Aranyi László:
Újföld

Tudományos-fantasztikus regény

1988. - Szentes

„Aki nem ismeri meg a múltját, annak nem lesz jövője.”

Előzmények

A pusztulást hozó üstökösnek kalandos előtörténete volt. Kezdetben parányi, jelentéktelen részecskeként sodródott egy intersztelláris por- és gázfelhőben a véletlen és a fizikai erők törvényeinek engedelmeskedve, mígnem egy közeli szupernóva-robbanás táguló gömbhéja hullámfrontot indítva el a felhőben, csillagok születését váltotta ki. A folyamat megindulását a kavargó, örvénylő forgatagban sűrűsödések felbukkanása jelezte. Ezek eleinte lomhán, mint lusta óriás, majd egyre gyorsabb forgásba lendültek, miközben mind több és több anyagot igyekeztek elragadni környezetüktől. A növekvő sebességű örvénylés következtében kezdeti gömbformájuk átalakult előbb ellipszoiddá, később lapos koronggá. Központjaikban az anyagkoncentrációk csillagkezdeményekké fejlődtek.
Egyikükről, a belsejében meg-meginduló magfúziós reakciók körüli időszakban, a sebes tengelykörüli forgás és az energiatermelés lökésszerűen induló folyamatai három anyaggyűrűt választottak le. Ezekből jöttek létre a Föld- és Jupiter-típusú, valamint az üstökösszerű égitestek. Az energiatermelés stabilizálódott, új csillag fénylett fel az égen. A Nap.
A részecske pályája a fiatal égitesttől a legtávolabb elterülő, legszélesebb gyűrűben záródott. A hozzá hasonló, és a nálánál is kisebb parányokkal való gyakori ütközések során mérete megnövekedett. A Naprendszeren átvonuló csillagközi felhőkből is fogott be anyagot. Ezalatt a kozmoszban újabb szupernóvák gyúltak fel, bolygórendszerek semmisültek meg, itt-ott a molekulák életté szerveződtek. A csírából hosszú évmilliárdok elteltével tekintélyes méretű üstökös lett. Felszínét barázdák szántották fel, kráterek csúfították el olyan mélyen, hogy azt már a legutóbbi csillagközi porfelhőből származó anyag vastag takarója sem tudta eltüntetni. 
A Nap családja is gyarapodott. A távoli világűrből előbukkanó vörös törpecsillag állt körülötte hosszan elnyúló ellipszispályára a maga öt bolygójával, mintegy 26 millió éves keringési periódussal. Ez az égitest később, nagyon találóan, a Nemezis nevet kapta. Égi mozgása során keresztezte az Oort-féle felhőt, gravitációs terével megbolygatva az abban keringő üstökösöket és kisebb testeket, tömegesen zúdítva őket a Naprendszer belső térségei felé, kozmikus katasztrófák sorozatát váltva ki. A hajdanvolt kozmikus parányt is kibillentette egyensúlyi helyzetéből, és az, egy kisebb csoport tagjaként, mind sebesebben haladt a Nap irányába.

Az üstökös halála
A Naprendszer fejlődése során, az égitestekké össze nem állt, vagy ezek elporladásából keletkezett anyag a Nap körül három nagy övezetbe összpontosult. A legkülső mintegy 100 milliárd km távolságban fonta körül a sárga törpét. Porszemekre fagyott gázok és különböző molekulák alkották, melyek szikrázva hirdették a Nap tüzének erejét. Mint fénylő glória tündökölt e parányi részecskék összessége; szüntelenül lüktetve és sziporkázva.
Ahogy egyre jobban közeledett a belső térségek felé, egyik üstökösszerű bolygó pályáját a másik után metszette. Ezek az égitestek tulajdonságaik és viselkedésük alapján kapták ezt a megjelölést. Mozgásuk az ekliptikával nagy szöget zárt be, napközel és naptávol pontjuk között hatalmas különbség volt. Légkörük is - ennek megfelelően - szinte teljesen kifagyott, vagy pedig hosszú uszályként nyúlt el a planéta Nappal átellenes oldalán.
Nagyjából 20 milliárd km-re a Naptól újabb gyűrű következett, ez azonban már korántsem volt olyan szabályos, mint az előző, ugyanis a hatalmas gázóriások és a Nibiru, perturbáló hatása miatt folytonossága felszakadozott, s ráadásul a bolygórendszer síkjából kiemelkedően foszlányok töredeztek le róla. Itt már nagyobb kozmikus darabok is fellelhetők voltak, egészen a néhány méteres nagyságig. Az egyik ilyen anyagcsomón keresztülhaladva az azt felépítő szikladarabok közül néhány a felszínébe csapódott - tovább karistolva azt.
A Jupiter közelében, a gázóriás gravitációs terében megváltozott mozgásának iránya: ekkor vált a belső térségek végleges foglyává. Ezzel egy időben felszíne bizseregni kezdett, gázok párologtak el róla. Ez a tevékenység erősödött, később már szabályos kitörésekre is sor került. A kitörések heves robbanásokig fokozódtak. 
Légköre született. 
A napszél sugárnyomásának ereje a felszabaduló anyagot csóvába rendezte, mely a négy belső bolygó pályáján átnyúlva az égbolt legpazarabb látványosságát hozta létre.
Ez a jelenség több százszor megismétlődött, a napközelségtől függően hol hevesebben, hol lanyhábban. Az újra és újra lejátszódó légkörfejlesztésbe az üstökös anyaga mindegyre megfogyatkozott, egymás után vesztette el azokat a porhéjakat, melyek még az Oort-felhőben rakódtak rá. Kisebb darabok is leváltak róla, ezek egy darabig közel haladtak hozzá, majd elenyésztek.
Felszíne csontkeményre égett az idők folyamán, s most már csak mint egy amorf, fekete, hatalmas sziklaóriás rótta köreit.
A Jupiter-holdak szerencsétlen együttállása miatt pályája kis mértékben módosult. Ez az apró változás elég volt ahhoz, hogy sokkal közelebb haladjon el a Nap izzó felszíne fölött, mint eddigi története folyamán bármikor. A távolság egészen minimálisa zsugorodott az életadó csillag és az egykoron káprázatos fényű üstökös torz maradványa között. Testét protubelancia nyaldosta, s fürge gömbvillámok lebegték körül. A hatalmas tömeg gravitációs vonzása további pályaváltoztatásra kényszerítette, s egyenesen a Föld felé lendült. A Hold mellett elszáguldva bár csak néhány tizedfokkal tért oldalra, de ez pont elég volt ahhoz, hogy a Földbe csapódjon. Sorsa megpecsételődött.
Alant egy civilizációé is.
Az Atlanti-óceánban elnyúló vulkanikus szigetek tudósai észlelték közeledését. Töménytelen számítást végestek a kozmikus találkozó lezajlására vonatkozóan, s ezekből az derült ki, hogy a közelgő égitest a Föld felszínét néhány kilométerre megközelítve továbbszáguld az űrben. Az is kiderült, ha csak egy százaléknyival is alábecsülik a tömegét, az összeütközés már elkerülhetetlen. Ilyen értelmű vizsgálatok elvégzése után az esetleges becsapódási helyként a Csendes-óceán egy pontját jelölték meg. Az égitest átmérőjét 12 km-re becsülték. 
Teljes precizitással láttak neki a véletlenszerűen bekövetkezhető katasztrófa elhárításának. Küldötteik felkeresték a legveszélyeztetettebbek vélt tájakon élő népeket, s figyelmeztették őket a közelgő veszélyre: húzódjanak a hegyekbe, vigyék magukkal állataikat, reményeiket az élet újrakezdéséhez, mert várhatóan az 1000 méter magas árhullám ereje bőven elegendő arra, hogy mindent megsemmisítsen, amit csak emberkéz alkotott.
Ez a tevékenységük kizárólag szűk körökre korlátozódhatott, ugyanis a Földön ekkor már voltak olyan sűrűn lakott területek is, ahonnan a kitelepülést egyszerűen képtelenség lett volna megoldani. Ezeknek a próbálkozásoknak egy más jellegű akadály is útját állta. Az evező nélküli hajókon és repülőgépeken érkező atlantisziak hatalmas termete gyakran riadalmat váltott ki, s a lakosság hanyatt-homlok elmenekült, lehetetlenné téve bárminemű kommunikációt. Az eldugott, távoli szigeteken élőknek, jobb híján, bárkaépítést tanácsoltak.
Akiket végül sikerült meggyőzni az elvándorlásról, csak hosszadalmas rábeszélés eredményeként cselekedtek ekként. Jégkorszak dúlt a Földön, s nagy nehézséget okozott olyan vidékek felkutatása, melyek az adott időn belül elérhetők, s a túlélésre maximális biztosítékot nyújtanak. A jégsapkák és a gleccserek hatalmas szárazföldeket foglaltak el, nagymértékben csökkentve a szóba jöhető helyek számát.
A becsapódás utólagos körülményeire is gondolni kellett. A majdan lejátszódó események milyensége, lefolyása, csak becslések tárgya volt. A fő cél az elsődleges hatások: a szökőár, a nyomás- és hőhullám borzasztó erejének minél kisebb veszteség árán történő átvészelése lehetett mindössze. Az idő rövidsége matt a későbbi bajokra nem lehetett megfelelően felkészülni. A rendelkezése álló korlátozott számú technikai berendezést figyelembe véve ez sem volt jelentéktelen dolog.
Atlantisz népessége akkoriban néhány milliót tett ki. A fejlődéssel párhuzamosan a fejlődésbe vetett hit is nőtt. Magas szintű műszaki technikájuk eredményeit tükrözték a több fényévre előretolt bázisaik. Minél több akadályt sikerült legyőzniük, annál inkább beléjük vésődött saját sérthetetlenségükbe vetett hitük.
Az összes égi vándort lajstromba vették, s rendszeresen követték pályájának néhány szakaszán, mely nem távolodott messzebb a Neptunnál. Valamivel azonban ős sem bírtak megbirkózni: a véletlennel. Egy égitest mozgását meghatározni a Nap sűrű légkörén való keresztülhaladása után, még nekik is, nagy pontossággal, lehetetlen volt. A fekete, alaktalan valamivé degradálódott, egykor ragyogó fényű üstökösmag úti célját képtelenek voltak megváltoztatni.
