt
inkább meggyógyuljon.

Kövessétek mindenki irányában a békességet és a szentséget, a mely
nélkül senki sem látja meg az Urat:

Vigyázván arra, hogy az Isten kegyelmétől senki el ne szakadjon; nehogy
a keserűségnek bármely gyökere, fölnevekedvén, megzavarjon, és ez által
sokan megfertőztettessenek.

Ne legyen senki parázna vagy istentelen, mint Ézsau, a ki egy ételért
eladta első szülöttségi jogát.

Mert tudjátok, hogy azután is, mikor akarta örökölni az áldást,
megvettetett; mert nem találta meg a megbánás helyét, noha
könyhullatással kereste azt az áldást.

Mert nem járultatok megtapintható hegyhez, és lángoló tűzhöz, és sűrű
homályhoz, és sötétséghez, és szélvészhez,

És trombita harsogásához, és a mondásoknak szavához, melyet a kik
hallottak, kérték, hogy ne intéztessék hozzájok szó

Mert nem bírták ki, a mi parancsolva volt: Még ha oktalan állat ér is a
hegyhez, megköveztessék, vagy nyillal lövettessék le;

És oly rettenetes volt a látomány, hogy Mózes is mondá: Megijedtem és
remegek:

Hanem járultatok Sion hegyéhez, és az élő Istennek városához, a mennyei
Jeruzsálemhez, és az angyalok ezreihez,

Az elsőszülöttek seregéhez és egyházához, a kik be vannak írva a
mennyekben, és mindenek bírájához Istenhez, és a tökéletes igazak
lelkeihez.

És az újszövetség közbenjárójához Jézushoz, és a meghintésnek véréhez,
mely jobbat beszél, mint az Ábel vére.

Vigyázzatok, meg ne vessétek azt, a ki szól; mert ha azok meg nem
menekültek, a kik a földön szólót megvetették, sokkal kevésbbé mi, ha
elfordulunk attól, a ki a mennyekből vagyon,

Kinek szava akkor megrendítette a földet, most pedig ígéretet tesz,
mondván: Még egyszer megrázom nemcsak a földet, hanem az eget is.

Az a "még egyszer" pedig jelenti az állhatatlan dolgoknak mint
teremtményeknek megváltozását, hogy a rendíthetetlen dolgok maradjanak
meg.

Annakokáért mozdíthatatlan országot nyervén, legyünk háládatosak,
melynél fogva szolgáljunk az Istennek tetsző módon kegyességgel és
félelemmel.

Mert a mi Istenünk megemésztő tűz.

13. Fejezet

Az atyafiúi szeretet maradjon meg.

A vendégszeretetről el ne felejtkezzetek, mert ez által némelyek,
tudtokon kívül, angyalokat vendégeltek meg.

Emlékezzetek meg a foglyokról, mint fogolytársak, a gyötrődőkről, mint a
kik magatok is testben vagytok.

Tisztességes minden tekintetben a házasság és a szeplőtelen házaságy; a
paráznákat pedig és a házasságrontókat megítéli az Isten.

Fösvénység nélkül való legyen a magatok viselete; elégedjetek meg azzal,
a mitek van; mert ő mondotta: Nem hagylak el, + sem el nem távozom
tőled;

Így hogy bízvást mondjuk: Az Úr az én segítségem, nem félek; ember mit
árthat nékem?

Emlékezzetek meg a ti előljáróitokról, a kik szólották néktek az Isten
beszédét, és figyelmezvén az ő életök végére, kövessétek hitöket.

Jézus Krisztus tegnap és ma és örökké ugyanaz.

Különböző és idegen tudományok által ne hagyjátok magatokat
félrevezettetni; mert jó dolog, hogy kegyelemmel erősíttessék meg a
szív, nem ennivalókkal, a melyeknek semmi hasznát sem veszik azok, a kik
azok körül járnak.

Van oltárunk, a melyről nincs joguk enni azoknak, a kik sátornak
szolgálnak.

Mert a mely állatok vérét a főpap beviszi a szentélybe a bűnért, azoknak
testét megégetik a táboron kívül.

Annakokáért Jézus is, hogy megszentelje az ő tulajdon vére által a
népet, a kapun kívül szenvedett.

Menjünk ki tehát ő hozzá a táboron kívül, az ő gyalázatát hordozván.

Mert nincsen itt maradandó városunk, hanem a jövendőt keressük.

Annakokáért ő általa vigyünk dícséretnek áldozatát mindenkor Isten elé,
azaz az ő nevéről vallást tevő ajkaknak gyümölcsét.

A jótékonyságról pedig és az adakozásról el ne felejtkezzetek, mert
ilyen áldozatokban gyönyörködik az Isten.

Engedelmeskedjetek előljáróitoknak és fogadjatok szót, mert ők vigyáznak
lelkeitekre, + mint számadók; hogy ezt örömmel míveljék és nem bánkódva,
mert ez néktek nem használ.

Imádkozzatok érettünk. Mert úgy vagyunk meggyőződve, hogy jó
lelkiismeretünk van, igyekezvén mindenekben tisztességesen forgolódni.

Kiváltképen pedig arra kérlek, hogy ezt cselekedjétek, hogy mihamarább
visszaadhassam néktek.

A békesség Istene pedig, a ki kihozta a halálból a juhoknak nagy
pásztorát, örök szövetség vére által, a mi Urunkat Jézust,

Tegyen készségesekké titeket minden jóra, hogy cselekedjétek az ő
akaratát, azt munkálván ti bennetek, a mi kedves ő előtte a Jézus
Krisztus által, a kinek dicsőség örökkön örökké. Ámen.

Kérlek pedig titeket atyámfiai, szívleljétek meg ez intő beszédet,
hiszen rövideden is írtam néktek.

Legyen tudtotokra, hogy a mi atyánkfia Timótheus kiszabadult, a kivel ha
csakhamar eljő, meglátogatlak titeket.

Köszöntsétek minden előljárótokat és a szenteket mind. Köszöntenek
titeket az Olaszországból valók.

Kegyelem mindnyájotokkal! Ámen!

JAKAB APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES LEVELE

1. Fejezet

Jakab, Istennek és az Úr Jézus Krisztusnak szolgája, az elszórtan levő
tizenkét nemzetségnek; üdvözletemet.

Teljes örömnek tartsátok, atyámfiai, mikor különféle kísértésekbe estek,

Tudván, hogy a ti hiteteknek megpróbáltatása kitartást szerez.

A kitartásban pedig tökéletes cselekedet legyen, hogy tökéletesek és
épek legyetek minden fogyatkozás nélkül.

Ha pedig valakinek közületek nincsen bölcsessége, kérje + Istentől, a ki
mindenkinek készségesen és szemrehányás nélkül adja; és megadatik néki.

De kérje hittel, semmit sem kételkedvén: mert a ki kételkedik,
hasonlatos a tenger habjához, a melyet a szél hajt és ide s tova hány.

Mert ne vélje az ilyen ember, hogy kaphat valamit az Úrtól;

A kétszívű, a minden útjában állhatatlan ember.

Dicsekedjék pedig az alacsony sorsú atyafi az ő nagyságával;

A gazdag pedig az ő alacsonyságával: mert elmúlik, mint a fűnek virága.

Mert felkél a nap az ő hévségével, és megszárítja a füvet; és annak
virága elhull, és ábrázatának kedvessége elvész: így hervad el a +
gazdag is az ő útaiban.

Boldog ember az, a ki a kísértésben kitart; mert minekutána
megpróbáltatott, elveszi az életnek koronáját, a mit az Úr ígért az őt
szeretőknek.

Senki se mondja, mikor kísértetik: Az Istentől kísértetem: mert az Isten
gonoszsággal nem kísérthető, ő maga pedig senkit sem kísért.

Hanem mindenki kísértetik, a mikor vonja és édesgeti a tulajdon
kívánsága.

Azután a kívánság megfoganván, bűnt szűl; a bűn pedig teljességre jutván
halált nemz.

Ne tévelyegjetek szeretett atyámfiai!

Minden jó adomány és minden tökéletes ajándék felülről való, és
a világosságok Atyjától száll alá, a kinél nincs változás, vagy
változásnak árnyéka.

Az ő akarata szült minket az igazságnak ígéje által, hogy az ő
teremtményeinek valami zsengéje legyünk.

Azért, szeretett atyámfiai, legyen minden ember gyors a hallásra,
késedelmes a szólásra, késedelmes a haragra.

Mert ember haragja Isten igazságát nem munkálja.

Elvetvén azért minden undokságot és a gonoszságnak sokaságát,
szelídséggel fogadjátok a beoltott ígét, a mely + megtarthatja a ti
lelkeiteket.

Az ígének pedig megtartói legyetek és ne csak hallgatói, megcsalván
magatokat.

Mert ha valaki hallgatója az ígének és nem megtartója, az ilyen
hasonlatos ahhoz az emberhez, a ki tükörben nézi az ő természet szerinti
ábrázatát:

Mert megnézte magát és elment, és azonnal elfelejtette, milyen volt.

De a ki belenéz a szabadság tökéletes törvényébe és megmarad a mellett,
az nem feledékeny hallgató, sőt cselekedet követője lévén, az + boldog
lesz az ő cselekedetében.

Ha valaki istentisztelőnek látszik köztetek, de nem zabolázza meg
nyelvét, sőt megcsalja a maga szívét, annak az istentisztelete
hiábavaló.

Tiszta és szeplő nélkül való istentisztelet az Isten és az Atya előtt
ez: meglátogatni az árvákat és özvegyeket az ő nyomorúságukban, és
szeplő nélkül megtartani magát e világtól.

2. Fejezet

Atyámfiai ne legyen személyválogatás a ti hitetekben, a mely van a
dicsőség Urában, a mi Jézus Krisztusunkban.

Mert ha a ti gyülekezetetekbe bemegy egy aranygyűrűs férfiú fényes
ruhában, bemegy pedig egy szegény is szennyes ruhában;

És rátekinttek arra, a kin a fényes ruha van, és azt mondjátok néki: Te
ülj ide szépen; és a szegénynek ezt mondjátok: Te állj ott, vagy ülj ide
az én zsámolyom mellé:

Nem mondtatok-é ellent magatoknak, és nem lettetek-é gonosz gondolkozású
birákká?

Halljátok meg szeretett atyámfiai, avagy nem az Isten választotta-é ki
e világ szegényeit, hogy + gazdagok legyenek hitben, és örökösei az
országnak, a melyet azoknak ígért, a kik őt szeretik?

Ti pedig meggyaláztátok a szegényt. Avagy nem a gazdagok
hatalmaskodnak-é rajtatok, és nem ők hurczolnak-é titeket a törvény elé?

Nem ők káromolják-é azt a szép nevet, a melyről neveztettek?

Ha ellenben megtartjátok a királyi törvényt az Írás szerint: Szeressed
felebarátodat, mint tenmagadat, jól cselekesztek.

De ha személyválogatók vagytok, vétkeztek, elmarasztaltatva a törvény
által, mint annak megrontói.

Mert ha valaki az egész törvényt megtartja is, de vét egy ellen, az
egésznek megrontásában bűnös.

Mert a ki ezt mondotta: Ne paráználkodjál, ezt is mondotta: Ne ölj. És
ha nem paráználkodol, de ölsz, törvényszegővé lettél.

Úgy szóljatok és úgy cselekedjetek, mint a kiket a szabadság törvénye
fog megítélni.

Mert az ítélet irgalmatlan az iránt, a ki nem cselekszik irgalmasságot;
és dicsekedik az irgalmasság az ítélet ellen.

Mi a haszna, atyámfiai, ha valaki azt mondja, hogy hite van,
cselekedetei pedig nincsenek? Avagy megtarthatja-é őt a hit?

Ha pedig az atyafiak, férfiak vagy nők, mezítelenek, és szűkölködnek
mindennapi eledel nélkül,

És azt mondja nékik valaki ti közületek: Menjetek el békességgel,
melegedjetek meg és lakjatok jól; de nem adjátok meg nékik, a mikre
szüksége van a testnek; mi annak a haszna?

Azonképen a hit is, ha cselekedetei nincsenek, megholt ő magában.

De mondhatja valaki: Néked hited van, nékem pedig cselekedeteim vannak.
Mutasd meg nékem a te hitedet a te cselekedeteidből, és én meg fogom
néked mutatni az én cselekedeteimből az én hitemet.

Te hiszed, hogy az Isten egy. Jól teszed. Az ördögök is hiszik, + és
rettegnek.

Akarod-é pedig tudni, te hiábavaló ember, hogy a hit cselekedetek nélkül
megholt?

Avagy Ábrahám, a mi atyánk, nem cselekedetekből igazíttatott-é meg,
felvivén Izsákot, az ő fiát az oltárra?

Látod, hogy a hit együtt munkálkodott az ő cselekedeteivel, és a
cselekedetekből lett teljessé a hit;

És beteljesedett az Írás, a mely ezt mondja: Hitt pedig Ábrahám az
Istennek, és tulajdoníttatott néki igazságul, és Isten + barátjának
neveztetett.

Látjátok tehát, hogy cselekedetekből igazul meg az ember, és nem csupán
hitből.

Hasonlatosképen pedig a tisztátalan Ráháb is, avagy nem cselekedetekből
igazíttatott é meg, a mikor a követeket házába fogadta, és más úton
bocsátotta ki?

Mert a miképen holt a test lélek nélkül, akképen holt a hit is
cselekedetek nélkül.

3. Fejezet

Atyámfiai, ne legyetek sokan tanítók, tudván azt, hogy súlyosabb
ítéletünk lészen.

Mert mindnyájan sokképen vétkezünk. Ha valaki beszédben nem vétkezik, az
tökéletes ember, képes az egész testét is megzabolázni.

Ímé a lovaknak szájába zabolát vetünk, hogy engedelmeskedjenek nékünk,
és az ő egész testöket igazgatjuk.

Ímé a hajók is, noha mily nagyok, és erős szelektől hajtatnak,
mindazáltal igen kis kormánytól oda fordíttatnak, a hová a kormányos
szándéka akarja.

Ezenképen a nyelv is kicsiny tag és nagy dolgokkal hányja magát. Ímé
csekély tűz mily nagy erdőt felgyújt!

A nyelv is tűz, a gonoszságnak összessége. Úgy van a nyelv a mi tagjaink
között, hogy megszeplősíti az egész testet, és lángba borítja életünk
folyását, maga is lángba boríttatván a gyehennától.

Mert minden természet, vadállatoké, madaraké, csúszómászóké és vízieké
megszelídíthető és megszelidíttetett az emberi természet által:

De a nyelvet az emberek közül senki sem szelidítheti meg; fékezhetetlen
gonosz az, halálos méreggel teljes.

Ezzel áldjuk az Istent és Atyát, és ezzel átkozzuk az embereket, a kik
az Isten hasonlatosságára + teremttettek:

Ugyanabból a szájból jő ki áldás és átok. Atyámfiai, nem kellene ezeknek
így lenni!

Vajjon a forrás ugyan abból a nyílásból csörgedeztet-é édest és keserűt?

A vagy atyámfiai, teremhet-é a fügefa olajmagvakat, vagy a szőlőtő
fügét? Azonképen egy forrás sem adhat sós és édes vizet.

Kicsoda köztetek bölcs és okos? Mutassa meg az ő jó életéből az ő
cselekedeteit bölcsességnek szelídségével. +

Ha pedig keserű irígység és czivódás van a ti szívetekben, ne
dicsekedjetek és ne hazudjatok az igazság ellen.

Ez nem az a bölcsesség, a mely felülről jő, hanem földi, testi és
ördögi.

Mert a hol irígység és czivakodás van, ott háborúság és minden gonosz
cselekedet is van.

A felülről való bölcsesség pedig először is tiszta, azután békeszerető,
méltányos, engedelmes, irgalmassággal és jó gyümölcsökkel teljes, nem
kételkedő és nem képmutató.

Az igazság gyümölcse pedig békességben vettetik azoknak, a + kik
békességesen munkálkodnak.

4. Fejezet

Honnét vannak háborúk és harczok közöttetek? Nem onnan-é a ti
gerjedelmeitekből, a melyek a ti tagjaitokban vitézkednek?

Kívántok valamit, én nincs néktek: gyilkoltok és irígykedtek, és nem
nyerhetitek meg; harczoltok és háborúskodtok; és nincsen semmitek, mert
nem kéritek.

Kéritek, de nem kapjátok, mert nem jól kéritek, hogy gerjedelmeitekre
költsétek azt.

Parázna férfiak és asszonyok, nem tudjátok-é, hogy a világ barátsága
ellenségeskedés az Istennel? A ki azért e világ barátja akar lenni, az
Isten ellenségévé lesz.

Vagy azt gondoljátok, hogy az Írás hiába mondja: Irígységre kívánkozik a
lélek, a mely bennünk lakozik?

De majd nagyobb kegyelmet ád; ezért mondja: Az Isten a kevélyeknek
ellene áll, az alázatosoknak pedig kegyelmet ád.

Engedelmeskedjetek azért az Istennek; álljatok ellene az ördögnek, és
elfut tőletek.

Közeledjetek az Istenhez, és közeledni fog + hozzátok. Tisztítsátok meg
kezeiteket, ti bűnösök, és szenteljétek meg szíveiteket ti kétszívűek.

Nyomorkodjatok és gyászoljatok és sírjatok; a ti nevetéstek gyászra
forduljon, és örömötök szomorúságra.

Alázzátok meg magatokat az Úr előtt, és felmagasztal titeket.

Ne szóljátok meg egymást atyámfiai. A ki megszólja atyjafiát, és a
ki kárhoztatja atyjafiát, az a törvény ellen szól, és a törvényt
kárhoztatja. Ha pedig a törvényt kárhoztatod, nem megtartója, hanem
bírája vagy a törvénynek.

Egy a törvényhozó, a ki hatalmas megtartani és elveszíteni: kicsoda vagy
te, hogy kárhoztatod a másikat?

Nosza immár ti, a kik azt mondjátok: Ma vagy holnap elmegyünk ama
városba, és ott töltünk egy esztendőt, és kalmárkodunk, és nyerünk;

A kik nem tudjátok mit hoz a holnap: mert micsoda a ti életetek? Bizony
pára az, a mely rövid ideig látszik, azután pedig eltűnik.