A saját biztonságukra is gondolniuk kellett. A Föld körül keringő űrállomások főként tudományos munkák elvégzésére készültek, minimális személyzet dolgozott rajtuk, kevés bővítési lehetőséggel. Bár a marsi telepek sokkal nagyobbak voltak, elsősorban kutatóbázisokként működtek, s azt igyekeztek felderíteni, milyen módon lehetne a Mars köré állandó légkört vonni, az örökké fagyott felszínen létezhetne-e, s ha igen, milyen jellegű, magasabb rendű növényi élet.
A terjeszkedés a túlélés reményében történt: minél messzebb helyezkednek el egy civilizáció csoportjai a térben, annál jobban az esélyeik egy váratlan katasztrófa bekövetkezésekor a fennmaradásra. Ebben a szellemben vetették meg lábukat a Nemezis második bolygóján, a Vörös Virágokon is. Nevét, az égitestet uraló vöröses derengésről kapta, amit az itt-lakók hamar megszoktak, szemük könnyen alkalmazkodott hozzá. Segítséget tőlük sem várhattak, hiszen rádiójelzéseiknek másfél évig kellett volna utazniuk, mielőtt ott felfogják, az üstökösmaggal való találkozásig pedig már csak néhány hónap volt hátra. Egyéb kommunikációt technikák alkalmazása, szintén az idő rövidsége miatt, lehetetlen volt.
A főbb városok körül hatalmas falakat emeltek. A talajba óvóhelyek szövevényes hálózatát építették ki, ezeket megpróbálták úgy-ahogy kényelmesen berendezni. Az évezredek alatt összegyűjtött tudást szintén védett helyre kellett szállítani, erre a célra a legmegfelelőbbnek az űrállomások ígérkeztek. A Föld és a Hold gravitációs semleges pontjaiba vezérelt űrobjektumok mindaddig pályán maradnak, amíg a Föld-Hold rendszer létezik. Erre pedig legalább néhány millió év még biztos áll. A műalkotásaik azon részéről is gondoskodniuk kellett, melyek egyáltalán mozdíthatóak voltak, ezeket szintén a földalatti folyosókban helyezték el. A szigetek lakóinak csak töredékét tudták elszállítani, repülőik és hajóik főként a tudományos kutatásokat szolgálták, s nem a közlekedést. Az üstökösmag eltérítésének vagy megsemmisítésének megkísérlését, megfelelő kozmikus rendszer kiépítettsége nélkül és az idő rövidsége miatt, el kellett vetniük.

Az összeütközés
A nap egyre baljósabban közeledett. A csillagászok a Földön és az égen is a közeledő objektumot követték szüntelen műszereikkel. Az űrállomásokat magasabb pályára vezérelték, bár sokkal nagyobb biztonságot ez sem nyújtott számukra, mégis minden elérhetőt megkíséreltek a károk csökkentésére. A kozmikus találkozó pontos lezajlását csak az üstökösmag Hold melletti elhaladása után tudták meghatározni, addig csak becslésekre szorítkozhattak, még akkor is, ha ezek értéke mind jobban megközelítette a valós adatokat. A bizonyosság megszerzése után a cselekvésre mindössze 12 óra maradt.
Lázad igyekezettel próbáltak minél védettebb helyeket felkutatni, s eközben sajnos az is gyakran megtörtént, hogy egyes rakományokat ide-oda szállítottak, feleslegesen pazarolva az egyre drágább időt, hiábavalóan lefoglalva az amúgy is szerény járműkészletet. Ezek az apró, pici zavarok idegeskedésekhez vezettek, az idegeskedések nyomán egyre inkább kezdte felütni fejét a félelem. A figyelem is ki-kihagyott, s ez emberi összeütközések forrásává vált, az egyébként nyugodt és magabiztos atlantisziak között. A riadalmat a tehetetlenség mindinkább nyomasztó terhe is fokozta. A tökéletességek megközelítő társadalmi-, gazdasági rendszer összhangjában gondok mutatkoztak. Beláthatóvá vált, hogy a felépített falak csak vajmi kevés menedéket nyújthatnak az ár ellen, inkább szimbólumok, mint komolyabb számításba jöhető védelmi eszközök. A szigetek mélyébe lenyúló óvóhelyek pillanatok alatt egérfogókká válhatnak, ha az óceán felél érkező törmelék túl vastagon, borítaná be a kijáratokat. Bár a földalatti folyosókból nyíló raktárakban szinte kimeríthetetlen energiaforrással ellátott hatalmas erőgépeket is elhelyeztek, de mi történik, ha az esetleges összeütközés nyomán minden bizonnyal bekövetkező földregésekkor ezek is megsérülnek?
A kételyek ellenére a lakosság túlnyomórészt a szigeteken maradt, s nem is igen akart elvándorolni, bízva saját maguk és gépeik erejében, de nem utolsó sorban a szerencséjükben.
Néhányan, dacolva a józan ésszel, tengerre szálltak, hajóval, csónakokkal tengeralattjárókkal, ki mivel rendelkezett, vagy kinek mit sikerült megkaparintania. Megkíséreltek partot érni valahol Európában, Afrikában, vagy Amerikában, annak tudatában, hogy a hátralévő szűkös idő miatt biztos helyre nemigen tudnak elvergődni. Ezekért a járműveként szabályos közelharc folyt. Elegendő élelmiszert sem sikerült a fedélzetre juttatni, mert már korábban elhelyezték az óvóhelyek raktáraiban.
A megváltoztathatatlan elleni dühödt lázadás érzése általánossá vált. Az űrállomások fedélzetén élő kutatóknak végig kellett nézniük ezeket a drámai napokat. Szinte mindannyiuknak volt odalent hozzátartozója, barátja, kedvese. 
A végső felismerés híre valóságos bombaként robbant. Az üstökösmagra vonatkozó tömegbecslések tévesnek bizonyultak, sebessége a várt értéknél jobban megnövekedett, s ennek mértékéből azonnal kiderült, az összeütközés ténylegesen be fog következni, a csapás pedig Atlantisz szigeteit sújtja.
 Ezt már néhányan korábban is megérezték.
A még le nem szerelt földi távcsövek egészen apró részleteket mutattak ki felszínén. Emellett pontosan behatárolták alakját, meghatározták összetételét, tömegét, átmérőjét. Ezek a mérések jelen helyzetben teljesen értelmetlenek voltak.
A hosszú bizonytalanság után a vég bizonyossága különösen hatott. A korábban elszabadult pokol lassan lecsendesedett. A kikötőkben az egymást marcangoló, egy-egy hajóért élethalálharcot vívó emberek barátokká váltak. A jajveszékelést csend követte. A szigetek legmonumentálisabb vulkánjának baljóssága fenségességgé emelkedett. A szerteszét heverő holttesteket eltemették. Egy páran még most is a menekülésre gondolva, úszva próbálták elérni a legközelebbi kontinens partjait. Esélyük egyenlő volt a nullával.
Alkonyodott. A főváros lakosságának túlnyomó része a központi téren gyűlt össze. Az ismerősök, együvé tartozók, csoportokat alkottak, tüzeket gyújtottak, hogy utolsó közös vacsorájukat így, ősi módon, a lángot körülülve fogyasszák el.
Lassan az est is leszállt. Itt-ott énekszó kezdett felhangzani, majd az egész nép egyetlen hatalmas kórussá vált. A dal róluk, tetteikről, eredményeikről, történelmükről szólt.
Atlantisz szigetvilágának legutolsó szárazföldi összeköttetése Afrikával mintegy 3 millió éve szakad meg a kőzetlemezek szüntelen töredezése és összetapadása folytán. A köztük lévő tengerszoros a legkeskenyebb pontján is 100 km-re szélesedett. Már a szétválás előtt emberfélék ütötték fel itt tanyájukat. A Földön a tűz jelentősége és szerepe ezidőtájt már legalább egymillió éve ismert volt. Az itt letelepedett emberősök teljesen elszigetelt fejlődési útra léptek. A szigetek térségében két jelentős törésvonal is keresztülhúzódott, s az ezek mentén szinte mindennaposan kipattanó földrengések elűzték a nagyobb testű ragadozókat, a kisebbek viszont nem jelentettek veszélyt az ott élők számára. A bő csapadék és a rendszeresen ismétlődő vulkánkitörések kitűnő minőségű, gazdagon termő talajt biztosítottak. Ezek a körülmények együttesen jelentős szerepet játszottak, mondhatni bizonyos mértékben meghatározták, további fejlődésüket. 
Az évezredek során az itt élők testmagassága megnövekedett, túllépte a két métert, ezzel párhuzamosan kitolódott felnőtt koruk elérésének ideje is, ami az átlagos életkoruk meghosszabbodása követett. A természet jótéteményeként az egyénnek több idő állt rendelkezésére tapasztalatok gyűjtésére, s ezáltal bölcsebbé válhatott. Különös módon, a szaporaság bármilyen más, ismert népességgel ellentétben nem növekedett, hanem csökkent. A társadalmi fejlődés alacsony létszám mellett ment végbe.
A civilizálódás üteme a Földön ekkor élt többi emberőshöz képest, evolúciós mértékkel mérve, jelentősen gyorsabb volt, ez abból a körülményből adódott, hogy energiájukat nem kellett a mindennapos létért folyatott harcra pazarolni.
Atlantisz lakóinak az éghajlatszeszélyeivel sem kellett megküzdeniük. Az egymást követő jégkorszakok és felmelegedések szélsőséges hatásait jótékonyan kiegyenlítette a Golf-áram közreműködése. A fennmaradás biztonsága céljaikat is módosította: a Föld meghódítása és leigázása helyett annak megismerését tűzték ki céljuknak.
Kezdetben barlangokban laktak, majd felismerték, hogy a környezetükben nagy mennyiségben fellelhető mészkő és vulkáni tufa egyaránt kitűnően alkalmasak arra, hogy valami hasonlót készítsenek két kezük munkájával. Erre a tevékenységre ösztönözte őket a lakható barlangok véges száma, s ha lassan is, az egyre növekvő népesség.