Holott ezt kellene mondanotok: Ha az Úr akarja és élünk, ím ezt, vagy
amazt fogjuk cselekedni.

Ti ellenben elbizakodottságtokban dicsekedtek: Minden ilyen dicsekedés
gonosz.

A ki azért tudna jót cselekedni, és nem cselekszik, bűne az annak.

5. Fejezet

Nosza immár ti gazdagok, sírjatok, jajgatván a ti nyomorúságaitok miatt,
a melyek elkövetkeznek reátok.

Gazdagságotok megrothadt, és a ruháitok moly ette meg;

Aranyotokat és ezüstötöket rozsda fogta meg, és azok rozsdája bizonyság
ellenetek, és megemészti a ti testeteket, mint a tűz. Kincset
gyűjtöttetek az utolsó napokban!

Ímé a ti mezőiteket learató munkások bére, a mit ti elfogtatok, kiált.
És az aratók kiáltásai eljutottak a Seregek Urának füleihez.

Dőzsöltetek e földön és dobzódtatok; szívetek legeltettétek mint +
áldozás napján.

Elkárhoztattátok, megöltétek az igazat; nem áll ellent néktek.

Legyetek azért, atyámfiai, béketűrők az Úrnak eljöveteléig. Ímé a
szántóvető várja a földnek drága gyümölcsét, béketűréssel várja, míg
reggeli és estveli esőt kap.

Legyetek ti is béketűrők, és erősítsétek meg szíveteket, mert az Úrnak
eljövetele közel van.

Ne sóhajtozzatok egymás ellen, atyámfiai, hogy el ne ítéltessetek: ímé a
Bíró az ajtó előtt áll.

Például vegyétek, atyámfiai, a szenvedésben és béketűrésben a
prófétákat, a kik az Úr nevében szólottak.

Ímé, boldogoknak mondjuk a tűrni tudókat. Jóbnak tűrését hallottátok, és
az Úrtól való végét láttátok, hogy igen irgalmas az Úr és könyörületes.

Mindeneknek előtte pedig ne esküdjetek, atyámfiai, se az égre, se a
földre, se semmi más esküvéssel. Hanem legyen a ti igenetek igen, és a
nem nem; hogy kárhoztatás alá ne essetek

Szenved-é valaki köztetek? Imádkozzék. Öröme van-é valakinek? +
Dícséretet énekeljen.

Beteg-é valaki köztetek? Hívja magához a gyülekezet véneit, és
imádkozzanak felette, megkenvén őt olajjal az Úrnak nevében.

És a hitből való imádság megtartja a beteget, és az Úr felsegíti őt. És
ha bűnt követett is el, megbocsáttatik néki.

Valljátok meg bűneiteket egymásnak és imádkozzatok egymásért, hogy
meggyógyuljatok: mert igen hasznos az + igaznak buzgóságos könyörgése.

Illés ember volt, hozzánk hasonló természetű és imádsággal kéré, hogy ne
legyen eső, és nem volt eső a földön három esztendeig és hat hónapig:

És ismét imádkozott, és az ég esőt adott, és a föld megtermé az ő
gyümölcsét.

Atyámfiai, hogyha valaki ti köztetek eltévelyedik az igazságtól, és
megtéríti őt valaki,

Tudja meg, hogy a ki bűnöst térít meg az ő tévelygő útjáról, lelket ment
meg a haláltól és + sok bűnt elfedez.

PÉTER APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES ELSŐ LEVELE

1. Fejezet

Péter, Jézus Krisztus apostola, a Pontusban, Galátziában, Kappadóciában,
Ázsiában és Bithiniában elszéledt jövevényeknek,

A kik ki vannak választva az Atya Isten eleve rendelése szerint, a
Lélek megszentelésében, engedelmességre és Jézus Krisztus vérével való
meghintésre: kegyelem és békesség adassék néktek bőségesen.

Áldott az Isten és a mi Urunk Jézus Krisztusnak Atyja, a ki az ő
nagy irgalmassága szerint újonnan szűlt minket élő reménységre Jézus
Krisztusnak a halálból való feltámadása által,

Romolhatatlan, szeplőtelen és hervadhatatlan örökségre, a mely a
mennyekben van fenntartva számunkra,

A kiket Isten hatalma őriz hit által az idvességre, a mely készen van,
hogy az utolsó időben nyilvánvalóvá legyen.

A melyben örvendeztek, noha most kissé, ha meg kell lenni, szomorkodtok
különféle kísértések között,

Hogy a ti kipróbált hitetek, a mi sokkal becsesebb a veszendő, de
tűz által kipróbált aranynál, dícséretre, tisztességre és dicsőségre
méltónak találtassék a Jézus Krisztus megjelenésekor;

A kit, noha nem láttatok, szerettek; a kiben, noha most nem látjátok, de
hisztek benne, kibeszélhetetlen és dicsőült örömmel örvendeztek:

Elérvén hitetek czélját, a lélek idvességét.

A mely idvesség felől tudakozódtak és nyomozódtak a próféták, a kik az
irántatok való kegyelem felől jövendöltek:

Nyomozódván, hogy mely vagy milyen időre jelenté azt ki a Krisztusnak ő
bennök levő Lelke, a ki eleve bizonyságot tett a Krisztus szenvedéseiről
és az azok után való dicsőségről.

A kiknek megjelentetett, hogy nem magoknak, hanem nékünk szolgáltak
azokkal, a melyeket most hirdetnek néktek azok, a kik prédikálták néktek
az evangyéliomot az egekből küldött Szent Lélek által; a mikbe angyalok
vágyakoznak betekinteni.

Annakokáért felövezvén elmétek derekait, mint józanok, tökéletesen
reménykedjetek abban a kegyelemben, a melyet a Jézus Krisztus hoz
néktek, mikor megjelen.

Mint engedelmes gyermekek ne szabjátok magatokat a ti előbbi
kívánságaitokhoz, a melyek tudatlanságotok alatt voltak bennetek;

Hanem a miképen szent az, a ki elhívott titeket, ti is szentek legyetek
teljes életetekben;

Mert meg van írva: Szentek legyetek, mert én szent vagyok.

És ha Atyának hívjátok őt, a ki személyválogatás nélkül ítél,
kinek-kinek cselekedete szerint, félelemmel töltsétek a ti
jövevénységtek idejét:

Tudván, hogy nem veszendő holmin, ezüstön vagy aranyon váltattatok meg a
ti atyáitoktól örökölt hiábavaló életetekből;

Hanem drága véren, mint hibátlan és szeplőtlen bárányén, a Krisztusén:

A ki eleve el volt ugyan rendelve, a világ megalapítása előtt, megjelent
pedig az idők végén ti érettetek,

A kik ő általa hisztek Istenben, a ki feltámasztotta őt a halálból és
dicsőséget adott néki; hogy a ti hitetek reménység is legyen Istenben.

Lelketeket az igazság iránt való engedelmességben képmutatás nélkül való
atyafiúi szeretetre tisztítván meg a Lélek által, egymást tiszta szívből
buzgón szeressétek;

Mint a kik újonnan születtetek nem romlandó magból, de romolhatatlanból,
Istennek ígéje által, a mely él és megmarad örökké.

Mert minden test olyan, mint a fű, és az embernek minden dicsősége
olyan, mint a fű virága. Megszárad a fű, és virága elhull:

De az Úr beszéde megmarad örökké. Ez pedig az a beszéd, a mely néktek
hirdettetett.

2. Fejezet

Levetvén azért minden gonoszságot, minden álnokságot, képmutatást,
irígykedést, és minden rágalmazást.

Mint most született csecsemők, a tiszta, hamisítatlan tej után
vágyakozzatok, hogy azon növekedjetek;

Mivelhogy ízleltétek, hogy jóságos az Úr.

A kihez járulván, mint élő, az emberektől ugyan megvetett, de Istennél
választott, becses kőhöz,

Ti magatok is mint élő kövek épüljetek fel lelki házzá, szent papsággá,
hogy lelki áldozatokkal áldozzatok, a melyek kedvesek Istennek a Jézus
Krisztus által.

Azért van meg az Írásban: Ímé szegeletkövet teszek Sionban, a mely
kiválasztott, becses; és a ki hisz abban, meg nem szégyenül.

Tisztesség azért néktek, a kik hisztek; az engedetleneknek pedig: A
kő, a melyet az építők megvetettek, az lett a szegletnek fejévé és
megütközésnek kövévé s botránkozásnak sziklájává

A kik engedetlenek lévén, megütköznek az ígében, a mire rendeltettek is.

Ti pedig választott nemzetség, királyi papság, szent nemzet, megtartásra
való nép vagytok, hogy hirdessétek Annak hatalmas dolgait, a ki a
sötétségből az ő csodálatos világosságára hívott el titeket;

A kik hajdan nem nép voltatok, most pedig Isten népe vagytok; a kik nem
kegyelmezettek voltatok, most pedig kegyelmezettek vagytok.

Szeretteim, kérlek titeket, mint jövevényeket és idegeneket,
tartóztassátok meg magatokat a testi kívánságoktól, a melyek a lélek
ellen vitézkednek;

Magatokat a pogányok közt jól viselvén, hogy a miben rágalmaznak titeket
mint gonosztévőket, a jó cselekedetekből, ha látják azokat, dicsőítsék
Istent a meglátogatás napján.

Engedelmeskedjetek azért minden emberi rendelésnek az Úrért: akár
királynak, mint felebbvalónak;

Akár helytartóknak, mint a kiket ő küld a gonosztevők megbüntetésére, a
jól cselekvőknek pedig dícsérésére.

Mert úgy van az Isten akaratja, hogy jót cselekedvén, elnémítsátok a
balgatag emberek tudatlanságát;

Mint szabadok, és nem mint a kiknél a szabadság a gonoszság palástja,
hanem mint Istennek szolgái.

Mindenkit tiszteljetek, az atyafiúságot szeressétek; az Istent féljétek;
a királyt tiszteljétek.

A cselédek teljes félelemmel engedelmeskedjenek az uraknak; nem csak a
jóknak és kíméleteseknek, de a szívteleneknek is.

Mert az kedves dolog, ha valaki Istenről való meggyőződéséért tűr
keserűségeket, méltatlanul szenvedvén.

Mert micsoda dicsőség az, ha vétkezve és arczul veretve tűrtök? de ha
jót cselekedve és mégis szenvedve tűrtök, ez kedves dolog Istennél.

Mert arra hívattatok el; hiszen Krisztus is szenvedett érettetek, néktek
példát hagyván, hogy az ő nyomdokait kövessétek:

A ki bűnt nem cselekedett, sem a szájában álnokság nem találtatott:

A ki szidalmaztatván, viszont nem szidalmazott, szenvedvén nem
fenyegetőzött; hanem hagyta az igazságosan ítélőre:

A ki a mi bűneinket maga vitte fel testében a fára, hogy a bűnöknek
meghalván, az igazságnak éljünk: a kinek sebeivel gyógyultatok meg.

Mert olyanok valátok, mint tévelygő juhok; de most megtértetek lelketek
pásztorához és felvigyázójához.

3. Fejezet

Hasonlóképen az asszonyok engedelmeskedjenek az ő férjöknek, hogy ha
némelyek nem engedelmeskednének is az ígének, feleségük magaviselete
által íge nélkül is megnyeressenek;

Szemlélvén a ti félelemben való feddhetetlen életeteket.

A kinek ékessége ne legyen külső, hajuknak fonogatásából és aranynak
felrakásából vagy öltözékek felvevéséből való

Hanem a szívnek elrejtett embere, a szelíd és csendes lélek
romolhatatlanságával, a mi igen becses az Isten előtt.

Mert így ékesítették magokat hajdan ama szent asszonyok is, a kik
Istenben reménykedtek, engedelmeskedvén az ő férjöknek.

Miként Sára engedelmeskedett Ábrahámnak, urának nevezvén őt, a kinek
gyermekei lettek, ha jót cselekesztek, és semmi félelemtől nem
rettegtek.

A férfiak hasonlóképen, együtt lakjanak értelmes módon feleségükkel,az
asszonyi nemnek, mint gyöngébb edénynek, tisztességet tévén, mint a
kik örökös társaik az élet kegyelmében; hogy a ti imádságaitok meg ne
hiúsuljanak.

Végezetre mindnyájan legyetek egyértelműek, rokonérzelműek,
atyafiszeretők, irgalmasak, kegyesek:

Nem fizetvén gonoszszal a gonoszért, avagy szidalommal a szidalomért;
sőt ellenkezőleg áldást mondván, tudva, hogy arra hivattatok el, hogy
áldást örököljetek,

Mert a ki akarja az életet szeretni, jó napokat látni, tiltsa meg
nyelvét a gonosztól, és ajkait, hogy ne szóljanak álnokságot:

Forduljon el a gonosztól, és cselekedjék jót; keresse a békességet, és
kövesse azt.

Mert az Úr szemei az igazakon vannak, és az ő fülei azoknak
könyörgésein; az Úr orczája pedig a gonoszt cselekvőkön.

És kicsoda az, a ki bántalmaz titeket, ha a jónak követői lesztek?

De ha szenvedtek is az igazságért, boldogok vagytok,azoktól való
félelemből pedig ne féljetek, se zavarba ne essetek;

Az Úr Istent pedig szenteljétek meg a ti szívetekben. Mindig készek
legyetek megfelelni mindenkinek, a ki számot kér tőletek a bennetek levő
reménységről, szelídséggel és félelemmel:

Jó lelkiismeretetek lévén; hogy a miben rágalmaznak titeket, mint
gonosztevőket, megszégyenüljenek a kik gyalázzák a ti Krisztusban való
jó élteteket.

Mert jobb ha jót cselekedve szenvedtek, ha így akarja az Isten akarata,
hogynem gonoszt cselekedve.

Mert Krisztus is szenvedett egyszer a bűnökért, mint igaz a nem
igazakakért, hogy minket Istenhez vezéreljen; megölettetvén ugyan test
szerint, de megeleveníttetvén lélek szerint;

A melyben elmenvén, a tömlöczben lévő lelkeknek is prédikált,

A melyek engedetlenek voltak egykor, mikor egyszer várt az Isten
béketűrésre a Noé napjaiban, a bárka készítésekor, a melyben kevés, azaz
nyolcz lélek tartatott meg víz által;

A mi minket is megtart most képmás gyanánt, mint keresztség, a mi nem a
test szenyjének lemosása, hanem jó lelkiismeret keresése Isten iránt, a
Jézus Krisztus feltámadása által;

A ki Istennek jobbján van, felmenvén a mennybe; a kinek alávettettek az
angyalok, hatalmasságok és erők.

4. Fejezet

Minthogy azért Krisztus testileg szenvedett, fegyverkezzetek fel ti is
azzal a gondolattal, hogy a ki testileg szenved, megszűnik a bűntől,

Hogy többé ne embereknek kívánságai, hanem Isten akarata szerint éljétek
a testben hátralevő időt.

Mert elég nékünk, hogy életünk elfolyt idejében pogányok akaratát
cselekedtük, járván feslettségekben, kívánságokban, részegségekben,
dobzódásokban, ivásokban és undok bálványimádásokban.

A mi miatt csudálkoznak, hogy nem futtok velök együtt a kicsapongásnak
ugyanabba az áradatába, szitkozódván.

A kik számot adnak majd annak, a ki készen van megítélni élőket és
holtakat.

Mert azért hirdettetett az evangyéliom a holtaknak is, hogy
megítéltessenek emberek szerint testben, de éljenek Isten szerint
lélekben.

A vége pedig mindennek közel van. Annakokáért legyetek mértékletesek és
józanok, hogy imádkozhassatok.

Mindenek előtt pedig legyetek hajlandók az egymás iránti szeretetre;
mert a szeretet sok vétket elfedez.

Legyetek egymáshoz vendégszeretők, zúgolódás nélkül.

Kiki amint kegyelmi ajándékot kapott, úgy sáfárkodjatok azzal egymásnak,
mint Isten sokféle kegyelmének jó sáfárai;

Ha valaki szól, mintegy Isten ígéit szólja: ha valaki szolgál,
mintegy azzal az erővel szolgáljon, a melyet Isten ád: hogy mindenben
dícsőíttessék a Jézus Krisztus által, a kinek dicsőség és hatalom
örökkön-örökké. Ámen.

Szeretteim, ne rémüljetek meg attól a tűztől, a mely próbáltatás végett
támadt köztetek, mintha valami rémületes dolog történnék veletek;

Sőt, a mennyiben részetek van a Krisztus szenvedéseiben, örüljetek, hogy
az ő dicsőségének megjelenésekor is vígadozva örvendezhessetek.

Boldogok vagytok, ha Krisztus nevéért gyaláznak titeket; mert
megnyugszik rajtatok a dicsőségnek és az Istennek Lelke, a mit amazok
káromolnak ugyan, de ti dicsőítitek azt.

Mert senki se szenvedjen közületek mint gyilkos, vagy tolvaj, vagy
gonosztévő, vagy mint más dolgába avatkozó:

Ha pedig mint keresztyén szenved, ne szégyelje, sőt dicsőítse azért az
Istent.

Mert itt az ideje, hogy elkezdődjék az ítélet az Istennek házán: ha
pedig először mi rajtunk kezdődik, mi lesz azoknak a végök, a kik nem
engedelmeskednek az Isten evangyéliomának?

És ha az igaz is alig tartatik meg, hová lesz az istentelen és bűnös?

Annakokáért a kik az Isten akaratából szenvednek is, ajánlják néki
lelköket mint hű teremtőnek, jót cselekedvén.

5. Fejezet

A köztetek lévő presbitereket kérem én, a presbitertárs, és a Krisztus
szenvedésének tanuja, és a megjelenendő dicsőségnek részese;

Legeltessétek az Istennek köztetek lévő nyáját, gondot viselvén arra
nem kényszerítésből, hanem örömest; sem nem rút nyerészkedésből, hanem
jóindulattal;

Sem nem úgy, hogy uralkodjatok a gyülekezeteken, hanem mint példányképei
a nyájnak.