A tűz mind szélesebb körű használata során csodálkozva tapasztalták: egyes anyagok hő hatására megkeményednek. Ezt a tapasztalati tényt később tudatosan alkalmazták, megszületett a kiégetés technikája. Ennek mintegy melléktermékeként a fémolvasztás is. Lehetővé vált a törékeny csont-, fa-, és kőeszközök sokkal tartósabb, erősebb szerszámokkal való pótlása. A sérülékeny tutajokat, ladikokat, masszív, fémtestű hajók váltották fel. Új tudományágak születtek.
Bolygónk egészét beutazták, felderítették, amerre ez lehetséges volt. A hajlandóknak mutatkozó népekkel felvették a kapcsolatot, ismereteiket megosztották velük, kereskedelmet folytattak.
A technika korszerűsödése rohamléptekkel haladt előre. Megalkották első repülőgépeiket, űrhajóikat, előőrseik megjelentek a Föld körül, a Marson és a Nemezis második bolygóján is. Mesterséges égitesteik figyelték az időjárást, valamint a termés alakulását. Biológiai ismereteik szintén magas szintre tökéletesedtek. Géntechnikai manipulációkkal képesek voltak leárnyékolni az emberi DNS-ben a leépülésért- és a halálért felelős szakaszokat. Ez a bravúr újabb szédítő távlatokat nyitott: lehetővé vált az ezeréves életkor elérése.
A sok-sok eredmény, mely zökkenőmentes fejlődésük következményeként létrejött, egyre inkább elbizakodottá tette őket. A tudomány mindenek felett állóságába vetett hit a sérthetetlenség hamis teóriáját fogalmazta meg bennük. Bár egy vírusos betegség a nem is olyan távoli múltban megtizedelte őket, ezt a körülményt csak véletlen kisiklásnak tekintették, azokat pedig, akik ebben figyelmeztető jelet láttak, s azt tartották: ilyen eszmének nem volt és soha nem is lesz realitása - elnyomták. A kételkedők sorait nagyobbrészt pesszimisták alkották, s ez a momentum nagyban hozzájárult az óvatosságra intő hangulat kialakulásának elkerülésében. 
A tragédia utolsó felvonása nem sokkal éjfél előtt játszódott le. A Hold a Nap és a Föld között helyezkedett el. Gravitációs terében töredékfoknyival tért csak el a retrográd keringésű üstökösmag pályája a számítottól. 
Ragyogó csillagfényes éjszaka következett. Az égbolt sziporkázó gyémántkristályai szórták sugarukat a lentiekre. A légkörben a világűr távoli részéről érkező vándorok fejezték be életüket egy-egy rövid felvillanás kíséretében. A nagyobbak által keltett derengő fénycsík másodpercekig kivehető volt. A Perszeidák-meteorraj tagjai fogyatkoztak meg kiválásukkal.
Augusztus idusának utolsó órái következtek. Atlantisz szigeteire sötétség borult. Eloltották a tüzeket, lehúzódtak a mélyben kiépített óvóhelyekre. Tökéletes csend honolt. A tücskök sem ciripeltek, a tavak környéke is néma volt: a békák beszüntették harsogó lármával megtartott esti koncertjüket. A mezők felett sem rikoltoztak a homály érkeztével felélénkülő madarak. Mintha valamennyien megéreztek volna valamit a közeledő veszélyből.
Az emberek közül senki sem tudta nyugovóra hajtani a fejét.
Mindenki ébren volt, s szíve mélyén még halványan pislogott a reménység utolsó szikrája. Bátorságtól, vakmerőségtől, kíváncsiságtól, vagy ki tudja milyen okból vezérelve, néhányan a hatalmas fákkal és monumentális műalkotásokkal övezett főtéren gyűltek össze, s várták ennek az egész rémálomnak a végét.
 A nyugati égen mintha megmoccant volna valami. Onnan sejtették, mintsem látták a változást, hogy az említet irányban egyik-másik csillag fénye el-eltűnt egy szemvillanásnyi időre. Egyikük suttogva megszólalt, de ebben a kézzelfogható hallgatásban menydörgésszerűen hatottak szavai:
- Beteljesedett?...
Az üstökösmag haladási irányába eső égi lámpások mind határozottabban és hosszantartóbban tűntek el. A közelgő súlyos tömeg mintegy a figyelőkre nehezedett. A légkör óceánjának határához érve egy pillanatra kigyulladt, majd tétován megszűnt a fénye, hogy aztán a másodperc töredéke alatt szemet kápráztató, izzó-vakító lángtengernek adja át helyét. A tűzgolyó a napnál erősebb világosságot árasztott. 
Még egyszer, utoljára, egymásra tekintettek. 
Apró darabok szakadtak le az üstökösmagról, ezek más-más irányokba peregve-forogva, szétfröccsenve képezték részét ennek a halálos látványosságnak. Az üstökösmag pályája mentén, az égbolton keresztülhúzódva, mint bíborvörös lángpallos ragyogott az atmoszféra.
Az ütközésbe az egész Föld beleremegett. A becsapódásra a szigetek északi, legvulkanikusabb területén került sor. Ereje olvadáspont fölé hevítette a talajt, mely a gigászi pörölycsapástól több kilométeres magasságba fröccsent fel. 
Gondolatnyi idő alatt pusztult el minden élő, és minden, amit élő alkotott.
A plazmává alakult levegőből lökéshullám-frontok indultak szerte, körkörösen. A legeslegnagyobb szélnél is sokkal sebesebben száguldó fal további légrétegeket tornyozott fel maga előtt. Az Atlanti-óceán felett északra és délre szabad volt az útja. Az északi vidékek jégpajzsai forró vízbe dobott jégkocka módjára olvadtak el szempillantás alatt.
 Keleten és nyugaton a lökéshullámok a környező kontinenseket ostromolták. A tűzfelhő haladása közben felkavarta és örvénylő tölcsérekbe kényszerítette az óceánok vizét. Hatalmas tornádók alakultak ki, majd söpörtek végig a partvonalakon - rettenetes pusztításokat okozva, míg el nem enyészett energiájuk - a kontinensek mélyén elnyúló magasra törő hegyláncok csillapítóhatása révén; a vákuumhatás miatt azonban e területek mögött is hatalmas károk keletkeztek.
A totális megsemmisülés övezete mintegy 3000 km átmérőjű területre terjedt. 
A robbanás hangja többször körberohanta a Földet. A becsapódástól legtávolabbi pontokon először halk, mély, majd egyre erősödő morgást lehetett hallani, aztán mintha ágyút sütöttek volna el, a fájdalmasságig fokozódott a robaj, majd elhalt, hogy újra csendes dübörgésnek adja át a helyét.
A becsapódás környékéről kivágódó szikladarabok még több ezer kilométerre is tüzeket gyújtottak. A légkörbe nagy mennyiségű por és korom került, s mennyisége fokozatosan növekedett.
A keletkezett kráter átmérője a fő sziget negyedrészét is kitette. Sáncfalai több száz méteres magasságig törtek. Belsejében még hetek multával is izzó anyag füstölgött szüntelenül. 
Atlantisz legnagyobb vulkánjának gyomrában, a magma kamrájában, a láva méltóságteljesen, lomha mozgásba lendült. Évszázadok óta pihent már a vulkán, és senki sem gondolt arra, hogy valaha még egyszer működni fog. Most ismét az ő ideje következett. Mint nyújtózó óriás próbálgatta erejét, apró földrengések jelentették tevékenységének megindulását.
Jó néhány nap eltelt, mire a helyzet valamelyest kezdett áttekinthetővé válni. A szórványosan fellobbanó, majd lángtengerré váló tüzeket megfékezték az útjukat keresztező folyók, a hő hatására a hóval borított hegycsúcsokról, valamint a megolvadt gleccserekről aláhúzódó víz, és a katasztrófa után néhány órával szemerkélni kezdő, később szakadó eső. A csapadék a lefolyástalan területeken összegyűlt, a kimosott koromtól, portól, fekete színű, hatalmas tavakat alkotott.
Az Atlantisz szigetein felszaporodott állóvizek tartalma a felszínt szabdaló repedéseken keresztül lassan a mélybe kezdett szivárogni.
A vulkanikus hegyből füstoszlopok szálltak fel, melyek egy-egy talajremegéskor pamacsokká szakadoztak, mintha pipázott volna. A kalderát porfelhők is elhagyták, s később a környékre ülepedve, tovább csökkentették az amúgy sem túl nagy látástávolságot.
A szigetvilágdéli részén, ahol a felszín, s a mély viszonylag épségben maradt, előbb egy, majd még néhány vakondtúrás-szerű földkupac emelkedett ki a talajból. Ezzel egy időben, a levegőben narancssárga, forgószárnyas repülőgépek jelentek meg, s kezdtek el mélyrepülésben körözni. Egyikük megpillanthatta valamelyik halmot, mert társainak jelzésként megbillentette gépe szárnyát, azonnal megkezdve a leszállást.
A landolást követően a másodpilóta sebesen kiugrott a gépből, a saras földön rögtön térdig süllyedt a lába, s így, félig előrehajolva, dacolva a szélviharral és az elmocsarasodott talajjal elindult a legközelebbi földtúrás felé. A halom ezalatt tovább növekedett, tetején megjelentek egy óriási gép hatalmas ásókarjai, szorosan a nyomában egy szurtos, maszatos emberfej. Homlokán rászáradt vér hagyott foltot.
E repülőgép zaját túlharsogta az egybemosódó égzengés. A másodpilótának üvöltenie kellett a föld alól érkezett fülébe, hogy az meghalljon valamit:
- Hányan maradtatok?...
- Talán százan…
- Asszonyok, gyerekek!?...
- Összesen… - a megviselt, agyonvirrasztott ember szeme sarkából könnyek kezdtek végigfolyni lassan arcán. A cseppek hamar feloldódtak a záporozó, szurokfekete esőben.
A sárgasisakos másodpilóta néhány másodpercig töprengett, majd torkaszakadtából kiabálta:
- Gyertek elő mind! Elviszünk benneteket!
Szavait inkább a szájáról olvasták le és gesztusaiból értették meg, mintsem tényleg hallható lett volna.
Egy utolsó erejéig hajszolt, meggyötört rabszolgahad képe sem nyújthatott volna ilyen siralmas látványt, mint az életben maradottak maroknyi serege. Rongyosak voltak, piszkosak és árvák. Lassan, egymás után vánszorogtak elő, fázósan, reszketve süllyedtek bele a mocsárba.
Amikor már jó ideje senki sem bukkant fel újólag, valamelyik repülős odagázolt a legutolsónak érkezőhöz, s dobhártyarepesztő hangon szinte ráförmedt:
- Van még valaki lent?
- Nem hiszem… - olvashatta le a szájáról, mert hallani semmit sem lehetett. 
A repülős egy darabig tétovázott, aztán a nyílás felé lépett, ahová jó ideje ömlött be a víz. Karján egyszerre csak egy gyönge kéz szorítását érezte. Hátrafordult, s újra a szájáról próbálta leolvasni a szavakat az őt visszatartónak.
- Ne menjen le, nincs már ott senki élő… ha meg volt is, úgyis hiába… Mögöttem tört be a víz az alagutakba… - tátogta, majd teljes súlyával ránehezedett a repülősre. Elájult.
Még éppen volt ideje elkapni, mielőtt a szerencsétlen arccal a sárba zuhant volna.
Eközben sebesen folyt a munka, már amennyire a szél meg-megerősödő rohamaiban, s az iszonyatos hangorkánban dolgozni lehetett. Egy rácsos szerkezetet erősítettek össze, amelyet aztán a forgószárnyas géphez erősítettek. Később ponyvát rögzítettek hozzá, felületén kapaszkodó hornyokat kialakítva. Mikor mindezzel elkészültek, felterelték a megmaradtakat az így összeeszkábált légitutajra, s hozzáláttak a felszállás kritikus szakaszának megkezdéséhez. A repülősök elfoglalták helyüket gépeikben, s egy megbeszélt jelre valamennyi pilóta felpörgette a motorokat. A korong alakú szállító-alkalmatosság meghajolt a levegőben, de a leesés veszélye senkit sem fenyegetett, a szélén ugyanis felfújható gyűrű akadályozta ezt meg.
Kíméletes sebességgel haladva öt óra hosszat tartott az út a Földközi-tenger egyik viszonylag épségben maradt, valamennyi biztonságot is nyújtó szigetéig, ahol orvosi segítség várta őket. Az egész Földön tomboló viharok lehetetlenné tették, hogy előre jelezzék érkezésüket, s ezért kisebb kapkodás alakult ki a leszállás után. A repülés alatt többen eszméletüket vesztették az átélt halálfélelem és a kimerültség miatt.
Az egészségügy bázison is körülbelül százan tartózkodtak. Az elmúlt napokban nem sikerült kapcsolatot teremteniük egyetlen kolóniával sem, ezért repülőgépeik négy, az a négy mely a mentésben is részt vett, üzemanyag-felvétel után újra a levegőbe emelkedett, s a legépebbnek gondolt terület, Tibet felé vette az irányt.
Atlantisz egykori szépségét földjének északi részén hatalmas meteorkráter csúfította el; a vadregényes, ligetes, tavas déli területek pompáját a zuborgó, fortyogó mocsarak változtatták kietlen pusztasággá. 
A sziget pusztulása megállíthatatlanul folytatódott, az erősödő földrengések által tágított repedéseken egyre nagyobb mennyiségű víz zúdult alá a földalatti mesterséges, vagy természetes járatokba. A víz az egykori alagutak, raktárak roncsaiban összegyűlt, és a központi fúziós reaktorokat fenyegette. Zárlatok keletkeztek, a kábelek sisteregve égtek. Az irányíthatatlanná vált magreakciók megfékezhetetlenekké váltak. A védőburkolatok sem tudták megakadályozni az erőművek felrobbanását. A felszínen néhány tó hirtelen eltűnése, a talaj egyik pillanatról a másikre történő lehuppanása tudatta az alant elszabadult gigászi erők ténykedését.
A központi tűzhányó magmakamráját is elérte az alattomos ár. A pöfékelés megszűnt, iszonyatos gőzkilövellés következett, majd látszólag elcsendesedett minden. A mélyben két őselem küzdött egymással. A keletkező gőz fantasztikus feszítőereje szabályosan emelni kezdte az egész hegyet. Ezzel egy időben szerte a mocsarakból gejzírek és fumarólák törtek fel, szivárványos, átláthatatlan ködbe és párába burkolva a tájat. A sisteregve egyre nagyobb és nagyobb magasságokba törő vízoszlopok színes szökőkutak Pazar látványát idézték.
A vulkán oldalfalai fel-felszakadoztak, s az így keletkezett repedéseken is gőz csapott ki. Az alacsonyabban támadt hasadékokon bazaltláva-folyamok kezdtek szivárogni, a rájuk zúduló víz miatt fortyogva, füstfelhőket eregetve meg-megtorpant folyásuk.
A hegy továbbemelkedett, mintha hatalmas lélegzetet venne, hogy végül a Föld geológiai története során a legmonumentálisabb robbanásként, iszonyatos csattanás kíséretében darabokra hulljon. Több száz köbkilométernyi anyag vágódott a légkörbe a mikroszkopikus méretű hamuszemcséktől a domb nagyságú sziklákig.
A földlakók ennek a szerencsétlenségnek a hangját is meghallhatták, feltéve, hogy nem nyomta azt el a szűnni nem akaró égzengés.
Atlantisz régóta szunnyadó kisebb vulkánjai is működésbe léptek. Magmakamráikba betörő víz gőzzé válva sorban végzett valamennyiükkel, az elsőhöz képes jóval szerényebb detonáció kíséretében. Az egész szigetvilág, a kráterfalak egy részének kivételével, fokozatosan az óceán hullámsírjába merült. A sötétséget szinte vágni lehetett a környéken. Ezen a helyzeten csak a néha felrobbanó egy-egy tűzhányó fénycsóvája változtatott rövid időre.
A világ tengerei több kilométerrel húzódtak vissza megszokott partvonaluktól baljósan előrevetítve az újabb pusztító katasztrófák bekövetkeztét.
Az emberi civilizáció fellegvárának megsemmisülése után az óceáni áramlás iránya megfordult. A hullámok mind feljebb és feljebb csaptak, majd egyszerre, egyetlen középpontból kiindulva, gyűrű alakban, száguldva nekilendültek, hogy teljesítsék halált osztó küldetésüket.
Az Atlanti-óceán medencéjében ezer máternél is magasabb árhullám söpört végig, letarolva mindazt, amit a lökéshullámfront és a felgyulladó tüzek véletlenül megkíméltek. A szó szoros értelmében kő kövön nem maradt. A parti népeket nyomtalanul eltörölte a Föld színéről, ha kellő időben nem tudtak védett helyre jutni. És általában nem tudtak…
A Földközi-tenger mellékének lakói sem jártak jobban, mert az Európát Afrikával összekötő földhíd már az első árhullám pörölycsapása alatt átszakadt, s özönvíz öntötte el őket. Megszületett a Gibraltári-szoros.

Az elvándorlás
Egyszer minden rossznak vége szakad. A légkörbe került apró részecskék tömege néhány hét alatt egyenletesen eloszlott, s kezdett a bolygót uraló sötétség felszakadozni. A Napból mindössze egy bágyadt, vöröses korongot lehetett csak látni, fénye és hője elnyelődött. Lehűlés kezdődött. A hihetetlenül nagy hőenergia felszabadulása nyomán töménytelen mennyiségű jég olvadt el, s emelte fel a világtengerek szintjét- a tektonikus lemezek határán működésbe lépő vulkánok előbb-utóbb kihunytak, s egy ezer évig tartó jégkorszak kezdődött. Ennek során az északi félteke átlaghőmérséklete mintegy hat fokkal csökkent.
Az űrállomások és a felszíni bázisok között legkésőbb a szökőár pusztítása nyomán szakadt meg a kapcsolat. Az űrállomások lakói hiába próbáltak érintkezésbe lépni társaikkal, minden próbálkozásuk eredménytelen maradt. Optikai műszereikkel folyamatosan pásztázták a sűrű felhőréteg közt olykor-olykor előbukkanó területeket. A pontos észlelést a bíborszínű köd is megnehezítette, sőt gyakran lehetetlenné tette. 
Siklógépeket bocsátottak alá, de ezek is eredménytelenül tértek vissza. Sehol egyetlen, társukra utaló nyomot sem találtak, pedig heteken keresztül, folyamatosan végezték a felderítéseket. Sokat tanakodtak, ebben a helyzetben mitévők legyenek. A Földön senkijük és semmijük sem maradt, s egyre erősebb volt azoknak a hangja, akik az elvándorlás mellett kardoskodtak. Szülőbolygójukon az élet számukra lehetetlenné vált. Az űrállomások utánpótlás híján, hosszú időn keresztül nem voltak képesek ellátni feladataikat. Végül arra az elhatározásra jutottak, hogy a marsi telepesek segítségével megkísérlik az eljutást a Nemezis rendszerébe.
Az ütemterv egyeztetése után rögtön munkához láttak. Egyetlen hatalmas objektummá kapcsolták össze az űrszerkezeteket. A Földről vizet vettek fel fúziós reaktoraik táplálásához, s eközben tanúi voltak a kőzetlemezeken végbement tömegátrendeződések nyomán keletkezett Niagara-vízesés megszületésének.
Az óriási csillagközi járművet elkészülte után a Mars felé vezérelték, ahol hozzákapcsolódott a Vörös bolygó kutatóinak űrnaszádja, s a maroknyi sereg nekivágott az útnak új hazája felé. 
Igyekeztek minél több hasznosíthatót magukkal vinni, felszerelni valahova. Ezt a gyűjtésmunkát korlátozás nélkül nem lehetett folytatni, hiszen a hajtóművek teljesítménye véges volt, s a menetidő megnyúlásában látták volna kárát a nem létfontosságú holmik felhalmozásának.