És mikor megjelenik a főpásztor, elnyeritek a dicsőségnek hervadatlan
koronáját.

Hasonlatosképen ti ifjabbak engedelmeskedjetek a véneknek: mindnyájan
pedig, egymásnak engedelmeskedvén, az alázatosságot öltsétek fel, mert
az Isten a kevélyeknek ellene áll, az alázatosaknak pedig kegyelmet ád.

Alázzátok meg tehát magatokat Istennek hatalmas keze alatt, hogy
felmagasztaljon titeket annak idején.

Minden gondotokat ő reá vessétek, mert néki gondja van reátok.

Józanok legyetek, vigyázzatok; mert a ti ellenségetek, az ördög, mint
ordító oroszlán szerte jár, keresvén, kit elnyeljen:

A kinek álljatok ellen, erősek lévén a hitben, tudva, hogy a világban
lévő atyafiságotokon ugyanazok a szenvedések telnek be.

A minden kegyelemnek Istene pedig, a ki az ő örök dicsőségére hívott el
minket a a Krisztus Jézusban, titeket, a kik rövid ideig szenvedtetek, ő
maga tegyen tökéletesekké, erősekké, szilárdakká és állhatatosokká,

Övé a dicsőség és a hatalom örökkön-örökké. Ámen.

Silvánus által, a ki, a mint gondolom, hű atyátokfia, röviden írtam,
intve és bizonyságot téve, hogy az az Istennek igaz kegyelme, a melyben
állotok.

Köszönt titeket a veletek együtt választott babiloni gyülekezet és Márk,
az én fiam.

Köszöntsétek egymást szeretet csókjával. Békesség mindnyájatoknak, a kik
Krisztusban vagytok.

PÉTER APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES MÁSODIK LEVELE

1. Fejezet

Simon Péter, Jézus Krisztus szolgája és apostola, azoknak, a + kik
velünk egyenlő drága hitet nyertek a mi Istenünknek és megtartónknak
Jézus Krisztusnak igazságában:

Kegyelem és békesség adassék néktek bőségesen az Istennek és Jézusnak a
mi Urunknak megismerésében.

Mivelhogy az ő isteni ereje mindennel megajándékozott minket, a mi az
életre és a kegyességre való, Annak megismerése által, a ki minket a
saját dicsőségével és hatalmával elhívott;

A melyek által igen nagy és becses ígéretekkel ajándékozott meg
bennünket; hogyazok által isteni természet részeseivé legyetek,
kikerülvén a + romlottságot, a mely a kívánságban van e világon.

Ugyanerre pedig teljes igyekezetet is fordítván, a ti hitetek mellé
ragasszatok jó cselekedetet, a jó cselekedet mellé tudományt,

A tudomány mellé pedig mértékletességet, a mértékletesség mellé pedig
tűrést, a tűrés mellé pedig kegyességet,

A kegyesség mellé pedig atyafiakhoz való hajlandóságot, az atyafiakhoz
való hajlandóság mellé pedig szeretetet.

Mert ha ezek megvannak és gyarapodnak bennetek, nem tesznek titeket
hivalkodókká, sem gyümölcstelenekké a mi Urunk Jézus Krisztus
megismerésére nézve.

Mert a kiben ezek nincsenek meg, az vak, rövidlátó, elfelejtkezvén a
régi bűneiből való + megtisztulásáról.

Annakokáért, atyámfiai, igyekezzetek inkább a ti elhívatástokat és
kiválasztatásotokat erőssé tenni; mert ha ezeket cselekszitek, nem
ütköztök meg soha.

Mert ekképen gazdagon adatik majd néktek a mi Urunknak és megtartónknak,
a Jézus Krisztusnak örök országába való bemenetel.

Annakokáért nem mulasztom el, hogy mindenkor emlékeztesselek titeket
ezekre, hogy tudjátok ezeket, és erősek vagytok a jelenvaló igazságban.

Méltónak vélem pedig, a míg ebben a sátorban vagyok, hogy emlékeztetés
által ébresztgesselek titeket;

Mint a ki tudom, hogy hamar leteszem sátoromat, a miképen a mi Urunk
Jézus Krisztus is megjelentette nékem.

De igyekezni fogok azon, hogy ti az én halálom után is mindenkor
megemlékezhessetek ezekről.

Mert nem mesterkélt meséket követve ismertettük meg veletek a mi Urunk
Jézus Krisztus hatalmát és eljövetelét; hanem mint a kik szemlélői
voltunk az + ő nagyságának.

Mert a mikor az Atya Istentől azt a tisztességet és dicsőséget nyerte,
hogy hozzá a felséges dicsőség ilyen szózata jutott: Ez az én szeretett
Fiam, a kiben én gyönyörködöm:

Ezt az égből jövő szózatot mi hallottuk, együtt lévén vele a szent
hegyen.

És igen biztos nálunk a prófétai beszéd is, a melyre jól teszitek, ha
figyelmeztek, mint sötét + helyen világító szövétnekre, míg nappal
virrad, és hajnalcsillag kél fel szívetekben;

Tudván először azt, hogy az írásban egy prófétai szó sem támad saját
magyarázatból.

Mert sohasem ember akaratából származott a prófétai szó hanem a Szent
Lélektől indíttatva szólottak az Istennek szent emberei.

2. Fejezet

Valának pedig hamis próféták is a nép között, a miképen ti köztetek
is lesznek hamis tanítók, a kik veszedelmes eretnekséget fognak
becsempészni, és az Urat, a ki megváltotta őket, megtagadván, önmagokra
hirtelen való veszedelmet hoznak.

És sokan fogják követni azoknak romlottságát; a kik miatt az igazság
útja káromoltatni fog.

És a telhetetlenség miatt költött beszédekkel vásárt űznek belőletek;
kiknek kárhoztatásuk régtől fogva nem szünetel, és romlásuk nem
szunnyad.

Mert ha nem kedvezett az Isten a bűnbe esett angyaloknak, hanem
mélységbe taszítván, a sötétség lánczaira adta oda őket, hogy
fenntartassanak az ítéletre;

És ha a régi világnak sem kedvezett, de Nóét az igazság hirdetőjét,
nyolczad magával megőrizte, özönvízzel borítván el az istentelenek
világát;

És ha Sodoma és Gomora városait elhamvasztotta, végromlásra kárhoztatta,
például tévén azokra nézve, a kik istentelenkedni fognak;

És ha megszabadította az igaz Lótot, a ki az istenteleneknek
fajtalanságban való forgolódása miatt elfáradt;

(Mert amaz igaz, azok között lakván, a gonosz cselekedeteket látva és
hallva, napról-napra gyötri vala az ő igaz lelkét):

Meg tudja szabadítani az Úr a kegyeseket a kísértésekből, a gonoszokat
pedig az ítélet napjára büntetésre fenntartani.

Főképen pedig azokat, a kik a testet követvén, tisztátalan kívánságban
járnak, és a hatalmasságot megvetik. Vakmerők, magoknak kedveskedők,
akik a méltóságokat káromolni nem + rettegnek:

Holott az angyalok, a kik erőre és hatalomra nézve nagyobbak, nem
szólnak azok ellen az Úr előtt káromló ítéletet.

De ezek, mint oktalan természeti állatok, a melyek megfogatásra és
elpusztításra valók, azokat, a miket nem ismernek, káromolván, azoknak
pusztulásával fognak el is pusztulni,

Megkapván gonoszságuk díját, mint a kik gyönyörűségnek tartják a
naponkénti dobzódást; undokságok és fertelmek, a kik kéjelegnek az ő
csalárdságukban, mikor együtt lakmároznak veletek;

A kiknek szemei paráznasággal telvék, bűnnel telhetetlenek; elhitetik
az állhatatlan lelkeket, szívök gyakorlott a telhetetlenségben, átok
gyermekei;

A kik elhagyván az egyenes útat, eltévelyedtek, követvén Bálámnak, Bosor
fiának útját, a ki a gonoszság díját kedvelte.

De megfeddetett az ő törvénytelenségéért: egy igavonó néma állat emberi
szóval szólván, megakadályozta a próféta esztelenségét.

Ezek víztelen kútfők, széltől hányatott fellegek, a kiknek a sötétség
homálya van fenntartva örökre.

Mert hiábavalóság kevély szavait szólván, testi kívánsággal,
bujálkodással elhitetik azokat, a kik valóban elszakadtak a tévelygésben
élőktől,

Szabadságot ígérvén azoknak, holott ők magok a romlottság szolgái; mert
a kit valaki legyőzött, az annak szolgájává lett.

Mert ha az Úrnak, a megtartó Jézus Krisztusnak megismerése által a világ
fertelmeit elkerülték, de ezekbe ismét belekeveredve legyőzetnek, az ő
utolsó állapotjuk + gonoszabbá lett az elsőnél.

Mert jobb volna rájok nézve, ha meg sem ismerték volna az igazság útját,
mint hogy megismervén, elpártoljanak a nekik adott szent parancsolattól.

De betelt rajtok az igaz példabeszéd szava: Az eb visszatért a saját
okádására, és a megmosódott disznó a sárnak fertőjébe.

3. Fejezet

Ez immár második levélírásom néktek, szeretteim, amelylyel a ti tiszta
gondolkozástokat emlékeztetés által serkentgetem;

Hogy megemlékezzetek a szent prófétáktól ezelőtt mondott beszédekről,
és az Úrnak és + Megtartónak általunk, az apostolok által közölt
parancsolatjáról:

Tudván először azt, hogy az utolsó időben csúfolkodók támadnak, a kik
saját kívánságaik szerint járnak,

És ezt mondják: Hol van az ő eljövetelének ígérete? Mert a mióta az
atyák elhunytak, minden azonképen marad a teremtés kezdetétől fogva.

Mert kész-akarva nem tudják azt, hogy egek régtől fogva voltak, és föld,
mely vízből és víz által állott elő az Isten szavára;

A melyek által az akkori világ vízzel elboríttatván elveszett:

A mostani egek pedig és a föld, ugyanazon szó által megkíméltettek,
tűznek tartatván fenn, az ítéletnek és az istentelen emberek romlásának
+ napjára.

Ez az egy azonban ne legyen elrejtve előttetek, szeretteim, hogy egy nap
az Úrnál olyan, mint ezer esztendő, és ezer esztendő mint egy nap.

Nem késik el az ígérettel az Úr, mint némelyek késedelemnek tartják;
hanem hosszan tűr érettünk, nem akarván, hogy némelyek elveszszenek,
hanem hogy mindenki + megtérésre jusson.

Az Úr napja pedig úgy jő majd el, mint éjjeli tolvaj, a mikor az egek
ropogva elmúlnak, az elemek pedig megégve felbomlanak, és + a föld és a
rajta lévő dolgok is megégnek.

Mivelhogy azért mindezek felbomlanak, milyeneknek kell lennetek néktek
szent életben és kegyességben, +

A kik várjátok és sóvárogjátok az Isten napjának eljövetelét, a melyért
az egek tűzbe borulva felbomlanak, és az elemek égve megolvadnak!

De új eget és új földet várunk az ő ígérete szerint, a melyekben igazság
lakozik.

Annakokáért szeretteim, ezeket várván , igyekezzetek, hogy + szeplő
nélkül és hiba nélkül valóknak találjon titeket békességben.

És a mi Urunknak hosszútűrését idvességnek tartsátok; a mi képen a mi
szeretett atyánkfia Pál is írt néktek a néki adott bölcsesség szerint.

Szinte minden levélben is, a mikor ezekről beszél azokban; a melyekben
vannak némely nehezen érthető dolgok, a miket a tudatlanok és
állhatatlanok elcsűrnek-csavarnak, mint egyéb írásokat is, a magok
vesztére.

Ti azért szeretteim előre tudván ezt, őrizkedjetek, hogy az istentelenek
tévelygéseitől elragadtatva, a saját erősségetekből + ki ne essetek;

Hanem növekedjetek a kegyelemben és a mi Urunknak és megtartó Jézus
Krisztusunknak ismeretében. Néki legyen dicsőség, mind most, mind
örökkön-örökké. Ámen.

JÁNOS APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES ELSŐ LEVELE

1. Fejezet

A mi kezdettől fogva vala, a mit hallottunk, a mit szemeinkkel láttunk +
, a mit szemléltünk, és kezeinkkel illettünk, az életnek Ígéjéről.

(És az élet megjelent és láttuk és tanubizonyságot teszünk róla és
hirdetjük néktek az örök + életet, a mely az Atyánál vala és megjelent
nékünk;)

A mit hallottunk és láttunk, hirdetjük néktek, hogy néktek is
közösségtek legyen velünk, és pedig a mi közösségünk az Atyával és az ő
Fiával, a Jézus Krisztussal.

És ezeket azért írjuk néktek, hogy örömetek teljes legyen.

És ez az az üzenet, a melyet tőle hallottunk és hirdetünk néktek, hogy
az Isten világosság és nincsen ő benne semmi sötétség.

Ha azt mondjuk, hogy közösségünk van vele, és sötétségben járunk;
hazudunk és nem az igazságot cselekeszszük.

Ha pedig a világosságban járunk, a mint ő maga a világosságban van:
közösségünk van egymással, és Jézus Krisztusnak, az ő Fiának vére
megtisztít minket minden bűntől.

Ha azt mondjuk, hogy nincsen bűn mi bennünk, magunkat csaljuk meg és
igazság nincsen mi bennünk.

Ha megvalljuk bűneinket, hű és igaz, hogy megbocsássa bűneinket és
megtisztítson minket minden hamisságtól.

Ha azt mondjuk, hogy nem vétkeztünk, hazuggá teszszük őt, és az ő ígéje
nincsen mi bennünk.

2. Fejezet

Én fiacskáim, ezeket azért írom néktek, hogy ne vétkezzetek. És ha
valaki vétkezik, van Szószólónk az Atyánál, az igaz Jézus Krisztus.

És ő engesztelő áldozat a mi vétkeinkért; de nemcsak a mienkért, hanem
az egész + világért is.

És arról tudjuk meg, hogy megismertük őt, ha az ő parancsolatait
megtartjuk.

A ki ezt mondja: Ismerem őt, és az ő parancsolatait nem tartja meg,
hazug az, és nincs meg abban az igazság.

A ki pedig megtartja az ő beszédét, abban valósággal teljessé lett az
Isten szeretete. Erről tudjuk meg, hogy ő benne vagyunk;

A ki azt mondja, hogy ő benne marad, annak úgy kell járnia, + a mint ő
járt.

Atyámfiai, nem új parancsolatot írok néktek, hanem régi parancsolatot,
a mely előttetek volt kezdettől fogva; + a régi parancsolat az íge, a
melyet hallottatok kezdettől fogva.

Viszont új parancsolatot írok néktek, a mi igaz ő benne és ti bennetek;
mert a sötétség + szűnni kezd, és az igaz világosság már fénylik.

A ki azt mondja, hogy a világosságban van, és gyűlöli az ő atyjafiát az
még mindig a sötétségben van.

A ki szereti az ő atyjafiát a világosságban marad, és nincs benne
botránkozásra + való.

A ki pedig gyűlöli az ő atyjafiát, a sötétségben van, és a sötétségben
jár, és nem tudja hová + megy, mert a sötétség megvakította az ő
szemeit.

Írok néktek, gyermekek, mert a ti bűneitek megbocsáttattak az ő nevéért.

Írok néktek atyák, mert megismertétek azt, a ki kezdettől fogva van.
Írok néktek ifjak, mert meggyőztétek a gonoszt. Írok néktek fiacskák,
mert megismertétek az Atyát.

Írtam néktek atyák, mert megismertétek azt, a ki kezdettől fogva van.
Írtam néktek ifjak, mert erősek vagytok, és az Isten ígéje megmarad
bennetek, és meggyőztétek a gonoszt.

Ne szeressétek a világot, se azokat, a mik a világban vannak. Ha valaki
a világot szereti, nincs meg abban az Atya szeretete.

Mert mindaz, a mi a világban van, a test kívánsága, és a szemek
kívánsága, és az élet kérkedése nem az Atyától van, hanem a világból.

És a világ elmúlik, és annak kívánsága is; de a ki az Isten akaratát +
cselekszi, megmarad örökké.

Fiacskáim, itt az utolsó óra; és a mint hallottátok, eljő, így most sok
antikrisztus támadt; a honnan tudjuk, hogy itt az utolsó óra.

Közülünk váltak ki, de nem voltak közülünk valók; mert ha közülünk
valók lettek volna, velünk maradtak volna; de hogy nyilvánvalóvá legyen
felőlük, hogy nem mindnyájan közülünk valók.

És néktek kenetetek van a Szenttől, és + mindent tudtok.

Nem azért írtam néktek, mivel nem ismeritek az igazságot, hanem mivel
ismeritek azt, és mivel semmi sincsen az igazságból, a mi hazugság.

Ki a hazug, ha nem az, a ki tagadja hogy a Jézus a Krisztus? Ez az
antikrisztus, a ki tagadja az Atyát és a Fiút.

Senkiben nincs meg az Atya, a ki tagadja a Fiút. A ki vallást tesz a
Fiúról, abban az Atya is megvan.

A mit azért ti kezdettől hallottatok, az maradjon meg bennetek. Ha
bennetek marad az, a mit kezdettől fogva hallottatok, ti is az Atyában
és a Fiúban maradtok.

És az az ígéret, a melyet ő ígért nékünk: az örök élet.

Ezeket írtam néktek azok felől, a kik elhitetnek titeket.

És az a kenet, a melyet ti kaptatok tőle, bennetek marad, és így nincs
szükségetek arra, hogy + valaki tanítson titeket; hanem a mint az a
kenet megtanít titeket mindenre, úgy igaz is az és nem hazugság, és a
miként megtanított titeket, úgy maradjatok ő benne.

És most, fiacskáim, maradjatok ő benne; hogy mikor megjelenik,
bizodalmunk legyen, és meg ne szégyenüljünk előtte az ő eljövetelekor.

Ha tudjátok, hogy ő igaz, tudjátok, hogy a ki az igazságot cselekszi, az
mind tőle született.

3. Fejezet

Lássátok milyen nagy szeretetet adott nékünk az Atya, hogy Isten fiainak
neveztetünk! A világ azért nem ismer minket, mert nem ismerte + meg őt.

Szeretteim, most Isten gyermekei vagyunk, és még nem lett nyilvánvalóvá,
hogy mivé leszünk. De tudjuk, hogy ha nyilvánvalóvá lesz, hasonlókká
leszünk Ő hozzá mert meg fogjuk őt látni, a mint van.

És a kiben megvan ez a reménység Ő iránta, az mind megtisztítja ő magát,
a miképen Ő is tiszta.

Valaki a bűnt cselekszi, az a törvénytelenséget cselekszi; a bűn pedig a
törvénytelenség.

És tudjátok, hogy ő azért jelent meg, hogy a mi bűneinket elvegye; és ő
benne nincsen + bűn.

A ki ő benne marad, egy sem esik bűnbe; a ki bűnbe esik, egy sem látta
őt, sem meg nem ismerte őt.

Fiacskáim! senki el ne hitessen bennetek: a ki az igazságot cselekszi,
igaz az, a miként Ő is igaz:

A ki a bűnt cselekszi az ördögből van; mert az ördög kezdettől fogva
bűnben leledzik. Azért jelent meg az Istennek Fia, hogy az ördög munkáit
lerontsa.

Senki sem cselekszik bűnt, a ki az Istentől született, mert benne marad
annak magva; + és nem cselekedhetik bűnt, mivelhogy Istentől született.

Erről ismerhetők meg az Isten gyermekei és az ördög gyermekei: a ki
igazságot nem cselekszik, az egy sem az Istentől való, és az sem, a ki
nem szereti az ő atyjafiát.

Mert ez az üzenet, a melyet kezdettől fogva hallottatok, hogy szeressük
+ egymást;

Nem úgy, mint Kain, aki a gonosztól + vala, és meggyilkolá az ő
testvérét. És miért gyilkolta meg azt? Mivel az ő cselekedetei gonoszok
valának, a testvéreié pedig igazak.

Ne csodálkozzatok atyámfiai, ha gyűlöl titeket a világ!

Mi tudjuk, hogy általmentünk a halálból az életbe, mert szeretjük a mi
atyánkfiait. A ki nem szereti az ő atyjafiát, a halálban marad.

A ki gyűlöli az ő atyjafiát, mind embergyilkos az: és tudjátok, hogy egy
embergyilkosnak sincs örök élete, a mi megmaradhatna ő benne.

Arról ismertük meg a szeretetet, hogy Ő az ő életét adta érettünk: mi is
kötelesek vagyunk odaadni életünket a mi atyánkfiaiért.

A kinek pedig van miből élnie e világon, és elnézni, hogy az ő atyjafia
szükségben van, és elzárja attól az ő szívét, miképen marad meg abban az
Isten szeretete?

Fiacskáim, ne szóval szeressünk, se nyelvvel; hanem cselekedettel és
valósággal.

És erről ismerjük meg, hogy mi az igazságból vagyunk, és így tesszük
bátorságosakká ő előtte a mi szíveinket.

Hogy ha vádol minket a szív, mivelhogy nagyobb az Isten a mi szívünknél,
és mindent tud.

Szeretteim, ha szívünk nem vádol minket, bizodalmunk van az Istenhez;

És akármit kérjünk, megnyerjük tőle, mert megtartjuk az ő
parancsolatait, és azokat cselekeszszük, a mik kedvesek előtte.

Ez pedig az ő parancsolata, hogy higyjünk az ő Fiának, a Jézus
Krisztusnak nevében, és szeressük egymást, + a mint megparancsolta
nékünk.

És a ki az ő parancsolatait megtartja, az Ő benne marad és Ő is abban;
és abból ismerjük meg, hogy bennünk marad, abból a Lélekből, a melyet
nékünk adott. +

4. Fejezet

Szeretteim, ne higyjetek minden léleknek, hanem próbáljátok meg a
lelkeket, ha Istentől vannak-é mert sok hamis próféta jött ki a világba.

Erről ismerjétek meg az Isten Lelkét: valamely lélek Jézust testben
megjelent Krisztusnak vallja, az Istentől van;

És valamely lélek nem vallja Jézust testben megjelent Krisztusnak,
nincsen az Istentől: és az az antikrisztus lelke, a melyről hallottátok,
hogy eljő és most e világban van már.

Ti az Istentől vagytok fiacskáim, és legyőztétek azokat; mert nagyobb
az, a ki bennetek van, mint az, a ki e világban van.

Azok a világból valók; azért a világ szerint beszélnek, és a világ
hallgat rájok.

Mi az Istentől vagyunk: a ki ismeri az Istent, hallgat reánk, a ki
nincsen az Istentől, nem hallgat reánk. Erről ismerjük meg az igazságnak
lelkét és a tévelygésnek lelkét.

Szeretteim, szeressük egymást: mert a szeretet az Istentől van; és
mindaz, a ki szeret, az Istentől született, és ismeri az Istent.

A ki nem szeret, nem ismerte meg az Istent; mert az Isten + szeretet.

Az által lett nyilvánvalóvá az Isten szeretete bennünk, hogy az ő
egyszülött Fiát elküldte az Isten e világra, hogy éljünk általa.

Nem abban van a szeretet, hogy mi szerettük az Istent, hanem hogy ő
szeretett minket, és elküldte az ő Fiát engesztelő áldozatul a a mi
bűneinkért.

Szeretteim, ha így szeretett minket az Isten, nekünk is szeretnünk kell
egymást.

Az Istent soha senki nem látta: Ha szeretjük egymást, az Isten bennünk
marad, és az ő szeretete + teljessé lett bennünk:

Erről ismerjük meg, hogy benne maradunk és ő mibennünk; mert a maga
Lelkéből adott minékünk.

És mi láttuk és bizonyságot teszünk, hogy az Atya elküldte a Fiút a
világ üdvözítőjéül.

A ki vallja, hogy Jézus az Istennek Fia, az Isten megmarad abban, és ő
is az Istenben.

És mi megismertük és elhittük az Istennek irántunk való szeretetét. Az
Isten szeretet; és a ki a szeretetben marad, az Istenben marad, és az
Isten is ő benne.

Azzal lesz teljessé a szeretet közöttünk, hogy bizodalmunk van az ítélet
napjához, mert a mint ő + van, úgy vagyunk mi is e világban.

A szeretetben nincsen félelem; sőt a teljes szeretet kiűzi a félelmet,
mert a félelem gyötrelemmel jár: a ki pedig fél, nem lett teljessé a
szeretetben.

Mi szeressük őt; mert ő előbb szeretett minket!

Ha azt mondja valaki, hogy: Szeretem az Istent, és gyűlöli a maga
atyjafiát, hazug az: mert a ki nem szereti a maga atyjafiát, a kit lát,
hogyan szeretheti + az Istent, a kit nem lát?

Az a parancsolatunk is van ő tőle, hogy a ki szereti az Istent, szeresse
a maga atyjafiát is.

5. Fejezet

Mindaz, a ki hiszi, hogy Jézus a Krisztus, Istentől született; és
mindaz, a ki szereti a szülőt, azt is szereti, a ki attól született.

Abból ismerjük meg, hogy szeretjük az Isten gyermekeit, hogyha az Istent
szeretjük, és az ő parancsolatait megtartjuk.

Mert az az Isten szeretete, hogy megtartjuk az ő parancsolatait; az ő
parancsolatai pedig nem + nehezek.

Mert mindaz, a mi az Istentől született, legyőzi a világot; és az a
győzedelem, a mely legyőzte a világot, a mi hitünk.

Ki az, a ki legyőzi a világot, ha nem az, a ki hiszi, hogy Jézus az
Isten Fia?!

Ez az, a ki víz és vér által jő vala, Jézus a Krisztus; nemcsak a
vízzel, hanem a vízzel és a vérrel. És a Lélek az, a mely bizonyságot
tesz, mert a Lélek az igazság.

Mert hárman vannak, a kik bizonyságot tesznek a mennyben, az Atya, az
Íge és a Szent Lélek: és ez a három egy.

És hárman vannak, a kik bizonyságot tesznek a földön, a Lélek, a víz és
a vér; és ez a három is egy.

Ha elfogadjuk az emberek bizonyságtételét, az Isten bizonyságtétele
nagyobb: mert az Isten bizonyságtétele az, a melylyel bizonyságot tett
az ő Fiáról.

A ki hisz az Isten Fiában, bizonyságtétele van önmagában. A ki nem hisz
az Istennek, hazuggá tette őt; mert nem hitt abban a bizonyságtételben,
a melylyel bizonyságot tett Isten az ő Fiáról.

És ez az a bizonyságtétel, hogy örök életet adott nékünk az Isten és ez
az élet az ő Fiában van.

A kié a Fiú, azé az élet: a kiben nincs meg az Isten Fia, az élet sincs
meg abban.

Ezeket írtam néktek, a kik hisztek az Isten Fiának nevében, hogy
tudjátok meg, hogy örök életetek van, és hogy higyjetek az Isten Fiának
nevében.

És ez az a bizodalom, a melylyel ő hozzá vagyunk, hogy ha kérünk valamit
az ő akarata szerint, meghallgat minket:

És ha tudjuk, hogy meghallgat bennünket, akármit kérünk, tudjuk, hogy
megvannak a kéréseink, a melyeket kértünk ő tőle.

Ha valaki látja, hogy az ő atyjafia vétkezik, de nem halálos bűnt,
könyörögjön, és az Isten életet ad annak, a ki nem halálos bűnnel
vétkezik. Van halálos bűn; nem az ilyenért mondom, hogy könyörögjön.

Minden igazságtalanság bűn; de van nem halálos bűn is.

Tudjuk, hogy valaki Istentől született, nem vétkezik: hanem a ki
Istentől született, megőrzi magát, és a gonosz nem illeti őt.

Tudjuk, hogy Istentől vagyunk, és az egész világ a gonoszságban
vesztegel.

De tudjuk azt is, hogy az Isten Fia eljött, és értelmet adott nékünk
arra, hogy megismerjük az igazat, és hogy mi az igazban, az ő Fiában, a
Jézus Krisztusban vagyunk. Ez az igaz Isten és + az örök élet.

Fiacskáim, oltalmazzátok meg magatokat a bálványoktól. Ámen!

JÁNOS APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES MÁSODIK LEVELE

1. Fejezet

A presbiter a kiválasztott asszonynak és az ő gyermekeinek, a kiket én
igazán szeretek, és nem csak én, hanem mindenki, a ki megismerte az
igazságot.

Az igazságért, a mely megmarad bennünk, és velünk lesz mindörökké:

Kegyelem, irgalom, békesség legyen veletek az Atya Istentől, és az Úr
Jézus Krisztustól az Atyának Fiától igazsággal és szeretettel.

Felettébb örültem, hogy olyanokat találtam gyermekeid között, a kik
igazságban járnak, a mint parancsolatot vettünk az Atyától.

És most kérlek téged, Asszonyom, nem mintha új parancsolatot írnék
néked, hanem, a melyet kezdettől fogva vettünk, hogy szeressük egymást!

És ez a szeretet, hogy járjunk az ő parancsolatai szerint. Ez a
parancsolat, a mint kezdettől fogva hallottátok, hogy abban járjatok.

Mert sok hitető jött e világra, a kik nem vallják a Jézust testben
megjelent Krisztusnak. Ez a hitető és az antikrisztus. +

Vigyázzatok magatokra, hogy el ne veszítsük, a mit munkáltunk, hanem
teljes jutalmat nyerjünk.

A ki félrelép és nem marad meg a Krisztus tudománya mellett, annak
egynek sincs Istene. A ki megmarad a Krisztus tudománya mellett, mind az
Atya, mind a Fiú az övé.

Ha valaki elmegy hozzátok és nem ezt a tudományt viszi, ne fogadjátok
azt be házatokba, és azt ne köszöntsétek:

Mert a ki köszönti azt, részes annak gonosz cselekedeteiben.

Sok írni valóm volna néktek, de nem akartam papirossal és tintával,
hanem reménylem, hogy elmegyek hozzátok, és szemtől szembe beszélhetünk,
hogy örömünk + teljes legyen.

Köszöntenek téged a te kiválasztott nőtestvérednek gyermekei. Ámen.

JÁNOS APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES HARMADIK LEVELE

1. Fejezet

A presbiter a szeretett Gájusnak, a kit én igazán szeretek.

Szeretett barátom, kívánom, hogy mindenben jól legyen dolgod, és légy
egészséges, a mint jó dolga van a lelkednek.

Mert felettébb örültem, a mikor atyafiak jöttek és bizonyságot tettek a
te igazságodról, úgy, a mint te az igazságban jársz.

Nincs annál nagyobb örömem, mintha hallom, hogy az én gyermekeim az
igazságban járnak.

Szeretett barátom, híven cselekszel mindenben, a mit az atyafiakért, és
pedig az idegenekért teszel,

A kik bizonyságot tettek a te szeretetedről a gyülekezet előtt; a kiket
jól teszed, ha Istenhez méltóan bocsátasz útjokra.

Mert az ő nevéért mentek ki, semmit sem fogadván el a pogányoktól;

Nékünk azért be kell fogadnunk az ilyeneket, hogy munkatársaikká
lehessünk az igazságban.

Írtam a gyülekezetnek; de Diotrefesz, a ki elsőséget kíván közöttük, nem
fogad el minket.

Ezért, ha odamegyek, felemlítem az ő dolgait, a melyeket cselekszik,
gonosz szavakkal csácsogván ellenünk; sőt nem elégedvén meg ezzel,
maga sem fogadja be az atyafiakat, és a kik ezt akarnák, azokat is
akadályozza, és az egyházból kiveti.

Szeretett barátom, ne a rosszat kövesd, hanem a jót. A ki jót
cselekszik, az Istentől + van; a ki pedig rosszat cselekszik, nem látta
az Istent.

Demeter mellett mindenki bizonyságot tett, maga az igazság is; de mi is
bizonyságot teszünk, és tudjátok, hogy a mi bizonyságtételünk igaz.

Sok írni valóm volna, de nem akarok tintával és tollal írni néked:

Hanem reménylem, hogy csakhamar meglátlak téged és szemtől szembe
beszélhetünk.

Békesség néked! Köszöntenek téged a te barátaid. Köszöntsd a barátainkat
név szerint.

JÚDÁS APOSTOLNAK KÖZÖNSÉGES LEVELE

1. Fejezet

Júdás, Jézus Krisztusnak szolgája, Jakabnak pedig atyafia, az
elhívottaknak a kik az Atya Istentől megszenteltettek és Jézus
Krisztustól megtartattak:

Irgalmasság, békesség és szeretet adassék néktek bőségesen.

Szeretteim, mivelhogy minden igyekezettel azon vagyok, hogy írjak néktek
a közös üdvösség felől, kénytelen voltam, hogy intőleg írjak néktek,
hogy tusakodjatok a hitért, a mely egyszer a szenteknek adatott.

Mert belopózkodtak valami emberek, a kik régen előre beírattak ezen
ítéletre, istentelenek, kik a mi Istenünknek kegyelmét bujálkodásra
fordítják, és az egyedüli Urat, az Istent, és a mi Urunkat, a Jézus
Krisztust megtagadják.

Emlékeztetni akarlak továbbá titeket, mint a kik egyszer már tudjátok,
hogy az Úr, a mikor a népet Égyiptom földéből kiszabadította, viszontag
azokat, a kik nem hittek, elvesztette.

És az angyalokat is, a kik nem tartották meg fejedelemségöket, hanem
elhagyták az ő lakóhelyöket, a nagy nap ítéletére örök bilincseken,
sötétségben tartotta.

Miképen Sodoma és Gomora és a körültök lévő városok is, a melyek azokhoz
hasonlóan paráználkodtak, és más test után jártak, például vannak
előttünk, örök tűznek büntetését szenvedvén.

Hasonlóképen mégis ezek is álomba merülvén, a testet megfertőztetik, a
hatalmasságot megvetik, és a méltóságokat káromolják.

Pedig Mihály arkangyal, mikor az ördöggel vitatkozván + Mózes teste
felett vetélkedett, nem mert arra káromló ítéletet mondani, hanem azt
mondá: Dorgáljon meg téged az Úr!

Ezek pedig azokat káromolják, a miket nem tudnak; a miket pedig
természet szerint tudnak, mint az oktalan állatok, azok által
megromolnak.

Jaj nékik! mert a Kain útján indultak el, és + a Bálám tévelygéseivel
bérért szakadtak ki, és a Kóré ellenkezésével vesztek el.

Ezek szennyfoltok a ti szeretetvendégségeiteken, tartózkodás nélkül
veletek lakmároznak, magokat hízlalják; víztelen, szelektől hányt-vetett
fellegek; elhervadt, gyümölcstelen, kétszer meghalt és tőből
kiszaggatott fák;

Tengernek megvadult habjai, a magok rútságát tajtékozók; tévelygő
csillagok, a kiknek a sötétség homálya van fenntartva örökre.

Ezekről is prófétált pedig Énok, a ki Ádámtól fogva a hetedik volt,
mondván: Ímé eljött az Úr az ő sok ezer szentjével,

Hogy ítéletet tartson mindenek felett, és feddőzzék mindazok ellen, a
kik közöttök istentelenek, istentelenségöknek minden cselekedetéért,
amelyekkel istentelenkedtek, és minden kemény beszédért, a melyet az
istentelen bűnösök szóltak ő ellene.

Ezek zúgolódók, panaszolkodók, a magok kívánságai szerint járók; szájok
kevélységet szól, haszonlesésből személyimádók.

Ti azonban, szeretteim, emlékezzetek meg azokról a beszédekről, a
melyeket a mi Urunk Jézus Krisztus apostolai mondottak.

Mert azt mondták néktek, hogy az utolsó időben lesznek csúfolódók, a kik
az ő istentelen kívánságai szerint járnak.

Ezek azok, a kik különszakadnak, érzékiek, kikben nincsen Szent Lélek.