A feleslegesnek ítélt eszközeiket a Mars sűrű légkörébe léptetve megsemmisítették. Az óriásbolygókon történő túljutásig szüntelen hívták a Földet. Amikor végül a Vörös Virágokhoz vezető görbére kanyarodott a csillaghajó, többé már nem fordultak hátra.
Egyszerűen nem tudtak.
A Nemezis második bolygójára tízévnyi repülés után érkeztek meg. Az ott lakók házakat emeltek számukra, a termőföldeket megnövelték, hogy mégis csak legyen valami födél a jövevények feje felett, és új életüket se kelljen azonnal éhezéssel kezdeni, hiszen a magukkal hozott készletek vészesen megfogyatkoztak. A Vörös Virágokon élők nagy örömmel fogadták a hírt, az újonnan érkezők állatokat is hoztak magukkal.
A leszállást követően rövid népszámlálást tartottak. Az eredmény kiábrándítóan hatott: alig voltak többen ezernél. 
A letelepedést sem sikerült zökkenőmentesen megoldani. Atlantisz több tízezer éves története során soha elő nem forduló események bekövetkezése zavarta meg: csoportokra szakadtak a lakosok, s ezek a csoportok véget érni nem akaró harcokba keveredtek egymással. A csatározások miatt teljesen elterelődött a figyelem a tudomány műveléséről és a technika korszerűsítéséről, valamint a megmaradt eszközeik megóvásáról. Így történhetett meg az a szégyen, hogy egymás repülő-szerkezeteit tönkretették, s hiába keringett fenn űrhajójuk szinte kézzelfogható közelségben, mégis elérhetetlenekké váltak számukra.
A kijózanodást a lezuhanása eredményezte, de a jóvátehetetlen bűnök következtében nyolcezer évnek kellett ahhoz eltelnie, hogy előőrseik újra megjelenjenek az űrben és még további száz év múlt el addig, amíg eredeti hazájukba visszajutva, fejlett civilizációk tudományos eredményei ragadtassák őket csodálatra. És csak ezidőtájt jutott tudomásukra az a tény, mely szerint Atlantisz hajdanvolt polgárai és leszármazottaik a katasztrófa után nagy tanítókként és prófétákként színre lépve próbálták a keservesen megszerzett tudást elterjeszteni, több-kevesebb sikerrel.
Ez a Föld már nem ugyanaz a Föld volt, amelyet egykor elhagytak. Éghajlata átrendeződött, forgástengelye kicsit megbillent. A Szahara dús erdői és végtelen szavannái felett homokdűnék sivár világa vette át az uralmat - a Golf-áramlat irányának megváltozása és Atlantisz megsemmisülése miatt. A világtengerek szintje mintegy 120 méterrel volt magasabb mint egykoron, immár víz fedte a legcsodálatosabb tengerparti településeket, melyek kellően távol és védve voltak a becsapódás helyszínétől, hogy valamennyire épségben megmaradjanak. 
A bolygó csodálatos szépségében pompázott, mit sem változtatott nagyszerűségén a katasztrófák sorozata, és a visszatérők nem éreztek magukban annál erősebb késztetést, minthogy ezt a szépséget megőrizzék.
Immár örökre.

Az Epszilon Eridaninál

A fekete Nyíl a negyedik bolygó gravitációs terébe lépett. A korrekciós hajtóművek gyenge impulzusai az űrhajót napszinkron pályája, a legalkalmasabbnak ítélt keringési helyzetbe hozták - a térképészeti munkák megkezdése céljából. Fúziós hajtóművei 1 év alatt győzték le az irdatlan távolságot a Vörös Virágok és az Epszilon Eridani rendszere között. A fékezési periódus befejeztével kioltották bennük a csillagok tüzét.
A vezérlőteremben szorgos munka folyt. Az űrhajósok tekintete saját számítógép-konzoljuk, s a maguk elé kivetített lézeres-interferencia elvén működő, három dimenzióban megjelenő alakzatok, ábrák, grafikonok közt vándorolt. Mindegyikük előtt egy kilenc szektorra osztható „mezőnek” nevezett képzeletbeli téglalap volt. A szektorokat egymástó függetlenül is lehetett használni, ám egyetlen nagyméretű egységgé összeolvasztva látványosabban, könnyebben elemezhetően jelentek meg az adatok és a kamerák által közvetített képek. Szinte térmoziként hatott a mezők teljes területének egyesítése. Erre általában csak akkor került sor, ha valamelyikük egyedül tartózkodott az irányító teremben.
Az űrhajó fő számítógépe „agytröszt” névre hallgatott, s „Trösztnek” szólították abban az esetben, ha közvetlen szóbeli utasítást kívántak neki adni. Erre is volt mód, és a kétfajta kapcsolattartás között egy billentyű megérintésével lehetett választani attól függően, melyik volt a célszerűbb, a pontosabb, a gép számára könnyebben érthető, gyorsabb, de közönséges kényelmi szempontok is dönthettek.
A héttagú személyzet az idevezető út gyorsítási és lassítási szakaszának egy-egy évét leszámítva a hibernátorokban pihent az ügyeletes kivételével, akit kétévenként váltottak. A fő számítógép döntéseiben sohasem hagyatkozott tehát magára, s ennek az esetlegesen adódó vészhelyzetben lett volna létfontosságú jelentősége, amikor az egyes alrendszerei egymásnak ellentmondó adatokból téves következtetést továbbíthatnak felé, és rossz cselekvési, elhárítási, logikai nyomvonalat javasolva, lehetetlenné tennék a világos, hibátlan eljárás-mechanizmus megindítását. 
A vezérlőteremben szóló halk zenét lelkes ujjongás váltotta fel. A számítógépek szavakban és jelek formájában is tudatták az összes manőver sikeres végrehajtásának befejezését.
Szóbeli parancsok hatására a Fekete Nyílorrából egy-egyhosszú rúd nyúlt ki, végükön bunkószerű alakzatba foglalva multispektrális fotókamera helyezkedett el. A két fényképező-berendezés, egymástól két kilométeres távolságra, azonnal működésbe lépett, és a számítógépes képfeldolgozó rendszereket, mint köztes állomásokat felhasználva, térhatású felvételek továbbítását kezdték meg. A lehető legtöbb információ kinyerése céljából az infravörös- és az ultraibolya tartományban is folytattak észleléseket. A radar-altiméterek is bekapcsolódtak a munkába. Az első felvételek már meg is jelentek az űrhajó falára vetítve, szinte kézzelfogható tökéletességgel mutatták az alattuk elsuhanó tájat, olybá tűnt, mintha ablakok nyíltak volna az irányóterem falán, s csak fel kellene kelni, és ki lehetne lépni ebbe a varázslatosan szép tájba.
Az elbűvölt gyönyörködés közben utasításokat adtak az Agytrösztnek a merülő szondák kibocsátására és vezérlésére. Eddig az űrhajósok alig szóltak egymáshoz, annyira belevetette magát mindenki a saját feladatának végzésébe, igyekezve azt képességei szerint a legtökéletesebben és a legpontosabban végrehajtani, hogy teljesen megszűnt létezni a külvilág számukra. Ebből a zártságból a beérkező képek ragyogóan tökéletes színpompája és a számítógépek „minden rendben” jelzése szabadította ki őket lassacskán, melyet nagy megkönnyebbüléssel nyugtáztak.
Lesley, a parancsnok, szemüvegét levette, majd szórakozottan forgatni kezdte bal kezében, mintha keresné az alkalomhoz illő, megfelelő szavakat. Ülésével hátrasiklott, nehézkesen felállt, s rövid szónoklatba kezdett:
- Azt hiszem, különös helyzetben vagyok… - kis szünetet tartott, szeme sarkából szűk pillantást vetett a legutóbb beérkezett képeken látható káprázatosan csillogó víztükrökre. - Népünk tagjai közül soha senki még olyan hatalmas távolságra nem jutott otthonától, mint most mi. Hálásak lehetünk embertársainknak, s köszönettel tartozunk nekik, hogy ezt az utat lehetővé tették számunkra. Majd ajkát kissé lebiggyesztve, befelé mosolyogva hozzátette: - És ők is hálásak lehetnek nekünk, mert végrehajtottuk!
Örömujjongás.
- Ránk féregy kis pihenés! A szokott ügyeleti rend fenntartásával egy hét múlva találkozzunk itt az adatok teljes kiértékelésére. Addig kérem, tegye meg mindenki a leszállás előtt szükséges dolgokat. Köszönöm barátaim! - Egyenként gratulált nekik. - Kellemes pihenést, az első ügyeletes én leszek, mint rendszerint!
Miközben a többiek sorban elhagyták az irányítótermet, ő lassan visszaült a helyére, s a feltáruló látványt figyelve gondolataiba merült. Tulajdonképpen szerencsés véletlennek köszönhette kinevezését a Fekete Nyíl parancsnoki tisztjére, talán más alkalmasabb lett volna erre a posztra. Társai egytől-egyik kiváló szakemberek, s mint ilyenek, kicsit rigolyásak, saját szakterületük kizárólagos istenítői. Bár két házaspár is volt közöttük, tudományos vitákban vérre menő riválisokká váltak, s a szerelem lángját a parázs érvek cserélték fel. Hogy mégis ő lett a kapitány, azt valószínűleg annak a különleges képességének köszönhette, amely lehetővé tette számára az optimális megoldás kiválasztását nagy mennyiségű döntési lehetőség közül, s képes volt ráérezni töménytelen mennyiségű adathalmazból arra a néhányra, mely érdekes lehet. Ebben sokszor a szerencse is segítette.
Azt is elvárták tőle, hogy kordában tartsa a többieket. Tekintélyt ugyan még nem szerzett előttük, egyszerűen eltűrték és elfogadták jelenlétét. Sok alkalom még egyikük előtt sem adatott bizonyításra, és egyéni képességeik kamatoztatására. A gyorsítás és a fékezés során ki-ki a maga meghatározott rutinfeladatait látta el, szerencsére minden nehézség nélkül.