Ti pedig szeretteim, épülvén a szentséges hitetekben, imádkozván Szent
Lélek által,

Tartsátok meg magatokat Istennek szeretetében, várván a mi Urunk Jézus
Krisztus irgalmasságát az örök életre.

És könyörüljetek némelyeken, megkülönböztetvén őket.

Másokat pedig rettentéssel mentsetek meg, kiragadva őket a tűzből, és
útálva még a + ruhát is, a melyet a test beszennyezett.

Annak pedig, a ki titeket a bűntől megőrízhet, és az ő dicsősége elé
állíthat feddhetetlenségben nagy örömmel,

Az egyedül bölcs Istennek, a mi megtartónknak, dicsőség, nagyság, erő és
hatalom most és mind örökké. Ámen.

JÁNOS APOSTOLNAK MENNYEI JELENÉSEKRŐL VALÓ KÖNYVE

1. Fejezet

Jézus Krisztus kijelentése, a melyet adott néki az Isten, hogy
megmutassa az ő szolgáinak, a miknek meg kell lenniök hamar: Ő pedig
elküldvén azt az ő angyala által, megjelenté az ő szolgájának Jánosnak,

A ki bizonyságot tett az Isten beszédéről és Jézus Krisztus
bizonyságtételéről, mindenről, a mit látott.

Boldog, a ki olvassa, és a kik hallgatják e prófétálásnak beszédeit, és
megtartják azokat, a melyek megírattak abban; mert + az idő közel van.

János a hét gyülekezetnek, a mely Ázsiában van: Kegyelem néktek és
békesség attól, a ki van, a ki vala és a ki eljövendő és a hét lélektől,
a + mely az ő királyiszéke előtt van,

És a Jézus Krisztustól, a ki a hű tanúbizonyság, a halottak közül
az elsőszülött, és a föld királyainak fejedelme. Annak, a ki minket
szeretett, és megmosott bennünket a mi bűneinkből az ő vére által,

És tett minket királyokká és papokká az ő Istenének és Atyjának: annak
dicsőség és hatalom mind örökkön örökké! Ámen.

Ímé eljő a felhőkkel; és minden szem meglátja őt, még a kik őt által
szegezték is; és siratja őt + e földnek minden nemzetsége. Úgy van.
Ámen.

Én vagyok az Alfa és az Omega, kezdet és vég, ezt mondja az Úr, a ki van
és a ki vala és a ki eljövendő, a Mindenható.

Én János, a ki néktek atyátokfia is vagyok, társatok is a Jézus Krisztus
szenvedésében és királyságában és tűrésében, a szigeten valék, a
mely Páthmósnak neveztetik, az Isten beszédéért és a Jézus Krisztus
bizonyságtételéért.

Lélekben valék ott az Úrnak napján, és hallék hátam megett nagy szót,
mint egy trombitáét,

A mely ezt mondja vala: Én vagyok az Alfa és az Omega, az Első és Utolsó
és: A mit látsz, írd meg könyvben, és küldd el a hét gyülekezetnek,
a mely Ázsiában van, Efézusban, Smirnában, Pergámumban, Thiatirában,
Sárdisban, Filadelfiában és Laodiczeában.

Megfordulék azért, hogy lássam a szót, a mely velem beszéle;
megfordulván pedig, láték hét arany gyertyatartót;

És a hét gyertyatartó között hasonlót az ember Fiához, bokáig érő ruhába
öltözve, és + mellénél aranyövvel körülövezve.

Az ő feje pedig és a haja fehér vala, mint a fehér gyapjú, mint a hó és
a szemei olyanok, mint a tűzláng;

És a lábai hasonlók valának az izzó fényű érczhez, mintha kemenczében
tüzesedtek volna meg; a szava pedig olyan, mint a sok vizek zúgása.

Vala pedig a jobb kezében hét csillag; és a szájából kétélű éles kard jő
vala ki; és az ő orczája, mint a nap a mikor fénylik az ő erejében.

Mikor pedig láttam őt, leesém az ő lábaihoz, mint egy holt. És reám
veté az ő jobbkezét, mondván nékem: Ne félj; én vagyok az Első és + az
Utolsó,

És az Élő pedig halott valék, és ímé élek örökkön örökké Ámen, és nálam
vannak a pokolnak és a halálnak kulcsai.

Írd meg, a miket láttál és a mik vannak és a mik ezek után lesznek:

A hét csillag titkát, a melyet láttál az én jobb kezemben, és a hét
arany gyertyatartót. A hét csillag a hét gyülekezet angyala, és a mely
hét gyertyatartót láttál, az hét gyülekezet.

2. Fejezet

Az Efézusbeli gyülekezet angyalának írd meg: Ezeket mondja az, a ki az
ő jobbkezében tartja a hét csillagot, a ki jár a hét arany gyertyatartó
között:

Tudom a te dolgaidat, és a te fáradságodat és tűrésedet, és hogy
a gonoszokat nem szenvedheted, és megkísértetted azokat, a kik
apostoloknak mondják magokat, holott nem azok, és hazugoknak találtad
őket;

És terhet viseltél, és béketűrő vagy, és az én nevemért fáradoztál és
nem fáradtál el.

De az a mondásom ellened, hogy az első szeretetedet elhagytad.

Emlékezzél meg azért honnét estél ki, és térj meg, és az előbbi
cselekedeteket cselekedd; ha pedig nem, hamar eljövök ellened, és a te
gyertyatartódat kimozdítom helyéből, ha meg nem térsz.

De az megvan benned, hogy a Nikolaiták cselekedeteit gyűlölöd, a
melyeket én is gyűlölök.

A kinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek. A
győzedelmesnek enni adok az élet fájáról, a mely az Isten paradicsomának
közepette van.

A Smirnabeli gyülekezet angyalának pedig írd meg: Ezt mondja az Első és
Utolsó, a ki halott vala és él:

Tudom a te dolgaidat és nyomorúságodat és szegénységedet (de gazdag
vagy), és azoknak káromkodását, a kik azt mondják, hogy ők zsidók, és
nem azok, hanem a Sátán zsinagógája.

Semmit ne félj azoktól, a miket szenvedned kell: Ímé a Sátán egynéhányat
ti közületek a tömlöczbe fog vetni, hogy megpróbáltassatok; és lesz
tíz napig való nyomorúságtok. Légy hív mind halálig, és néked adom az
életnek koronáját.

A kinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek. A ki győz,
annak nem árt a második halál.

A Pergámumbeli gyülekezet angyalának írd meg: Ezt mondja az, a kinél a
kétélű éles kard van:

Tudom a te dolgaidat, és hogy hol lakol, a hol a Sátán királyiszéke
van; és az én nevemet megtartod, és az én hitemet nem tagadtad meg
Antipásnak, az én hű bizonyságomnak napjaiban sem, a ki megöleték
nálatok, a hol a Sátán lakik.

De van valami kevés panaszom ellened, mert vannak ott nálad, a kik
a Bálám tanítását tartják, a ki Bálákot tanította, hogy vessen
botránykövet az Izráel fiai elé, hogy egyenek a bálványáldozatokból, és
paráználkodjanak.

Így vannak nálad is, a kik a Nikolaiták tanítását tartják, a mit
gyűlölök.

Térj meg: ha pedig nem, ellened megyek hamar, és vívok azok ellen
számnak kardjával.

A kinek van füle hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek. A
győzedelmesnek enni adok az elrejtett mannából, és adok annak fehér
kövecskét, és a kövecskén új írott nevet, a melyet senki nem tud, csak
az, a ki kapja. +

A Thiatirabeli gyülekezet angyalának pedig írd meg: Ezt mondja az Isten
Fia, a kinek szemei olyanok, mint a tűzláng, és a kinek lábai hasonlók
az ízzó fényű + érczhez:

Tudom a te dolgaidat, és szeretetedet, szolgálatodat, és hitedet és
tűrésedet, és hogy a te utolsó cselekedeteid többek az elsőknél.

De van valami kevés panaszom ellened, mert megengeded amaz asszonynak,
Jézabelnek, + a ki magát prófétának mondja, hogy tanítson és elhitesse
az én szolgáimat, hogy paráználkodjanak és a bálványáldozatokból
egyenek.

Adtam néki időt is, hogy megtérjen az ő paráználkodásából; és nem tért
meg.

Íme én ágyba vetem őt, és azokat, a kik vele paráználkodnak, nagy
nyomorúságba, ha meg nem térnek az ő cselekedeteikből.

És az ő fiait megölöm halállal; és megtudják a gyülekezetek mind, hogy
én vagyok a vesék és szívek vizsgálója; és mindeniteknek megfizetek a ti
cselekedeteitek + szerint.

Néktek pedig azt mondom és mind a többi Thiatirabelieknek is, a kiknél
nincsen e tudomány, és a kik nem ismerik a Sátán mélységeit, a mint ők
nevezik: nem vetek reátok más terhet,

Hanem a mi nálatok van, azt tartsátok meg addig, míg eljövök.

És a ki győz, és a ki mindvégig megőrzi az én cselekedeteimet, annak
hatalmat adok a pogányokon;

És uralkodik rajtuk vasvesszővel, mint a fazekas edényei széttöretnek; a
miképen én is vettem az én Atyámtól:

És adom annak a hajnalcsillagot.

A kinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek.

3. Fejezet

A Sárdisbeli gyülekezet angyalának is írd meg: Ezt mondja az, a kinél
van az isteni hét lélek és a hét csillag: Tudom a te dolgaidat, hogy az
a neved, hogy élsz, és halott vagy.

Vigyázz, és erősítsd meg a többieket, a kik haló félben vannak; mert nem
találtam a te cselekedeteidet Isten előtt teljeseknek.

Megemlékezzél azért, hogyan vetted és hallottad; és tartsd meg, és térj
meg. Hogyha tehát nem vigyázol, elmegyek hozzád, mint a tolvaj, és nem
tudod, mely órában megyek hozzád.

De van Sárdisban egy kevés neved, azoké a kik nem fertőztették meg a
ruháikat: és fehérben fognak velem járni; mert méltók arra.

A ki győz, az fehér ruhákba öltözik; és nem törlöm ki annak nevét az
élet könyvéből, és vallást teszek annak + nevéről az én Atyám előtt és
az ő angyalai előtt.

A kinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek.

A Filadelfiabeli gyülekezet angyalának is írd meg: Ezt mondja a Szent,
az Igaz, a kinél a Dávid kulcsa van, a ki megnyitja és senki be nem
zárja, és bezárja és senki meg nem nyitja:

Tudom a te dolgaidat (ímé adtam elődbe egy nyitott ajtót, a melyet senki
be nem zárhat), hogy kevés erőd van, és megtartottad az én beszédemet,
és nem tagadtad meg az én nevemet.

Ímé én adok a Sátán zsinagógájából, azok közül, a kik zsidóknak mondják
magukat és nem azok, hanem hazudnak; ímé azt mívelem, hogy azok
eljőjjenek és leboruljanak a te lábaid előtt, és megtudják, hogy én
szerettelek téged.

Mivel megtartottad az én béketűrésre intő beszédemet, én is megtartalak
téged a megpróbáltatás idején, a mely az egész világra elj&ocirc;, hogy
megpróbálja e föld lakosait.

Ímé eljövök hamar: tartsd meg a mi nálad van, hogy senki el ne vegye a
te koronádat. +

A ki győz, oszloppá teszem azt az én Istenemnek templomában, és többé
onnét ki nem jő és felírom ő reá az én Istenemnek nevét, és az én
Istenem városának nevét, az új Jeruzsálemét, + a mely az égből száll alá
az én Istenemtől, és az én új nevemet.

A kinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek.

A Laodiczeabeli gyülekezet angyalának is írd meg: Ezt mondja az Ámen, a
hű és igaz bizonyság, az Isten teremtésének + kezdete:

Tudom a te dolgaidat, hogy te sem hideg nem vagy, sem hév; vajha hideg
volnál, vagy hév.

Így mivel lágymeleg vagy, sem hideg, sem hév, kivetlek téged az én
számból.

Mivel ezt mondod: Gazdag vagyok, és meggazdagodtam és semmire nincs
szükségem; és nem tudod, hogy te vagy a nyomorult és a nyavalyás és
szegény és vak és mezítelen:

Azt tanácslom néked, hogy végy tőlem tűzben megpróbált aranyat, hogy
gazdaggá légy; és fehér ruhákat, hogy öltözeted legyen, és ne láttassék
ki a te mezítelenségednek rútsága; és szemgyógyító írral kend meg a te
szemeidet, hogy láss.

A kiket én szeretek, megfeddem és megfenyítem: légy buzgóságos azért, és
térj meg.

Ímé az ajtó előtt állok és zörgetek; ha valaki meghallja az én szómat
és megnyitja az ajtót, bemegyek ahhoz és vele vacsorálok, és &ocirc; én
velem.

A ki győz, megadom annak, hogy az én királyiszékembe űljön velem, a mint
én is győztem és ültem az én Atyámmal az ő királyiszékében.

A kinek van füle, hallja, mit mond a Lélek a gyülekezeteknek.

4. Fejezet

Ezek után látám, és ímé egy megnyílt ajtó vala a mennyben, és az első
szó, a melyet mint egy velem beszélő trombitának szavát hallék, ezt
mondja vala: Jőjj fel ide, és megmutatom néked, a miknek meg kell lenni
ezután.

És azonnal elragadtatám lélekben: és ímé egy királyiszék vala letéve a
mennyben, és üle valaki a királyiszékben;

És a ki üle, tekintetére nézve hasonló vala a jáspis és sárdius kőhöz;
és a királyiszék körül szivárvány vala, látszatra smaragdhoz hasonló.

És a királyiszék körül huszonnégy királyiszék vala; és a
királyiszékekben látám ülni a huszonnégy Vénet fehér ruhákba öltözve: és
a fejökön arany koronák valának.

A királyiszékből pedig villámlások és mennydörgések és szózatok jőnek
vala ki. És hét tűzlámpás ég vala a királyiszék előtt, a mely az
Istennek hét lelke;

És a királyiszék előtt üvegtenger vala, hasonló a kristályhoz: és a
királyiszék közepette és a királyiszék körül négy + lelkes állat,
szemekkel teljesek elől és hátul.

És az első lelkes állat hasonló vala az oroszlánhoz, és a második lelkes
állat hasonló a borjúhoz, és a harmadik lelkes állatnak olyan arcza
vala, mint egy embernek, és a negyedik lelkes állat hasonló vala a
repülő sashoz.

És a négy lelkes állat, a melyek közül mindeniknek hat-hat szárnya vala,
köröskörül és belül teljes vala szemekkel; és meg nem szűnik vala nappal
és éjjel ezt mondani: Szent, szent, szent az Úr, a mindenható Isten, a
ki + vala és a ki van és a ki eljövendő,

És mikor a lelkes állatok dicsőséget, tisztességet és hálát adnak annak,
a ki a királyiszékben ül, annak, a ki örökkön örökké él,

Leesik a huszonnégy Vén az előtt, a ki a királyiszékben ül, és imádja
azt, a ki örökkön örökké él, és az ő koronáit a királyiszék elé teszi,
mondván:

Méltó vagy Uram, hogy végy dicsőséget és tisztességet és erőt; mert te
teremtettél mindent, és a te akaratodért vannak és teremttettek.

5. Fejezet

És láték annak jobbkezében, a ki a királyiszékben üle, egy könyvet + , a
mely be volt írva belől és hátul, és le volt pecsételve hét pecséttel.

És láték egy erős angyalt, a ki nagy szóval kiálta: Ki volna méltó arra,
hogy felnyissa a könyvet, és felbontsa annak pecséteit?

És senki, sem mennyen, sem földön, sem föld alatt, nem tudta a könyvet
felnyitni, sem ránézni.

Én azért igen sírok vala, hogy senki nem találtaték méltónak a könyv
felnyitására és elolvasására, a ránézésre sem:

És egy a Vének közül monda nékem: Ne sírj: ímé győzött a Júda
nemzetségéből való oroszlán, + Dávid gyökere, hogy felnyissa a könyvet
és felbontsa annak hét pecsétét.

És láték a királyiszék és a négy lelkes állat között és a Vének között
egy Bárányt állani, mint egy megölöttet, hét szarva és + hét szeme vala,
a mi az Istennek hét Lelke, a mely elküldetett az egész földre.

És eljöve és elvevé a könyvet a királyiszékben ülőnek jobbkezéből.

És mikor elvevé a könyvet, a négy lelkes állat és a huszonnégy Vén
leborula a Bárány előtt, mindeniknél hárfák és aranypoharak lévén,
jóillatokkal tele, a mik a szentek + imádságai.

És éneklének új éneket, mondván: Méltó vagy, hogy elvedd a könyvet és
megnyisd annak pecséteit: mert megölettél, és megváltottál minket +
Istennek a te véred által, minden ágazatból és nyelvből és népből és
nemzetből,

És tettél minket a mi Istenünknek királyokká és papokká és uralkodunk a
földön.

És látám, és hallám a királyiszék, a lelkes állatok, és a Vének körül
sok angyalnak szavát; és az ő számuk tízezerszer + tízezer és ezerszer
ezer vala;

Nagy szóval ezt mondván: Méltó a megöletett Bárány, hogy vegyen erőt
és gazdagságot és bölcseséget és hatalmasságot és tisztességet és
dicsőséget és áldást.

Sőt hallám, hogy minden teremtett állat, a mely van a mennyben és a
földön, és a föld alatt és a tengerben, és minden, a mi ezekben van,
ezt mondja vala: A királyiszékben + ülőnek és a Báránynak áldás és
tisztesség és dicsőség és hatalom örökkön örökké.

És a négy lelkes állat monda: Ámen. És a huszonnégy Vén + leborult és
imádá az örökkön örökké élőt.

6. Fejezet

És látám, mikor a Bárány a pecsétekből egyet felnyitott, és hallám, hogy
a négy lelkes állat közül egy monda, mintegy mennydörgésnek szavával:
Jőjj és lásd.

És látám, és ímé egy fehér ló, és a rajta ülőnél íjj vala; és adaték
néki korona; és kijöve győzve, és hogy győzzön.

És mikor a második pecsétet felnyitotta, hallám, hogy a második lelkes
állat ezt mondá: Jőjj és lásd.

És előjőve egy másik, veres ló, és a ki azon üle, megadaték annak, hogy
a békességet elvegye a földről, és hogy az emberek egymást öljék; és
adaték annak egy nagy kard.

És mikor felnyitotta a harmadik pecsétet, hallám, hogy a harmadik lelkes
állat mondá: Jőjj és lásd. Látám azért, és ímé egy fekete ló és annak, a
ki azon üle, egy mérleg vala kezében.

És hallék a négy lelkes állat közt szózatot, a mely ezt mondja vala: A
búzának mérczéje egy dénár, és az árpának három mérczéje egy dénár; de a
bort és az olajt ne bántsd.

És mikor felnyitotta a negyedik pecsétet, hallám a negyedik lelkes állat
szavát, a mely ezt mondja vala: Jőjj és lásd.

És látám, és ímé egy sárgaszínű ló és a ki rajta üle, annak a neve
halál, és a pokol követi vala azt; és adaték azoknak hatalom a földnek
negyedrészén, hogy öljenek fegyverrel és éhséggel és halállal és a
földnek fenevadai által.

És mikor felnyitotta az ötödik pecsétet, látám az oltár alatt azoknak
lelkeit, a kik megölettek az Istennek beszédéért és a bizonyságtételért,
+ a melyet kaptak.

És kiáltának nagy szóval, mondván: Uram, te szent és igaz, meddig nem
ítélsz még, és nem állasz bosszút a mi vérünkért azokon, a kik a földön
laknak?

Akkor adatának azoknak egyenként fehér ruhák; és mondaték nékik,
hogy még egy kevés ideig nyugodjanak, a míg beteljesedik mind az ő
szolgatársaiknak, mind az ő atyjokfiainak száma, a kiknek meg kell
öletniök, a mint ők is megölettek.

Azután látám, mikor a hatodik pecsétet felnyitotta, és ímé nagy
földindulás lőn, és a nap feketévé lőn mint a szőrzsák, és a hold
egészen olyan lőn, mint a vér;

És az ég csillagai a földre hullának, miképen a fügefa hullatja éretlen
gyümölcseit, mikor nagy szél rázza.

És az ég eltakarodék, mint mikor a papírtekercset összegöngyölítik; és
minden hegy és sziget helyéből elmozdíttaték.

És a földnek királyai és a fejedelmek és a gazdagok és a vezérek és
a hatalmasak, és minden szolga és minden szabad, elrejték magokat a
barlangokba és a hegyeknek kőszikláiba;

És mondának a hegyeknek és a kőszikláknak: Essetek mi reánk és rejtsetek
el minket annak színe elől, a ki a királyiszékben ül, és a Bárány
haragjától:

Mert eljött az ő haragjának ama nagy napja; és ki állhat meg?

7. Fejezet

Ezek után láték négy angyalt állani a földnek négy szegletén, a földnek
négy szélét tartva, hogy szél ne fújjon a földre, se a tengerre, se
semmi élőfára.

És láték más angyalt feljőni napkelet felől, a kinek kezében vala az
élő Istennek pecséte; és nagy szóval kiálta a négy angyalnak, a kinek
adatott, hogy ártson a földnek és a tengernek,

Ezt mondván: Ne ártsatok se a földnek, se a tengernek, se a fáknak
addig, míg meg nem pecsételjük a mi Istenünk szolgáit az ő homlokukon.

És hallám a megpecsételtek számát: Száznegyvennégyezer, az Izráel
fiainak minden nemzetségéből elpecsételve.

A Júda nemzetségéből tizenkétezer elpecsételt vala; a Ruben
nemzetségéből tizenkétezer elpecsételt; a Gád nemzetségéből tizenkétezer
elpecsételt;

Az Áser nemzetségéből tizenkétezer elpecsételt; a Nafthali nemzetségéből
tizenkétezer elpecsételt; a Manassé nemzetségéből tizenkétezer
elpecsételt;

A Simeon nemzetségéből tizenkétezer elpecsételt; a Lévi nemzetségéből
tizenkétezer elpecsételt; az Izsakhár nemzetségéből tizenkétezer
elpecsételt;

A Zebulon nemzetségéből tizenkétezer elpecsételt; a József nemzetségéből
tizenkétezer elpecsételt; a Benjámin nemzetségéből tizenkétezer
elpecsételt.

Azután látám, és ímé egy nagy sokaság, a melyet senki meg nem
számlálhatott, minden nemzetből és ágazatból, és népből és nyelvből;
és a királyiszék előtt és a Bárány előtt állnak vala, fehér ruhákba +
öltözve, és az ő kezeikben pálmaágak;

És kiáltanak nagy szóval, mondván: Az idvesség a mi Istenünké, a ki a
királyiszékben ül, és a Bárányé!

Az angyalok pedig mindnyájan a királyiszék, a Vének és a négy lelkes
állat körül állnak vala, és a királyiszék előtt arczczal leborulának, és
imádák az Istent,

Ezt mondván: Ámen: áldás és dicsőség és bölcseség és hálaadás és
tisztesség és hatalom és erő a mi Istenünknek mind örökkön örökké, Ámen.

Akkor felele egy a Vének közül, és monda nékem: Ezek, a kik a fehér
ruhákba vannak öltözve, kik és honnét jöttek?

És mondék néki: Uram, te tudod. És monda nékem: Ezek azok, a kik jöttek
a nagy nyomorúságból, és megmosták az ő ruháikat, és megfehérítették
ruháikat a Bárány vérében.

Ezért vannak az Isten királyiszéke előtt; és szolgálnak neki éjjel
és nappal az ő templomában; és a ki a királyiszékben ül, kiterjeszti
sátorát felettök.

Nem éheznek többé, sem nem szomjúhoznak többé sem a nap + nem tűz rájok,
sem semmi hőség:

Mert a Bárány, a ki a királyiszéknek közepette van, legelteti őket, és
a vizeknek élő forrásaira viszi őket; és eltöröl Isten az ő szemeikről
minden könyet.

8. Fejezet

És mikor felnyitotta a hetedik pecsétet, lőn nagy csendesség a mennyben,
mintegy fél óráig.

És látám azt a hét angyalt, a ki az Isten előtt álla; és adaték nékik
hét trombita.

És jöve egy másik angyal, és megálla az oltárnál, arany tömjénezőt
tartva; és adaték annak sok tömjén, hogy tegye minden szenteknek
könyörgéseihez az arany + oltárra, a mely a királyiszék előtt vala.

És felméne a tömjén füstje a szentek könyörgéseivel az angyal kezéből az
Isten elébe.

Azután vevé az angyal a tömjénezőt; és megtölté azt az oltárnak tüzével,
és leveté a földre; és lőnek mennydörgések és szózatok és villámlások és
földindulás.

És a hét angyal, a kinél a hét trombita vala, készüle a trombitáláshoz.

Az első angyal azért trombitála, és lőn jégeső és tűz, vérrel elegy,
és vetteték a földre: és a földnek harmadrésze megége, és az élőfáknak
harmadrésze megége, és minden zöldelő fű megége.

A második angyal is trombitált, és mint egy tűzzel égő nagy hegy
vetteték a tengerbe; és a tengernek harmadrésze vérré lőn;

És meghala a tengerben lévő teremtett állatoknak harmadrésze, a
melyekben élet vala; és a hajóknak harmadrésze elvesze.

A harmadik angyal is trombitált, és leesék az égről egy nagy csillag,
égve, mint egy fáklya, és esék a folyóvizeknek harmadrészére, és a vizek
forrásaira:

A csillagnak neve pedig üröm: változék azért a folyóvizek harmadrésze
ürömmé és sok ember meghala a vizektől, mivel keserűkké lőnek.

A negyedik angyal is trombitált, és megvereték a napnak harmadrésze,
és a holdnak harmadrésze, és a csillagoknak harmadrésze; hogy
meghomályosodjék azoknak harmadrésze, és a nap az ő harmadrészében ne
fényljék, és az éjszaka hasonlóképen.

És láték és hallék az égnek közepette egy angyalt repülni, a ki ezt
mondja vala nagy szóval: Jaj, jaj, jaj a föld lakosainak a három angyal
trombitájának többi szavai miatt, a kik még trombitálni fognak.

9. Fejezet

Az ötödik angyal is trombitált, és látám, hogy egy csillag esett le az
égről a földre, és adaték annak a mélység kútjának kulcsa.

Megnyitá azért a mélységnek kútját: és füst jöve fel a kútból, mint egy
nagy kemenczének füstje; és meghomályosodék a nap és a levegőég a kút
füstje miatt.

A füstből pedig sáskák jövének ki a földre; és adaték azoknak hatalom,
mint hatalmuk van a föld skorpióinak.

És megmondaték nékik, hogy a földnek füvét ne bántsák, se semmi
zöldelőt, se semmi élőfát, hanem csak azokat az embereket, a kiknek
homlokukon nincsen az Istennek pecséte.

És adaték azoknak, hogy meg ne öljék őket, hanem hogy kínoztassanak
öt hónapig; és azoknak kínzása olyan, mint a skorpió kínzása, mikor
megmarja az embert.

Annakokáért azokban a napokban keresik az emberek a halált, de nem
találják meg azt; és kívánnának meghalni, de a halál elmegy előlük.

A sáskáknak formája pedig hasonló vala a viadalhoz felkészített
lovakhoz; és a fejökön mintegy aranyhoz hasonló koronák valának, és az
orczáik olyanok valának, mint az emberek orczái.

És olyan hajuk vala, mint az asszonyok haja; és fogaik olyanok valának,
mint az oroszlánoknak.

És olyan mellvértjeik valának, mint a vas mellvértek; és az ő szárnyaik
zúgása olyan vala, mint a viadalra száguldó sok lovas szekerek zúgása.

És skorpiókhoz hasonló farkuk vala és fulánkjuk; és a farkukban vala a
hatalmuk, hogy ártsanak az embereknek öt hónapig.

Királyukul pedig a mélység angyala vala felettök; annak a neve zsidóul
Abaddon, görögül pedig Apollion, azaz Vesztő a neve.

Az első jaj elmúlék; ímé ezután még két jaj következik.

A hatodik angyal is trombitált, és hallék egy szózatot az arany oltárnak
négy szarvától, a mely az Isten előtt van,

Mondván a hatodik angyalnak, a kinél a trombita vala: Oldd el azt a négy
angyalt, a ki a nagy folyóvíznél, az Eufrátesnél van megkötve.

Eloldaték azért a négy angyal, a ki el vala készítve az órára és napra
és hónapra és esztendőre, hogy megölje az emberek harmadrészét.

És a lovas seregek száma két tízezerszer tízezer vala; hallottam a
számukat.

És így látám a lovakat látásban, és a rajtuk ülőket, a kiknek tűzből és
jáczintból és kénkőből való mellvértjeik valának; és a lovak feje olyan
vala, mint az oroszlánok feje; és szájukból tűz és füst és kénkő jő vala
ki.

E háromtól öleték meg az emberek harmadrésze, a tűztől és a füsttől és a
kénkőtől, a mely azoknak szájából jő vala ki.

Mert az ő hatalmuk az ő szájukban van, és az ő farkukban; mert az ő
farkaik a kígyókhoz hasonlók, a melyeknek fejeik vannak; és azokkal
ártanak.

A többi emberek pedig, a kik meg nem ölettek e csapásokkal, nem tértek
meg az ő kezeik csinálmányaitól, hogy ne imádnák a gonosz lelkeket,
és az arany és ezüst és ércz és kő és fa bálványokat, a melyek nem
láthatnak, sem hallhatnak, sem járhatnak;

És nem tértek meg az ő gyilkosságaikból, sem az ő ördöngösségeikből, sem
paráználkodásaikból, sem lopásaikból.

10. Fejezet

És láték egy másik, erős angyalt az égből leszállani, a ki felhőbe van
öltözve; és a fején szivárvány vala, és az orczája olyan vala, mint a
nap, és a lábai mint a tűzoszlopok;

És a kezében egy nyitott könyvecske vala; és tevé a jobb lábát a
tengerre, a bal lábát pedig a földre;

És kiálta nagy szóval, mint mikor az oroszlán ordít; és mikor kiálta,
megszólaltatá a hét mennydörgés az ő szavát.

És mikor a hét mennydörgés megszólaltatta az ő szavát, le akarám írni;
és az égből szózatot hallék, a mely ezt mondá nékem: Pecsételd be, a
miket a hét mennydörgés szóla, és azokat meg ne írd.

És az angyal, a kit láték állani a tengeren és a földön, felemelé kezét
az égre,

És megesküvék arra, a ki örökkön örökké él, a ki teremtette az eget és a
benne valókat, és a földet és a benne valókat, és a tengert és a benne
valókat, hogy idő többé nem lészen:

Hanem a hetedik angyal szavának napjaiban, mikor trombitálni kezd, akkor
elvégeztetik az Istennek titka, a mint megmondotta az ő szolgáinak a
prófétáknak.

És a szózat, a melyet hallottam az égből, ismét szóla nékem, és monda:
Menj el, és vedd el azt a nyitott könyvecskét, mely a tengeren és a
földön álló angyal kezében van.

Elmenék azért az angyalhoz, mondván néki: Add nékem a könyvecskét. És
monda nékem: Vedd el és edd meg; és megkeseríti a te gyomrodat, de a te
szádban édes lesz, mint a méz.

Elvevém azért a könyvecskét az angyal kezéből, és megevém azt; és az én
számban olyan édes vala mint a méz; és mikor megettem azt, megkeseredék
az én gyomrom.

És monda nékem: Ismét prófétálnod kell néked sok népek és nemzetek, és
nyelvek és királyok felől.

11. Fejezet

És adának nékem vesszőhöz hasonló nádszálat, és angyal áll vala mellém
és monda: Kelj fel, és mérd meg az Isten templomát és az oltárt, és
azokat, a kik abban imádkoznak.

De a tornáczot, a mely a templomon kívül van, kihagyd, és azt meg ne
mérd; mert a pogányoknak adatott, és a szent várost tapodják negyvenkét
hónapig.

És adom az én két tanúbizonyságomnak, hogy profétáljanak, gyászruhákba
öltözve, ezer kétszáz hatvan napig.

Ezek az a két olajfa, és a két gyertyatartó, a melyek a földnek Istene
előtt állanak.

És ha valaki akar nékik ártani, tűz származik az ő szájokból, a mely
megöli az ő ellenségeiket; és ha valaki akar nékik ártani, úgy kell
annak megöletni.

Ezeknek van hatalmuk arra, hogy bezárják az eget, hogy az ő
prófétálásuknak idejében eső ne legyen; és hatalmuk van a vizeken, hogy
azokat vérré változtassák, + és megverjék a földet akármi csapással,
valamennyiszer akarják.

És mikor elvégezik az ő bizonyságtételöket, a mélységből feljövő fenevad
hadakozik + ellenök, és legyőzi őket, és megöli őket.

És az ő holttesteik feküsznek ama nagy városnak utczáin, a mely
lélek szerint Sodomának és Égyiptomnak hivatik, a hol a mi Urunk is
megfeszíttetett.

És a népek és ágazatok, és nyelvek és nemzetek közül valók látják
azoknak holttestét három és fél nap, és azoknak holttestét nem engedik
sírba tenni.

És a földnek lakosai örülnek és örvendeznek rajtok, és ajándékokat
küldenek egymásnak: mivelhogy e két próféta gyötörte a földnek lakosait.

De három és fél nap mulva életnek lelke adaték Istentől ő beléjök, és
lábaikra állának; és nagy félelem esék azokra, a kik őket nézik vala.

És hallának nagy szózatot az égből, a mely ezt mondja vala nékik:
Jőjjetek fel ide. És felmenének az égbe felhőben; és láták őket az ő
ellenségeik.

És lőn abban az órában nagy földindulás, és a városnak tizedrésze
elesék; és megöleték a földindulásban hétezer ember neve; és a többiek
megrémülének, és a menny Istenének adának dicsőséget.

A második jaj elmúlt; ímé a harmadik jaj hamar eljő.

A hetedik angyal is trombitála, és nagy szózatok lőnek a mennyben,
a melyek ezt mondják vala: E világnak országai a mi Urunkéi és az ő
Krisztusáéi lettek, a ki örökkön örökké uralkodik.

És a huszonnégy Vén, a ki az Isten előtt ül az ő királyiszékeiben, esék
az ő orczájára és imádá az Istent,

Ezt mondván: Hálát adunk néked Uram, mindenható Isten, a ki vagy és a ki
valál és aki eljövendő vagy: mert a te nagy hatalmadat kezedhez vetted,
és a te országlásodat elkezdetted.

És megharagudtak a pogányok, és eljött a te haragod, és a halottak
ideje, hogy megítéltessenek, és jutalmat adj + a te szolgáidnak, a
profétáknak és a szenteknek, és a kik a te nevedet félik, kicsinyeknek
és nagyoknak; és elpusztítsd azokat, a kik a földet pusztítják.

És megnyilatkozék az Isten temploma a mennyben, és megláttaték az
ő szövetségének + ládája az ő templomában; és lőnek villámlások és
szózatok és mennydörgések, és földindulás és nagy jégeső.

12. Fejezet

És láttaték nagy jel az égben: egy asszony, a ki a napba vala
felöltözve, és lábai alatt vala a hold, és az ő fejében tizenkét
csillagból korona;

A ki terhes vala, és akarván szűlni, kiált vala, és kínlódik vala a
szűlésben.

Láttaték más jel is az égben, és ímé vala egy nagy veres sárkány, a
kinek hét feje vala és tíz szarva, és az ő fejeiben hét korona;

És a farka utána vonszá az ég csillagainak harmadrészét, és a földre
veté azokat; és álla az a sárkány a szűlő asszony + elé, hogy mikor
szűl, annak fiát megegye.

És szűle fiú-magzatot, a ki vasvesszővel legeltet minden nemzetet; és
ragadtaték annak fia Istenhez és az ő királyiszékéhez.

Az asszony pedig elfuta a pusztába, hol Istentől készített helye van,
hogy ott táplálják őt ezer kétszáz hatvan napig.