Az űrhajó megnövekedett energiaszükségleteinek ellátására, valamint tartalékok képzése céljából utasította a számítógépeket a fő napelemek kinyitására.
- Trösznek! Hármas és ötös egység! Nyissátok ki a napelemeket, állítsátok be az állandó tájolást maximális energia-felvételre! 
A Fekete Nyíl dereka táján két-kétrácsos szerkezet kezdett kinyúlni, egymással ellenkező irányban. A művelet befejeztekor szervomotorok, mint valami gigantikus vitorlát feszítették ki közöttük a napkollektorokat. A történéseket folyamatosan közvetítették a külső kamerák, s az egyes fázisok helyzetét Lesley a saját mezőjében olvashatta le. A munkálatok végét a „minden rendben” üzenet és néhány kontrolfény felgyulladása jelezte.
A kör alakú vezérlőterem bejáratával pontosan szemben helyezkedett el a parancsnoki poszt, a híd. Mellette jobbról és balról három-három, mágneses tereken lebegő, testre szabott, ha kellett fekhelyként is használható érintésvezérléses ülés. Körül, a fal mentén futott a számítógépekkel kommunikáló berendezések konzolja sűrűn telezsúfolva billentyűkkel, csappantyúkkal, és húzó-érintkezőkkel. Pontosan középen kapott helyet a kevertszín-lézeres kivetítő, most is grafikonok és táblázatok tömegét jelenítette meg áttekinthetően, s eközben a helyes döntési mechanizmus kiválasztását is megmutatta, ezenkívül a külvilág színhű képét közvetítette.
Az irányítóhelyiség oldalai világoskékek voltak, ez a szín nem látszott, nyüzsgő fénykavalkád takarta el. Ha az út során csak az ügyeletes tartózkodott itt, ő is inkább a világúr soha meg nem szokható látványában gyönyörködött. Mindössze egy csappantyú elfordításával lehetett a fal kristályszerkezetét úgy módosítani, hogy az áteressze az emberi szem számára felfogható külső fényeket, a káros sugárzást továbbra is kiszűrve. Az érzékszervekkel közvetlenül nem fogható elektromágneses tartományokat számítógépes képalkotó rendszerek konvertálták a megfigyelhető hullámsávba, hamisszínes kiemelésekkel növelve az áttekinthetőséget.
A padló világoszöld volt, a mennyezet narancssárga. 
A Fekete Nyílon soha nem lépett fel súlytalanság, a gravitációs kiegyenlítők automatikusan kompenzálták a legnagyobb gyorsulásokat, lassulásokat is, tehetetlenségi pályán repülve pedig a normális, megszokott nehézkedést biztosították.
Lesley balján helyettesének, Barretnek, a navigátornak a helye volt. Az összeszokottság következtében már apró jelzésekkel, kézmozdulatokkal is tökéletesen megértették egymást. Többször repültek korábban együtt különböző felderítő járatokon, általában veszélyes és kockázatos küldetéseket végrehajtva; barátokká mégsem váltak igazán. A sikeres együttműködés eredményeként érdemelték ki a bizalmat az újabb közös expedícióban való részvételre. Barettet halk szavú, munkáját lelkiismeretesen ellátó, fáradtságot nem ismerő, a legkilátástalanabb helyzetekben is bátran belevágó űrpilótaként ismerték.
Tovább haladva balra Kriszti következett, aki a csapat orvosaként a világ végére is hajlandó lett volna követni férjét. A magas szőke nő gyakran került a figyelem középpontjába, de hideg modora hamar lefagyasztotta a rá vetett érdeklődő pillantásokat. A navigátortól néhány év korkülönbség választotta el, mindketten a háromszázötven felé jártak. Boldog házasságuk összhangját a közösen végzett feladataikban is meg tudták őrizni.
A szélen Gramon, a kibernetikus, a számítógépek doktorának ülése volt. Szerette ezt a helyet, mert egy félfordulattal az egész vezérlőtermet beláthatta, s egy szemvillanással ellenőrizhette az összes alkatrész működésének helyességét vagy helytelenségét. A csoport legidősebb tagjaként került a vállalkozásba, már túl járt a hétszázon is. Mindig hideg fejjel gondolkodott, pontosan, precízen analizálta a dolgokat, mielőtt döntött; talán ezek a tulajdonságai tették egy kicsit lassúvá, de egy ilyen út során nem lehetett kellően meg nem alapozott döntéssel esetleg jóvátehetetlen hibát elkövetni, több mint tíz fényévnyire az otthontól.
A kapitány jobbját Morley, a matematikus foglalta el. Ővele kapcsolatban is hasonló gondok mutatkoztak, mint a kibernetikussal, ha egyáltalán ilyen helyzetben lehetett gondnak nevezni a felmerülő problémáknak való maximális utánajárást, s a megfontolt, alapos meditálásait a döntései előtt. Szerették jósága miatt, szívesen hallgattak tanácsaira is, azokat általában meg is fogadták, csak türelem kellett kivárni, amí1g megszólalt.
Felesége, Szilvi, fiatal és gyönyörű volt, akár valamelyik csendes-óceáni szigetről lépett volna elő, ámbátor nem is olyan lehetetlen, hogy távoli ősei között szerepeltek a Föld e vidékéről származók. Az atlantisziak előszeretettel választottak maguknak társat szűken vett hazájukon kívülről is. Planetológiával foglalkozott, s türelmetlenül várta az ő idejének elérkeztét, amikor bebizonyíthatja, első repülés ide vagy oda, nem érdemtelenül van itt. Szertelensége, könnyelműsége furcsa ellentétet alkotott férjével, de talán kifejezetten ezért lehettek ilyen boldogok, egymást tökéletesen kiegészítve.
A sort végül Yama, a fizikus zárta. Majdnem olyan alacsony termetű volt, mint a kapitány, aki rajta kívül a többiek válláig, ha ért. Élete derekát ő is túllépte már, s talán ennek betudhatóan, mindenkivel különös tisztelettel beszélt, ami gyakran már hízelgésnek hatott, s előfordult, hogy nem lehetett eldönteni, vajon tényleg hízeleg-e, vagy csak ez a megszokott beszédstílusa. A visszaút során nagyon fontos feladat várt rá: neki kellet irányítania és megszerveznie a felállítandó térugró-állomással kapcsolatos munkálatokat.
Hamar elszállt az egy hét. A vezérlőteremben kíváncsian várták, hogy a kapitány megnyissa a megbeszélést:
- Remélem kellemesen sikerült eltöltenetek ez a néhány napot.
Az űrhajósok középre fordulva, figyelmesen hallgatták. Lesley felállt, a lézerberendezéshez sétált, egyik kezét ráhelyezve folytatta: - Talán haladjunk sorban a beszámolókkal. Kezdd el te Gramon!
A kibernetikus megköszörülte a torkát, félig visszafordult a számítógép-egysége felé, szemeit szüntelen az ellenőrzőfényeken járatva halkan fogott mondandójához:
- Felkészítettem az Albatrosz-1-et a leszálláshoz. Számítógépét beprogramoztam esetleges fertőzés esetén elvégzendő karantén-tevékenységre. Üzembe helyeztem robotrepülőgépeit, mintavevő-, analizáló berendezéseit. A Fekete Nyíl teljes számítógépes tevékenységét leellenőröztem. - Minden mondat közt szünetet tartott, nagyobb nyomatékot adva szavainak.
- Köszönöm, mehetünk tovább! - mondta a kapitány és Krisztire pillantott. A doktornő keresztbe rakta lábait, s eközben félrecsusszant csillogó-villogó ruhájának a széle, elővillantva tökéletes formájú lábait. Füléről hátralendítette haját, kezében valami mütyürkével babrált. A kellően felcsigázott érdeklődést kihasználva mély hangján megszólalt:
- Megvizsgáltam a legénység minden tagját, mint te is tudod. - Jelentőségteljesen hátravetette fejét, újabb hajigazítás. - semmi kifogásom sincs, bár az erőnlétet általánosan lehetne javítani. A tiedet is, drágám! - fordult oldalra férjéhez. - a bioaktív érzékelőket élesre állítottuk kollégáimmal. - jobbra intett. - Azt hiszem, ez minden.
A navigátor következett:
- Azt hiszem, nekem volt a legkevesebb dolgom. Ha valami baj történne a lenti táborral, és sürgősen mentésre lenne szükség, a mentőhajók pályáját határoztattam meg a központi egységgel, minden eshetőséget figyelembe véve, s adtam meg Gramonnak, hogy táplálja be az adatokat az Albatrosz-3 és -4 fedélzeti számítógépeibe.
A másik oldalon elsőként Morleyra került a sor. Feszülten gondolkodott, miközben előre-hátra hintáztatta magát ülését.
- A hajtóanyag-utánpótlás mozzanatait terveztem meg. Véleményem szerint – ezt sosem hagyta ki -, két teherkomppal egy hónap alatt fel tudjuk hordani a szükséges vízmennyiséget, és eközben a napelemek termelte árammal folyamatosan lehet hidrogénre és oxigénre bontani, tartályokban sűrítve, cseppfolyósítva.
- A teherkompok… - kezdte volna a kapitány.
- Természetesen útra készek, és a komplementer berendezések is. – apró düh érződött hangjában, amiért Lesleynek nem volt türelme végigvárni mondandóját.
A kör Szilvivel folytatódott:
- Azt hiszem, a legtöbb teher mostanában rám hárult. - Hosszú barna hajából egy tincs rakoncátlankodva a szemébe hullott. - Teljes felszín-analízist végeztem és ebből megállapítottam, hogy ez a bolygó geológiai értelemben csaknem halott. Hatalmas pajzsvulkánok, s a régmúlt idők meteor-becsapódásai által hátrahagyott kráterek teszik változatossá a sekély tengerek által elválasztott, szinte tökéletesen sík szárazföldeket. A víz mélysége a radaraltiméteres mérések szerint csak kivételesen haladja meg a húsz métert. - Az incselkedő hajszálakat kicsit idegesen lökte arrébb. Rózsaszín overáljában lenyűgöző látványt nyújtott.