És lőn az égben viaskodás: Mihály és az ő angyalai viaskodnak vala a
sárkánynyal; és a sárkány is viaskodik vala és az ő angyalai;

De nem vehetének diadalmat, és az ő helyök sem találtaték többé a
mennyben.

És vetteték a nagy sárkány, ama régi kígyó, a ki neveztetik ördögnek
és a Sátánnak, ki mind az egész föld kerekségét elhiteti, vetteték a
földre, és az ő angyalai is ő vele levettetének.

És hallék nagy szózatot az égben, a mely ezt mondja vala: Most lett
meg az idvesség és az erő, és a mi Istenünknek országa, és + az ő
Krisztusának hatalma; mert a mi atyánkfiainak vádolója levettetett, ki
vádolja vala őket éjjel és nappal a mi Istenünk előtt.

És ők legyőzték azt a Bárány véréért, és az ő bizonyságtételöknek
beszédéért; és az ő életöket nem kímélték mind halálig.

Annakokáért örüljetek egek és a kik lakoztok azokban. Jaj a föld és a
tenger lakosainak; mert leszállott az ördög ti hozzátok, nagy haraggal
teljes, úgymint a ki tudja, hogy kevés ideje van.

Mikor azért látta a sárkány, hogy ő levettetett a földre, kergetni kezdé
az asszonyt, + a ki a fiút szűlte.

De adaték az asszonynak két nagy sasszárny, hogy a kígyó + elől
elrepüljön a pusztába az ő helyére, hogy tápláltassék ott ideig, időkig,
és ++ az időnek feléig.

És bocsáta a kígyó az ő szájából az asszony után vizet, mint egy folyó
vizet, hogy azt a folyóvízzel elragadtassa.

De segítségül lőn a föld az asszonynak, és megnyitá a föld az ő száját,
és elnyelé a folyóvizet, a melyet a sárkány az ő szájából bocsátott.

Megharagvék azért a sárkány az asszonyra, és elméne, hogy hadakozzék
egyebekkel az ő magvából valókkal, az Isten parancsolatainak
megőrzőivel, és a kiknél vala a Jézus Krisztus bizonyságtétele;

És álla a tengernek fövenyére.

13. Fejezet

És láték egy fenevadat feljőni a tengerből, a melynek hét feje és tíz +
szarva vala, és az ő szarvain tíz korona, és az ő fejein a káromlásnak
neve.

És e fenevad, a melyet láték, hasonló vala a párduczhoz, és az ő lábai,
mint a medvéé, és az ő szája, mint az oroszlán szája; és a sárkány adá
az ő erejét annak, és az ő királyiszékét, és nagy hatalmat.

És látám, hogy egy az ő fejei közül mintegy halálos sebbel
megsebesíttetett; de az ő halálos sebe meggyógyíttaték; és csodálván, az
egész föld követé a fenevadat.

És imádák a sárkányt, a ki a hatalmat adta a fenevadnak; és imádák
a fenevadat, ezt mondván: Kicsoda hasonló e fenevadhoz? kicsoda
viaskodhatik ő vele?

És adaték néki nagy dolgoknak és káromlásoknak szóló szája; és adaték
néki hatalom, hogy cselekedjék negyvenkét hónapig.

Megnyitá azért az ő száját Isten ellen való káromlásra, hogy szidalmazza
az ő nevét és az ő sátorát, és azokat, a kik a mennyben laknak.

Az is adaték néki, hogy a szentek ellen hadakozzék, és őket legyőzze; és
adaték néki hatalom minen nemzetségen, nyelven és népen.

Annakokáért imádják őt a földnek minden lakosai, a kiknek neve nincs
beírva az életnek könyvébe, a mely a Bárányé, a ki megöletett, e + világ
alapítása óta.

Ha van füle valakinek, hallja!

Ha valaki fogságba visz mást, ő is fogságba megy; ha valaki fegyverrel
öl, fegyverrel kell annak megöletni. Itt van a szentek békességes tűrése
+ és hite.

Azután láték más fenevadat feljőni a földből, a kinek két szarva vala, a
Bárányéhoz hasonló, de úgy szól vala, mint a sárkány;

És az előbbi fenevadnak minden hatalmasságát cselekszi ő előtte; és azt
is cselekszi, hogy a föld és annak lakosai imádják az első fenevadat, a
melynek halálos sebe meggyógyult vala;

És nagy jeleket tesz, annyira, hogy tüzet is hoz alá az égből a földre,
az emberek láttára.

És elhiteti a földnek lakosait a jelekkel, a melyek adatának néki,
hogy cselekedje a fenevad előtt; azt mondván a föld lakosainak, hogy
csinálják meg a fenevadnak képét, a ki fegyverrel megsebesíttetett vala,
+ de megelevenedett.

És adaték néki, hogy a fenevad képébe lelket adjon, hogy a fenevad képe
szóljon is, és azt mívelje, hogy mindazok, a kik nem imádják a fenevad
képét, megölessenek,

Azt is teszi mindenkivel, kicsinyekkel és nagyokkal, gazdagokkal és
szegényekkel, szabadokkal és szolgákkal, hogy az ő jobb kezökre vagy a
homlokukra bélyeget tegyenek;

És hogy senki se vehessen, se el ne adhasson semmit, hanem csak a kin a
fenevad bélyege van, vagy neve, vagy nevének + száma.

Itt van a bölcseség. A kinek értelme van, számlálja meg a fenevad
számát; mert emberi szám: és annak száma hatszázhatvanhat.

14. Fejezet

És látám, és ímé egy Bárány áll vala Sion hegyén, és ő vele
száznegyvennégy + ezeren, a kiknek homlokán írva vala az ő Atyjának
neve.

És hallék szózatot az égből, mint sok vizeknek zúgását és mint nagy
mennydörgésnek szavát; és hallám hárfásoknak szavát, a kik az ő
hárfájokkal + hárfáznak vala;

És énekelnek vala mintegy új éneket a királyiszék előtt, és a négy +
lelkes állat előtt és a Vének előtt; és senki meg nem tanulhatja vala
azt az éneket, csak a száz negyvennégy ezer, a kik áron ++ vétettek meg
a földről.

Ezek azok, a kik asszonyokkal nem fertőztették meg magokat; mert szűzek.
Ezek azok, a kik követik a Bárányt, valahová megy. Ezek áron vétettek
meg az emberek közül Istennek és a Báránynak zsengéiül.

És az ő szájokban nem találtatott álnokság; mert az Istennek
királyiszéke előtt feddhetetlenek.

És láték más angyalt az ég közepén repülni, a kinél vala az örökkévaló
evangyéliom, hogy a föld lakosainak hirdesse az evangyéliomot, és minden
nemzetségnek és ágazatnak, és nyelvnek és népnek,

Ezt mondván nagy szóval: Féljétek az Istent, és néki adjatok dicsőséget:
mert eljött az ő ítéletének órája; és imádjátok azt, a ki teremtette + a
mennyet és a földet, és a tengert és a vizek forrásait.

És más angyal követé azt, mondván: Leomlott, leomlott Babilon, + a nagy
város! mert az ő paráznaságának haragborából adott inni minden pogány
népnek.

És harmadik angyal is követé azokat, mondván nagy szóval: Ha valaki
imádja a fenevadat és annak képét, és bélyegét felveszi vagy homlokára
vagy kezére,

Az is iszik az Isten haragjának borából, a mely elegyítetlenül töltetett
az ő haragjának poharába: és kínoztatik tűzzel és kénkővel a szent
angyalok előtt és a Bárány előtt;

És az ő kínlódásuknak füstje felmegy örökkön örökké és nem lesz
nyugalmuk éjjel és nappal, a kik imádják a fenevadat és annak képét, és
ha valaki az ő nevének + bélyegét felveszi.

Itt van a szenteknek békességes tűrése, itt a kik megtartják az Isten
parancsolatait és a Jézus hitét!

És hallék az égből szózatot, a mely ezt mondja vala nékem: Írd meg:
Boldogok a halottak, a kik az Úrban halnak meg mostantól fogva. Bizony,
azt mondja a Lélek, mert megnyugosznak az ő fáradságuktól, és az ő
cselekedeteik + követik őket.

És látám, és ímé vala egy fehér felhő és a felhőn üle valaki, hasonló az
embernek Fiához, a fején arany korona, és a kezében éles sarló.

És más angyal jöve ki a templomból, nagy szóval kiáltván annak, a ki
a felhőn ül vala: Indítsd a sarlódat és arass; mert a földnek aratni
valója megszáradt.

Bocsátá azért, a ki a felhőn ül vala az ő sarlóját a földre; és
learattaték a föld.

És más angyal jöve ki a mennyben való templomból, s annál is éles sarló
vala.

Más angyal is jöve ki az oltártól, a kinek hatalma vala a tűzön, és
kiálta nagy szóval annak, a kinél vala az éles sarló, ezt mondván:
Bocsásd a te éles sarlódat, és szedd meg a föld szőleinek gerézdeit;
mert megértek annak szőlei.

Bocsátá azért az angyal az ő éles sarlóját a földre, és a földnek
szőleit megszedé, és veté az Isten haragjának nagy borsajtójába.

És megtaposták a borsajtót a városon kívül, és vér jöve ki a borsajtóból
a lovak zablájáig, ezer hatszáz futamatnyira.

15. Fejezet

És láték mennyben más nagy és csodálatos jelt: hét angyalt, a kinél vala
a hét utolsó csapás; mert az által teljesedett be az Istennek haragja.

És láték úgymint üvegtengert tűzzel elegyítve; és azokat, a kik
diadalmasok a fenevadon és az ő képén, és bélyegén és az ő nevének +
számán, látám állani az üvegtenger mellett, a kiknek kezében valának az
Istennek hárfái.

És énekelik vala Mózesnek az Isten szolgájának énekét, és a Báránynak
énekét, ezt mondván: + Nagyok és csodálatosak a te dolgaid, mindenható
Úr Isten; igazságosak és igazak a ++ a te útaid, óh szentek Királya!

Ki ne félne téged, Uram! és ki ne dicsőítené a te nevedet? mert csak
egyedül vagy szent. Mert + eljőnek mind a pogányok és lehajolnak
előtted; mert a te ítéleteid nyilvánvalókká lettek.

És ezeknek utána látám, és ímé megnyittaték a mennyben a bizonyságtétel
sátorának temploma,

És kijöve a templomból a hét angyal, a kinél a hét csapás vala, tiszta
és fehér gyolcsba öltözve, és mellöknél arany övekkel körülövezve.

És egy a négy lelkes állat közül ada a hét angyalnak hét aranypoharat, a
mely az örökkön örökké élő Istennek haragjával teljes vala.

És megtelék a templom füsttel az Isten dicsőségének és erejének miatta,
és senki a templomba be nem mehet vala, mígnem a hét angyal + hét
csapása bevégeztetik.

16. Fejezet

És hallék nagy szózatot a templomból, a mely mondja vala a hét
angyalnak: Menjetek el és töltsétek ki a földre az Isten haragjának hét
poharát.

Elméne azért az első, és kitölté az ő poharát a földre; és támada gonosz
és ártalmas fekély azokon az embereken, a kiknek vala a fenevad bélyege,
és a kik imádják vala annak képét. +

A másik angyal is kitölté az ő poharát a tengerbe; és olyanná lőn, mint
a halott vére; és minden élő állat meghala a tengerben.

A harmadik angyal is kitölté az ő poharát a folyóvizekbe és a vizek
forrásaiba; és lőn vér.

És hallám, hogy a vizek angyala ezt mondja vala: Igaz vagy Uram, a ki
vagy és a ki valál, te Szent, hogy ezeket ítélted;

Mivelhogy szentek és próféták vérét ontották, vért adtál nékik inni;
mert méltók arra.

És hallám, hogy más az oltárról ezt mondja vala: Jól van Uram,
mindenható Isten, igazak és igazságosak a + te ítéleteid.

A negyedik angyal is kitölté az ő poharát a napra; és adaték annak, hogy
az embereket tikkaszsza tűzzel.

És tikkadának az emberek nagy hévséggel; és az Istennek nevét káromlák,
a kinek hatalma vala e csapásokon; és nem térének + meg, hogy neki
dicsőséget adjanak.

Az ötödik angyal is kitölté az ő poharát a fenevad királyiszékére; és
lőn az ő országa setét; és rágják vala az ő nyelvöket a kín miatt,

És káromlák a menny Istenét az ő kínjaik és fekélyeik miatt; és meg nem
térének + az ő cselekedeteikből.

A hatodik angyal is kitölté az ő poharát a nagy folyóvízre, az
Eufrátesre; és kiszárada annak vize, hogy a napkelet felől jövő
királyoknak út készíttessék.

És láték a sárkány szájából és a fenevad + szájából és a hamis próféta
szájából három tisztátalan lelket kijőni, a békákhoz hasonlókat;

Mert ördögi lelkek azok, a kik jeleket tesznek; a kik elmennek a földnek
és az egész világnak királyaihoz, hogy egybe gyűjtsék + azokat a
mindenható Isten ama nagy napjának viadalára.

(Imé eljövök, mint a tolvaj. Boldog, a ki vigyáz és őrzi az ő + ruháit,
hogy mezítelenen ne járjon, és meg ne lássák az ő rútságát.)

Egybegyűjték azért őket a helyre, a melyet zsidóul Armageddonnak
neveznek.

A hetedik angyal is kitölté az ő poharát a levegőégre; és nagy szózat
jöve ki a mennyei templomból a királyiszéktől, a mely ezt mondja vala:
Meglett! +

És lőnek zendülések és mennydörgések és villámlások; és lőn nagy
földindulás, a milyen nem volt, mióta az emberek a földön vannak, ilyen
földindulás, ilyen nagy.

És a nagy város három részre szakada, és a pogányok városai elesének; és
a nagy Babilon + megemlítteték az Isten előtt, hogy adjon annak inni az
ő búsult haragja ++ borának poharából.

És minden sziget elmúlék, és hegyek nem találtatának többé.

És nagy jégeső, mint egy-egy tálentom, szálla az égből az emberekre; és
káromlák az Istent az emberek a jégeső csapásáért; mert annak csapása
felette nagy.

17. Fejezet

És jöve egy a hét angyal közül, a kinél a hét pohár vala, és szóla
velem, mondván nékem: Jövel, és megmutatom néked a nagy paráznának +
kárhoztatását, a ki a sok vizen ül;

A kivel paráználkodtak a a föld királyai, és az ő paráznaságának +
borával megrészegedtek a föld lakosai.

És lélekben elvitt engem egy pusztába és láték egy asszonyt ülni egy
veres fenevadon, a mely teljes vala káromlásnak neveivel, a melynek hét
feje és tíz szarva vala.

Öltözött vala pedig az asszony bíborba és skárlátba, és megékesíttetett
vala aranynyal és drágakővel és gyöngyökkel, kezében egy aranypohár
vala, tele útálatosságokkal és az ő paráznaságának tisztátalanságával,

És az ő homlokára egy név vala írva: Titok; a nagy Babilon, a
paráznáknak és a föld útálatosságainak anyja.

És látám, hogy az asszony részeg vala a szentek vérétől és a Jézus
bizonyságtevőinek vérétől; és nagy csodálkozással csodálkozám, mikor
látám őt.

És monda nékem az angyal: Miért csodálkozol? Én megmondom néked ez
asszonynak titkát és a fenevadét, a mely őt hordozza, a melynek hét feje
és tíz szarva van.

A fenevad, a melyet láttál, volt és nincs; és a mélységből jő fel és
megy a veszedelemre. És a föld lakosai csodálkoznak (a kiknek neve nincs
beírva az életnek könyvébe + e világ alapítása óta) látván a fenevadat,
a mely vala és nincs, noha van.

Itt az elme, a melyben van bölcseség. A hét + fő a hét hegy, a melyen az
asszony ül;

Király is hét van; az öte elesett, és az egyik van, a másik még el nem
jött; és mikor eljő, kevés ideig kell annak megmaradni.

A fenevad pedig, a mely vala és nincs, az maga a nyolczadik, és a hét
közül való és a veszedelemre megy.

A tíz szarv pedig, a melyet láttál, tíz király, olyanok, a kik még
birodalmat nem kaptak; de hatalmat kapnak mint királyok egy óráig a
fenevaddal.

Ezeknek egy a szándékuk; erejöket és hatalmokat is a fenevadnak adják.

Ezek a Bárány ellen viaskodnak, és a Bárány meggyőzi őket, mert
uraknak Ura és királyoknak Királya; és az ő vele való hivatalosok és
választottak és hívek is.

És monda nékem: A vizek, a melyeket láttál, a hol a parázna ül, népek +
azok és sokaságok és nemzetek és nyelvek.

És a tíz szarv, a melyet láttál a fenevadon, ezek meggyűlölik a
paráznát, és kifosztják és mezítelenné teszik, és eszik annak húsát, és
megégetik + őt tűzzel.

Mert az Isten adta azoknak szívébe, hogy az ő szándékát cselekedjék, és
egy szándékon legyenek, és adják az ő birodalmukat a fenevadnak, míglen
betelnek az Isten beszédei.

És az asszony, a melyet láttál, ama nagy + város, a melynek királysága
van a földnek királyain.

18. Fejezet

És ezek után láték más angyalt leszállani a mennyből, a kinek nagy
hatalma vala; és a föld fénylett annak dicsőségétől.

És kiálta teljes erejéből, nagy szóval mondván: Leomlott, leomlott + a
nagy Babilon, és lett ördögöknek lakhelyévé, minden tisztátalan léleknek
tömlöczévé, és minden tisztátalan és gyűlölséges madárnak tömlöczévé.

Mert az ő paráznasága haragjának borából ivott valamennyi nép, és a
földnek királyai ő vele paráználkodtak, és a földnek kalmárai az ő
dobzódásának erejéből meggazdagodtak.

És hallék más szózatot a mennyből, a mely ezt mondja vala: Fussatok ki
belőle én népem, hogy ne legyetek részesek az ő bűneiben, és ne kapjatok
az &ocirc; csapásaiból:

Mert az ő bűnei az égig hatottak, és megemlékezett az + Isten az ő
gonoszságairól.