A bolygó körül keringő nagytömegű hold hiánya miatt litoszféra-lemezek nem alakultak ki, s légkör belégzésre tökéletesen alkalmas. Az oxigén részaránya nagyobb, mint otthon, de parciális nyomása körülbelül annak megfelelő. Mellette nitrogén és hélium található. Ez utóbbi nemrég kerülhetett ide, mert illékonysága miatt hamar elillan ilyen kis tömegű égitest környezetéből. Leszállóhelynek már ki is szemeltem egy érdekes tűzhányót, sokfajta kőzetet lehetne összegyűjteni a lábánál. - Szerette, ha a figyelem középpontjában van és még javasolhat is valamit.
Lesley bólintott, s fejével a fizikus felé intett. Yama nem túlságosan szerette a kapitányt, nehezen viselte, hogy sokkal fiatalabb kora ellenére utasíthatja őt, ennek ellenére szívélyesen beszélt hozzá, róla, mint mindenkivel és mindenki másról.
- Kedves barátaim, úgy vélem, engem sem terheltek meg különösképpen a feladatok. A kollégáknak segítettem a leszállás és az üzemanyag-felvétel előkészítésében, emellett az Epszilon Eridanit, s rendszerét tanulmányoztam. Érdekes jelenségként konstatáltam, hogy a csillag felszínén nem sikerült napfoltot észlelnem, de az is lehetséges, mi érkeztünk éppen egy ilyen periódusban. - Tintaágyús tollával játszadozott. - Azt hiszem, minden rendben lesz.
Lesley foglalta össze az eddigieket:
- Köszönöm a közreműködéseteket a leszállás előkészítésében és a további tevékenység megtervezésében.
Összekulcsolta kezét sárga köpenye mögött és körülsétált.
- Az igazat megvallva pihenésről szó sem volt, de úgy vélem, felesleges külön-külön a szájába rágni bárkinek is, hogy a jelen helyzetben mi a teendője. Nos, én sem maradtam munka nélkül. Kedves planetológusnőnkhöz hasonlóan, megpróbáltam kedvező földet-érési pontot keresni, de ilyent nem találtam, ezen az égitesten bárhol le lehet szállni. Emellett a kutatások összehangolását szerveztem meg. Hadd ellenkezzem Szilvivel, mivel játékos ember vagyok. Döntse el a véletlen, hol érjünk először talajt.
Sóhajtozások kísérték szavait, ő azonban elengedte füle mellett, s Morleyhoz fordult:
- Állíttass elő egy véletlen számot a számítógéppel, melynek értéke másodpercben fejezze ki ideérkezésünk pillanatától hajóidő: ma, 10.00 pillanatig eltelt idő egy intervallumát. Aztán megnézzük, hogy ennek egy tetszőleges ezredrésznyi szakaszában pontosan milyen koordinátájú hely felett tartózkodtunk, s ott szállunk le!
A matematikus hozzá volt szokva az efféle különös ötletekhez, s azt is tudta, a kapitány elég jó játékos. Egy billentyűt megérintve, a számítógép számára érthetően, annak nyelvezetét használva sebesen elhadarta az utasítást, s az eredményt már láthatta is, mire befejezte. A narancssárga számok az egyes szektorban világítottak. 
Lesley saját egységéhez lépett, s egy érzékelőre téve ujját, a mikrofonhoz hajolva sebesen hadarta:
- Trösztnek! Kivetítés a 4-es mezőre, az 5-ös mező 1-es szektorában levő koordináták által meghatározott pont 25 kilométeres körzete, a centrumban vörös célkereszt villog!
A fő számítógép azonnal végrehajtotta az utasítást, azonnal megjelent a háromdimenziós kép. Felhők nem zavarták az áttekinthetőséget.
A célkereszt láthatóvá válásakor Szilvi felháborodva méltatlankodott:
- De hisz ez egy tó kellős közepe! Mit keresünk mi ott?! Kész őrültség!
- Meglehet - felelte a kapitány és ismét a mikrofonhoz hajolt. - Trösztnek! Útvonal programozás az Albatrosz-1számára. Célpont a célkeresztben. Leválás 20.00 óra múlva!
A többiek felé fordult:
- Mint hallottátok, húsz óra múlva leszállás. Tíz óra ügyeletet vállalok, mivel amúgy is én következem. Az első turnusban rajtam kívül Szilvi, Morley és Yama lesz a fedélzeten. Hetente cserélünk két embert, hogy mindenki egyforma ideig élvezhesse ezt a vadregényes környezetet. Természetesen valamennyiünk-nek többször is alkalma lesz erre. A további leszállási pontok meghatározásánál természetesen figyelembe veszem mindannyi-ótok véleményét.
Kicsit várt, rendezte sorait.
- Gramon, te tíz óra múlva felváltasz engem, te pedig Barett, az Albatrosz-1 kizsilipelése után a napszinkron pályáról állj fel légy szíves stacionárisra az egyenlítő felett arra a hosszúsági fokra, ahol a mi telepünk elhelyezkedik. Jelen pillanattól tekintsük azt a nullás hosszúsági körnek. Gramonnal és a számítógéppel szervezzétek meg az expedíció automatikus megfigyelő-szolgálatát, hogy ha a lentiekre bármi veszély leselkedik, riasszon, s robot-vezérléssel hozzon vissza minket, vagy aki éppen lent lesz!
Amikor a matematikus és a kibernetikus rábólintott a tervére, folytatta: 
- Az első héten semmiféleképpen sem hagyjuk el a leszállóegységet, kizárólag robotrepülőgépetek küldünk ki. Ezek is eleinte csak további légkörmintákat vesznek, melyeket folyamatosan felküldünk elemzésre Krisztinek az 1-es csiramentes laborba. Ha semmit nem talál, és engedélyezi a kutatások további végzését, akkor később talajmintákat fog kapni, s ha azokban sem talál ránk veszélyes mikroorganizmusokat, akkor kiszállunk. Addigra már el is telik az egy hét, és férjével felválthatja a lent lévő házaspárt.
Széttárta a kezét:
- Hát ennyi. Szeretném, ha bejönnének az elképzeléseim! - Egy pillanatra a fejéhez kapva. - Yama, ugye az Albatroszok fel vannak szerelve silótalpakkal?
- Természetesen, kapitány. - Még mindig a tollával játszott.
- Hát akkor mindenki mehet a dolgára! Vagy ahová akar - szólt Lesley, azzal sarkon fordult, belehuppant ülésébe, s a bolygó adatainak tanulmányozásába fogott.
Néhány pillanatig elmerengett a planetológus kirohanásán, magában morfondírozva, vajon a felháborodás a tudósé, vagy az emberé-e. A Vörös Virágokon élők képesek voltak egymás gondolatainak érzékelésére, de agyukat tökéletesen el is zárhatták a kíváncsi, tudakozó hullámok elől. Ez így is volt rendjén. Nagy kalamajka származott volna abból, ha az embereknek legalább a gondolata nem szabad. Az élet izgalmassága, rejtelmessége szűnt volna meg.
Majd elaludt a fáradtságtól, mire váltótársa megérkezett. Kabinjába ment, ahol hamar álomba zuhant. Az új világ - ami egyben új kihívást is jelentett - képe kavargott idegsejtjei pályáján.

A Csend bolygóján
Ébredését követően nyomban az Albatrosz-a felé vette útját, ahol már vártak rá a leszállásra kijelölt társai. A szárnyas űrszerkezetnek a fedélzeti számítógépe állandó rádiókapcsolatban állt az Agytröszttel, de önálló döntési joga is volt, életmentő programja adott számára lehetőséget.
Szerény méretű irányítóhelyiségében egymás mellett foglaltak helyet az űrhajósok, a kapitányt, aki most a navigátori tisztet is betöltötte, a közvetlen közelében koncentráltan felszerelt műszerek tömkelege különböztette meg a többiektől. Maga előtt, kollégái számára is jól láthatóan, lebegett a bolygó háromdimenziós képe. A leszállási helyet villogó fehér, az Albatrosz-1-et vörös kereszt szimbolizálta.
A szétválást nem pontosan a húsz óra elteltével kezdték meg, hanem néhány percet vártak a legoptimálisabb pillanat bekövetkeztéig.
Lesley szólalt meg:
- Trösztnek! zsilipelés indul!
- Zsilipelés indul - hallatszott a fülkében a meghatározhatatlan irányból érkező válasz. A tárolóból szivattyúk vonták ki a levegőt, szervomotorok léptek működésbe, s kezdték szabaddá tenni a kijáratot. Ezzel egy időben mágneses nyaláb emelte fel a járművet néhány centiméterre a talajtól.
- Trösztnek! Albatrosz-1 kibocsátása, kijárat zárása!
Az űrsiklót láthatatlan karok ragadták meg, kitolták az űrbe és megállították a Fekete Nyíl mellett párszáz méterrel. A hátrafelé figyelő kamerák által közvetített képeken azt is láthatták, hogyan csukódik be a hatalmas fémredőny.
- Albatrosz-1-nek! 90%-os fékezés!
A gravitációs kiegyenlítők 20 g-t voltak képesek ellensúlyozni maximális teljesítmény-felvételükkor. Terhelhetőségük határának közelében jártak. Az utasítások végrehajtását fény- és hangjel tudatta.
- Albatrosz-1-nek! Aerodinamikai nyomás?
- 70%. Meredeken emelkedik.
- Albatrosz-1-nek! Siklási szög csökkentése 2 fokkal!
Morley villámgyorsan tevékenykedett saját konzoljának billentyűzetén. Nemsokára meggyőződhettek műveleteinek eredményéről. A bolygó középen lebegő gömbje mellett jobbról-balról feltűnt a külső kamerák által látott táj egy-egy részlete. Néhány másodperccel a lassítás megkezdése után hiba történhetett, mert a vetítők nem közvetítették a külvilág képét. A többiek hálás pillantással nyugtázták a normális működés sikeres visszaállítását. A kapitány, mintha csak egy videojátékkal szórakozna, teljes odaadással figyelte a két közeledő célkeresztet.