Fizessetek úgy néki, a mint ő fizetett néktek, és kétszerrel
kettőztessétek meg néki az ő cselekedetei szerint; a mely pohárból
itatott, ugyanabból két annyit töltsetek néki.

A mennyire dicsőítette magát és dobzódott, annyi kínnal és gyászszal
fizessetek néki; mert ezt mondja az ő szívében: Úgy ülök, mint
királynéasszony, és nem vagyok özvegy, és semmi gyászt nem látok.

Ennekokáért egy nap jőnek ő reá az ő csapásai: a halál, a gyász és
az éhség; és tűzzel + égettetik meg; mert erős az Úr, az Isten, a ki
megbünteti őt.

És siratják őt, és jajgatnak ő rajta a föld királyai, a kik vele
paráználkodtak és dobzódtak, mikor az ő égésének füstjét látják,

Nagy távol állva az ő kínjától való félelem miatt, mondván: Jaj! jaj!
te nagy város, Babilon, te hatalmas város, hogy egy órában jött el
ítéleted!

A föld kalmárai is siratják és jajgatják őt, mert az ő árúikat immár
senki nem veszi;

Arany és ezüst, és drágakő és gyöngy, és gyolcs és bíbor, és selyem és
skárlátczikkeket; és minden thinfát és minden elefántcsontedényt, és
drágafából és rézből és vasból és márványkőből csinált minden edényt;

És fahajat és illatszereket, és kenetet és tömjént, és bort és olajat,
és zsemlyelisztet és gabonát, és barmokat és juhokat, és lovakat és
kocsikat, és rabokat és emberek lelkeit.

És a gyümölcs, a mit a te lelked kívánt, eltávozott tőled, és minden a
mi ínyes és pompás, eltávozott tőled, és többé azokat meg nem találod.

Ezeknek árosai, a kik meggazdagodtak ő tőle, távol állanak az ő kínjától
való félelem miatt, sírván és jajgatván.

És ezt mondván: Jaj! jaj! a nagy város, a mely öltözött gyolcsba és
bíborba és skarlátba, és megékesíttetett aranynyal, drágakövekkel és
gyöngyökkel; hogy elpusztult egy órában annyi gazdagság!

És minden hajósmester és a hajókon levők mind, a sokaság és az evezők,
és valakik a tengeren kereskednek, távol állának.

És kiáltának, látván az ő égésének füstjét, és ezt mondják vala: Mi
hasonló e nagy városhoz?

És port hányván az ő fejökre, kiáltának sírván és jajgatván, és ezt
mondván: Jaj! jaj! az a nagy város, a melyben meggazdagodott mindenki, a
kinek hajói voltak a tengeren, annak drágaságaiból, hogy elpusztult egy
órában!

Örülj ő rajta menny, és ti szent apostolok és próféták; mert az Isten
büntette meg őt érettetek való büntetéssel.

És egy erős angyal egy nagy malomkőhöz hasonló követ felvőn és a
tengerbe veté, ezt mondván: Ilyen módon nagy sebességgel vettetik el
Babilon, ama nagy város, és többé meg nem találtatik.

És hárfásoknak és muzsikásoknak, és síposoknak és trombitásoknak
szava te benned többé nem hallatik; és semmi mesterségnek mestere nem
találtatik többé te benned; és malomnak zúgása sem hallatik többé te
benned;

És szövétneknek világossága többé te benned nem fénylik; és vőlegénynek
és menyasszonynak szava sem hallatik többé te benned; mert a te
kalmáraid + valának a földnek fejedelmei; mert a te bűvöléseidtől
eltévelyedtek mind a népek.

És abban prófétáknak és szenteknek vére találtatott, és mindeneknek, a
kik megölettek a földön.

19. Fejezet

És ezek után hallám mintegy nagy sokaságnak nagy szavát az égben, a mely
ezt mondja vala: Aleluja! az idvesség és a dicsőség, és a tisztesség és
a hatalom az Úré, a mi Istenünké!

Mert igazak és igazságosak az ő ítéletei, és azt a nagy paráznát, a mely
a földet megrontotta az ő paráznaságával, elítélte, és megbosszúlta + az
ő szolgáinak vérét annak kezén.

És másodszor is mondának: Aleluja! és: Annak füstje felmegy örökkön
örökké.

És leborula a huszonnégy Vén és a négy lelkes állat, + és imádá az
Istent, a ki a királyiszékben ül vala, mondván: Ámen! Aleluja!

És a királyiszéktől szózat jöve ki, a mely ezt mondja vala: Dícsérjétek
a mi Istenünket mindnyájan ő szolgái, a kik félitek őt, kicsinyek és
nagyok!

És hallám mintegy nagy sokaság szavát, és mintegy sok vizek zúgását, és
mintegy erős mennydörgések szavát, mondván: Aleluja! mert uralkodik az
Úr, a mi Istenünk, a mindenható.

Örüljünk és örvendezzünk, és adjunk dicsőséget néki, mert eljött a
Bárány menyegzője, és az ő felesége elkészítette magát,

És adott annak, hogy felöltözzék tiszta és ragyogó fehér gyolcsba; mert
a fehér gyolcs a szenteknek igazságos cselekedetei.

És monda nékem: Írd meg: Boldogok azok, a kik a Bárány menyegzőjének
vacsorájára hivatalosak. És monda nékem: Ezek az Istennek igaz beszédei.

És leborulék annak lábai előtt, hogy imádjam őt, de monda nékem: Meglásd
, ne tedd; szolgatársad vagyok néked és a te atyádfiainak, a kiknél a
Jézus bizonyságtétele + van; Istent imádd, mert a Jézus bizonyságtétele
a prófétaság lelke.

És látám, hogy az ég megnyílt, és ímé vala egy fehér ló, és aki azon
ül vala, hivatik vala + Hívnek és Igaznak, és igazságosan ítél és
hadakozik.

És az ő szemei olyanok, mint a tűzláng; és az ő fején sok korona; az ő
neve fel vala írva, a mit senki nem tud, csak ő maga.

És vérrel hintett ruhába vala öltöztetve és a neve Isten ígéjének +
neveztetik.

És mennyei seregek követik vala őt fehér lovakon, fehér és tiszta
gyolcsba öltözve.

És az ő szájából éles kard jő vala ki, hogy azzal verje a pogányokat; és
ő fogja azokat + legeltetni vasvesszővel; és ő nyomja a mindenható Isten
haragja hevének borsajtóját.

És az ő ruháján és tomporán oda vala írva az ő neve: királyoknak
Királya, és uraknak Ura.

És láték egy angyalt állani a napban, és kiálta nagy szóval, mondván
minden madaraknak, a melyek repdesnek vala az égnek közepette: Jőjjetek
el, és gyűljetek egybe a nagy Istennek vacsorájára.

Hogy egyétek a királyok húsát, és vezérek húsát és hatalmasok húsát és
lovaknak és rajtok űlőknek húsát, és mindenkinek húsát, szabadokét és
szolgákét, és kicsinyekét és nagyokét.

És látám, hogy a fenevad és a föld királyai és az ő seregeik
egybegyűltek, hogy hadakozzanak az ellen, a ki a lovon ül vala és az ő
serege ellen.

És megfogaték a fenevad, és ő vele együtt a hamis próféta, + a ki a
csodákat tette ő előtte, a melyekkel elhitette azokat, a kik a fenevad
bélyegét felvették, és a kik imádták annak képét: ők ketten elevenen a
kénkővel égő tüzes tóba vettetének:

A többiek pedig megöletének a lovon űlőnek kardjával, a mely az ő
szájából jő vala ki; és a madarak mind + megelégedének azoknak húsával.

20. Fejezet

És láték egy angyalt leszállani a mennyből, a kinél vala a mélységnek
kulcsa, és egy nagy láncz a kezében.

És megfogá a sárkányt, azt a régi kígyót, a ki az ördög és Sátán, és
megkötözé azt ezer esztendőre.

És veté őt a mélységbe, és bezárá azt és bepecsételé ő felette, hogy
többé el ne hitesse a népeket, míg betelik az ezer esztendő azután el
kell néki oldoztatni egy kevés időre.

És láték királyiszékeket, és leülének azokra, és adaték nékik
ítélettétel; és látám azoknak lelkeit, a kiknek fejöket vették a Jézus
bizonyságtételéért + és az Isten beszédéért, és a kik nem imádták a
fenevadat, sem annak képét, és nem vették annak bélyegét homlokukra és
kezeikre; és éltek és uralkodtak ++ a Krisztussal ezer esztendeig.

A többi halottak pedig meg nem elevenedének, mígnem betelik az ezer
esztendő. Ez az első feltámadás.

Boldog és szent, a kinek része van az első feltámadásban: ezeken nincs
hatalma a második halálnak; hanem lesznek az Istennek és a + Krisztusnak
papjai, és uralkodnak ő vele ezer esztendeig.

És mikor eltelik az ezer esztendő, a Sátán eloldatik az ő fogságából.

És kimegy, hogy elhitesse a föld négy szegletén lévő népeket, a Gógot
és a Magógot, hogy egybegyűjtse + őket háborúra, a kiknek száma, mint a
tenger fövenye.

És feljövének a föld szélességére, és körülvevék a szentek táborát és a
szeretett várost; és Istentől a mennyből tűz szálla alá, és megemészté
azokat.

És az ördög, a ki elhitette őket, vetteték a tűz és kénkő tavába, a hol
van a fenevad és a hamis próféta; és kínoztatnak éjjel és nappal örökkön
örökké.

És láték egy nagy fehér királyiszéket, és a rajta űlőt, a kinek
tekintete elől eltűnék a föld és az ég, és helyök nem találtaték.

És látám a halottakat, nagyokat és kicsinyeket, állani az Isten előtt;
és könyvek nyittatának meg, majd egy más könyv nyittaték meg, a mely
+ az életnek könyve; és megítéltetének a halottak azokból, a mik a
könyvekbe voltak írva, az ő cselekedeteik szerint.

És a tenger kiadá a halottakat, a kik ő benne voltak; és a halál és a
pokol is kiadá a halottakat, a kik ő nálok voltak; és megítéltetének
mindnyájan az ő cselekedeteik szerint.

A pokol pedig és a halál vettetének a tűznek + tavába. Ez a második
halál, a tűznek tava.

És ha valaki nem találtatott beírva az élet könyvében, a tűznek tavába
vetteték.

21. Fejezet

Ezután láték új eget és új földet; mert az első ég és az első föld
elmúlt vala; és a tenger többé nem vala.

És én János látám a szent várost, az új Jeruzsálemet, a mely az Istentől
szálla alá a mennyből, elkészítve, mint egy férje számára + felékesített
menyasszony.

És hallék nagy szózatot, a mely ezt mondja vala az égből: Ímé az Isten
sátora az emberekkel van, és velök lakozik, és azok az ő népei lesznek,
és maga az Isten lesz velök, az ő Istenök.

És az Isten eltöröl minden könyet az ő szemeikről; és a halál + nem lesz
többé sem gyász, sem kiáltás, sem fájdalom nem lesz többé, mert az elsők
elmúltak.

És monda az, a ki a királyiszéken ül vala: Ímé mindent újjá + teszek. És
monda nékem: Írd meg, mert e beszédek hívek és igazak.

És monda nékem: Meglett. Én vagyok az Alfa + és az Omega, a kezdet és a
vég. Én a szomjazónak adok az élet ++ vizének forrásából ingyen.

A ki győz, örökségül nyer mindent; és annak Istene leszek, és az fiam
lesz nékem.

A gyáváknak pedig és hitetleneknek, és útálatosoknak és gyilkosoknak, és
paráznáknak és bűbájosoknak, és bálványimádóknak és minden hazugoknak,
azoknak része a tűzzel és kénkővel égő tóban lesz, a mi a második +
halál.

És jöve hozzám egy a hét angyal közül, a kinél a hét utolsó csapással
telt hét pohár vala, és szóla nékem, mondván: Jer, megmutatom néked a
menyasszonyt, a + Bárány feleségét.

És elvive engem lélekben egy nagy és magas hegyre és megmutatá nékem
azt a nagy várost, a szent Jeruzsálemet, a mely Istentől szállott alá a
mennyből.

Benne vala az Isten dicsősége; és annak világossága hasonló vala a
legdrágább kőhöz, úgymint kristálytiszta jáspis kőhöz;

És nagy és magas kőfala vala, tizenkét kapuja, és a kapukon tizenkét
angyal, és felírott nevek, a melyek az Izráel fiai tizenkét törzsének
nevei:

Napkeletről három kapu; északról három kapu; délről három kapu:
napnyugotról három kapu.

És a város kőfalának tizenkét alapja vala, és azokon a Bárány tizenkét
apostolának + nevei.

A ki pedig én velem beszéle, annál vala egy arany vessző, hogy megmérje
a várost, és annak kapuit és kőfalát.

És a város négyszögben fekszik, és a hossza annyi, mint a szélessége. És
megméré a várost a vesszővel tizenkétezer futamatnyira: annak hosszúsága
és szélessége és magassága egyenlő.

És megméré annak kőfalát száznegyvennégy singre, ember mértékével, azaz
angyaléval.

És kőfalának rakása jáspisból vala; a város pedig tiszta arany, tiszta
üveghez hasonló.

És a város kőfalának alapjai ékesítve valának mindenféle drágakövekkel.
Az első alap jáspis; a második zafir; a harmadik kálczédon; a negyedik
smaragd;

Az ötödik sárdonix; a hatodik sárdius; a hetedik krizolitus; a
nyolczadik berillus; a kilenczedik topáz; a tizedik krisopráz; a
tizenegyedik jáczint; a tizenkettedik amethist.

A tizenkét kapu pedig tizenkét gyöngy; minden egyes kapu egy-egy
gyöngyből vala; és a város utczája tiszta arany, olyan mint az átlátszó
üveg.

És templomot nem láttam abban: mert az Úr, a mindenható Isten annak
temploma, és a Bárány.

És a városnak nincs szüksége a napra, sem a holdra, hogy világítsanak
benne; mert az Isten dicsősége megvilágosította azt, és annak szövétneke
a Bárány.

És a pogányok, a kik megtartatnak, annak világosságában járnak; és a
föld királyai az ő dicsőségöket és tisztességöket abba viszik.

És annak kapui be nem záratnak nappal (+ éjszaka ugyanis ott nem lesz);

És a pogányok dicsőségét és tisztességét abba viszik.

És nem megy abba be semmi tisztátalan, sem a ki útálatosságot és
hazugságot cselekszik, hanem csak a kik beírattak az + élet könyvébe, a
mely a Bárányé.

22. Fejezet

És megmutatá nékem az élet vizének tiszta folyóját, a mely ragyogó vala,
mint a kristály, az Istennek és a Báránynak királyiszékéből jővén ki

Az ő utczájának közepén. És a folyóvízen innen és túl életnek fája
vala, mely tizenkét gyümölcsöt terem vala, minden hónapban meghozván
gyümölcsét; és levelei + a pogányok gyógyítására valók.

És semmi elátkozott nem lesz többé és az Istennek és a Báránynak
királyiszéke benne lesz; és ő szolgái szolgálnak néki;

És látják az ő orczáját; és az ő neve + homlokukon lesz.

És ott éjszaka nem lesz; és nem lesz szükségök szövétnekre és
napvilágra; mert az Úr Isten világosítja meg őket, és országolnak
örökkön örökké.

És monda nékem: E beszédek hívek és igazak: és az Úr, a szent próféták
Istene bocsátotta el az ő angyalát, hogy + megmutassa az ő szolgáinak
azokat, a miknek meg kell lenni hamar.

Ímé eljövök hamar. Boldog, a ki megtartja e könyv + prófétálásának
beszédeit.

És én János vagyok az, a ki ezeket hallottam és láttam: és mikor
hallottam és láttam, leborulék az angyal lábai előtt, hogy őt imádjam, a
ki nékem ezeket megmutatta vala.

Az pedig monda nékem: Meglásd, ne tedd; mert szolgatársad vagyok néked,
és a te atyádfiainak a prófétáknak, és azoknak, a kik megtartják e
könyvnek beszédeit. Az Istent imádd.

Azután monda nékem: Be ne pecsételd e könyv prófétálásának beszédeit,
mert az idő + közel van.

A ki igazságtalan, legyen igazságtalan ezután is; és a ki fertelmes,
legyen fertelmes ezután is; és a ki igaz, legyen igaz ezután is; és a ki
szent, szenteltessék meg ezután is.

És ímé hamar eljövök; és az én jutalmam velem van, hogy megfizessek
mindenkinek, a mint az ő cselekedete lesz. +

Én vagyok az Alfa és az Omega, a kezdet és a vég, az első + és utolsó.

Boldogok, a kik megtartják az ő parancsolatait, hogy joguk legyen az
életnek fájához, és bemehessenek a kapukon + a városba.

De kinn maradnak az ebek és a bűbájosok, és a paráznák és a gyilkosok,
és a bálványimádók és mind a ki szereti és szólja a hazugságot.

Én Jézus küldöttem az én angyalomat, hogy ezekről bizonyságot tegyen
néktek a gyülekezetekben. Én vagyok Dávidnak ama gyökere + és ága: ama
fényes és hajnali csillag.

És a Lélek és a menyasszony ezt mondják: Jövel! És a ki hallja, ezt
mondja: Jövel! És a ki szomjúhozik, jőjjön el; és a ki akarja, vegye az
élet vizét ingyen.

Bizonyságot teszek pedig mindenkinek, a ki e könyv prófétálásának
beszédeit hallja: Hogy ha valaki ezekhez hozzá tesz, e könyvben megírt
csapásokat veti Isten arra;

És ha valaki elvesz e prófétálás könyvének beszédeiből, az Isten annak
részét eltörli az élet könyvéből, és a szent + városból, és azokból, a
mik e könyvben megírattak.

Ezt mondja, a ki ezekről bizonyságot tesz: Bizony hamar eljövök. Ámen,
bizony jövel Uram Jézus!

A mi Urunk Jézus Krisztusnak kegyelme legyen mindnyájan ti veletek.
Ámen.