- Albatrosz-á1-nek! Iránytartás?
- 100%
- Albatrosz-1-nek! Hajtóművek?
- Alapjáraton.
- Albatrosz-1-nek! Vízszintes távolság?
- 100 km.
- Albatrosz-1-nek! Tedd le az Albatrosz-1-et a kijelölt zónában!
A céltól körülbelül két kilométerre 80%-os fékezést vezényelt a fedélzeti számítógép, kiengedte a siklótalpakat, s rutinszerűen, mintha világ életében ezt gyakorolta volna, pontosan a tó közepén állította meg a siklógépet, s mindjárt le is horgonyozta.
Ismét a kapitány szólalt meg:
- Újabb dicsőséges lépéssel vittük előre, s öregbítettük a Vörös Virágok tudományának jó hírnevét! - Úgy tett, mint aki ismét szónoklatot akar tartani, de egészen más témával folytatta, miután sikerült nagy nehezen kicsatolnia magát az ülésből. - Mondd csak Szilvi, meddig is ereszkedtek le eddig légkörszondáink?
A palenetológust kicsit meglepte a kérdés, ő is a pántokkal foglalatoskodott, valahogy beleakadt a haja, sehogyan sem tudott kiszabadulni.
 - Te is ilyenekkel jössz, ahelyett, hogy segítenél kimásznom innen! - méltatlankodott.
- Nagyon jó helyen vagy ott, ahol vagy. Így legalább csak kiabálni tudsz, mást nem! - borzolta össze Lesley kolléganője hosszú barna haját, de azért segített neki.
Szilvi dühösen fújt egyet, mint egy ugráshoz készülő anyatigris, de azért megfelelt a kérdésre:
- 1000 méterre.
- Akkor - fordult a kapitány a fizikushoz -, légy szíves indíts el nyolc robotrepülőgépet a szélrózsa minden irányába, először száz, később tízméteres magasságban. Ezután nézd meg, helyreállt-e már a kapcsolat a Fekete Nyíllal, ha igen, kérdezdmeg tőlük, hogy elérték-e már a stacionárius pályát. Én addig ellenőrzöm a mintatovábbító berendezéseket, és a kiszálláskor szükségessé váló eszközöket. A többiek pedig - kacsintott a házaspár felé -, azt tesznek, amit akarnak - azzal kilépett a fülkéből.
S kutatás zökkenőmentesen folyt, naponta több szállítótranszport indult a Fekete Nyíl felé, eleinte csak légkör-, később talaj- és növényzet-mintákat tartalmazó kapszulákkal. Közben a telepre megérkezett Kriszti is, és személyesen mesélte el, milyen különös dolgokat tapasztalt.
Már a korábban készült fényképfelvételek alapján is sejthető volt, a bolygón nem élnek nagytestű állatok. Az orvosbiológus méréseiből most az derült ki egyértelműen, hogy kisebb testűek sincsenek, sőt egészen parányi, mikroszkopikus méretűek sem. Az égitesten nem alakult ki állati élet! Ez nagyon meglepő és szokatlan megtapasztalás volt, teljesen kuriózum-számba ment. Jelenlegi ismereteik szerint, s az eddigi kutatások mindenütt ezt igazolták, a növényi és az állati életegymással párhuzamosan fejlődött ki, egy sereg átmeneti formát képezve, olykor még egyetlen élőlény életciklusán belül is. A bolygó felszínén kizárólag a flóra nyomaira bukkantak. Miután meggyőződtek arról, hogy a fertőzés veszélye nem áll fenn, kutatóárkot mélyesztettek a talajba. A régmúlt üledékes rétegeit elemezve állíthatták, az archaikus korokban sem volt másképp.!
A másik megdöbbentő felismerést a Fekete Nyílon elszaporított növénytelepekkel való kísérletezések során tették, különböző enzimvizsgálatok után nyilvánvalóvá vált: a növények öröklődése fehérje-természetű. Ezt a módot csak hallatlan primitív, az élő és az élettelen határán lévő, vírusszerű szervezeteknél mutatták eddig ki, s a legvadabb álmaikban sem gondolták, hogy a természetben létezhetnek fehérjegének is!
Az újdonságok varázsa lassan elszürkült, az életük egyhangúvá, munkájuk rutinszerűvé vált. Változatosságot csak a Fekete Nyílról lehozott egyszemélyes repülőgépek használata jelentett, bevetésükkel a bolygó legtávolabbi pontjait is felkereshették, nem kellett a robotrepülőgépek plasztikus, ám lélek nélküli felvételeire hagyatkozniuk. Minden érdekesebbnek ígérkező helyen személyes jelenlétükkel folytak a kutatások.
Keresztül-kasul bebarangolták a szárazföldeket, tengereket, teljesült a planetológus kívánsága is, megvizsgálták a hatalmas pajzsvulkánokat. Lankás lejtőiken bővizű források fakadtak.
Ami teljesen szokatlan volt a számukra, az a csend. Ha nem fúlt a szél, vagy ha a nagyritkán előforduló viharok közül egy sem készült éppen kitörni, még a hullámok apró fodrozódásának duruzsoló nesze is megszűnt, tökéletes némaság telepedett a bolygóra. Ez gyakran félelmetesen hatott.
Kutatásaik során megállapították, hogy a hajdani meteor-becsapódások nyomai az egyenlítő körül sűrűsödnek. Lehet, hogy valaha ez a bolygó is rendelkezett gyűrűvel?
A Fekete Nyíl üzemanyaggal való feltöltése is rendben folytatódott. Minden este, ha a felhők nem borították az eget, megkeresték azt a „csillagot”, amely az ő világukat jelentette. Űrhajójuk hatalmas napelemei szikrázva verték vissza az Epszilon Eridani fényét.
A búcsú percei közeledtek, az égitest elhagyására készülődtek. A minták túlnyomó része lefagyasztott állapotban, kis cellákban pihenve várta az alkalmat, hogy egyszer majd a Vörös Virágokon, vagy valamelyik űrtelepen újra életet lehelnek beléjük.
Alkony felé járt az idő az utolsó, a felszínen töltött napon. A sötétedés érkeztével eddig sohasem hagyták el telepüket: amire kíváncsiak voltak, azt nappal is megnézhették. A felszállást helyi idő szerint éjfélre tervezték.
A kapitány nem bírta megállni, hogy ne tegyen néhány búcsúkört a rajt előtt. A többiekre bízta a fedélzeti műszerek ellenőrzését, néhány kisméretű, hordozható készüléket vett magához, s nekivágott az útnak. A gépe orrának közelébe egy infrakamerát szerelt.
A tó vizét használta kifutópályának. Felemelkedése után néhány tiszteletkört írt le, majd találomra a lenyugvó nap irányába kormányozta a siklógépet. Utasítást adott az infra-érzékelő bekapcsolására, s egy másodperc múltán megjelent előtte a hamisszínes táj plasztikus képe.
Monoton haladt előre, s fejében már a visszatérés gondolatával foglalkozott, amikor szinte felkiáltott meglepetésében a szeme elé táruló látványtól. Egy piramis körvonalai bontakoztak ki. Erősebb nagyítást kért, s ahogy elszáguldott mellette, kamerája elvesztette. Éles kanyart leírva újra megpróbált rákanyarodni az előbbi megközelítési vonalra, ami néhány eredménytelen kísérlet után sikerült is. Erre egy felismerés késztette: a gúlaforma kizárólag egy bizonyos irányból, egy bizonyos magasságon haladva látható csak.
Egy kézmozdulatára a hőkép mellett megjelent az objektum radarképe. A kettő nem egyezett. Az infravörös hullámok által észlelt alakzat kiterjedése sokkal szabályosabb és valamivel kisebb volt, mint a visszaverődő rádióhullámokon érzékeltté. Lesley úgy vélte, ilyen szabályos dolog nem lehet a véletlen műve, s ráadásul valamilyen hőtermelő folyamat is lejátszódik a mélyén, mely végül leleplezte. A csak egy szűk látószögből való észlelhetőséget az egyenetlen kőzetréteg-vastagsággal magyarázta, ez más irányból elegendőnek bizonyulhatott ahhoz, hogy a kibocsátott sugárzást műszere érzékenységi küszöbe alá tompítsa.
A kapitány elhatározta, azonnal megkísérel végére járni a dolognak. Ismét eltávolodott a dombtól, majd magasságát ötven méteren stabilizálva lassan elkezdett közeledni feléje. A valóságostól legfeljebb néhány árnyalatban eltérő hamisszínes képet figyelte. Szövevénye erdő felett repült, a Földön a karbonkorszakban volt hasonló. Ameddig a szem, helyesebben az infrakamera ellátott, mindenfelé cikászokat és páfrányokat megközelítő alakú dús vegetáció, a szüntelen fel-felbukkanó tavak, a mocsarak szélét beborító nádasok, valamint apró kiemelkedések tették szépségessé a tájat.
 És természetesen a csend.
A vezérlést teljesen az altiméterekre bízta, elmerengésre késztette a környék lenyűgöző varázsa. A rendes kerékvágásba a kamera közvetített kép kimerevedése zökkentette. Talajt ért. Maga sem emlékezett már, mikor utasította a repülőgégét leszállásra.
Halk zúgás hallatszott, mialatt felcsúszott a pilótafülke teteje. Felcsatolt a karjára egy radioaktivitást mérő műszert, magához vett egy szeizmométert szemüvegét pedig kicserélte egy sötétben is látóra. Ennek szárába épített mikroszámítógép szóbeli parancsok kiadására látómezejében megjelenítette a kért adatokat, táblázatokat.
Kiszállt. Óvatosan, reszkető lábakkal tette meg az első lépéseket. Szíve a torkában dobogott. Úgy érezte magát, mintha egy hallatlanul jelentős felfedezés küszöbén állna. Letérdelt, a karjára pillantott, s elhűlve tapasztalta, a sugárzási szint jócskán meghaladja az ártalmatlansági szintet. „Hogy nem vettük ezt észre?” - nyilallt bele a kézenfekvő kérdés. Felállt, s közben folyamatosan figyelte az érzékelő kijelzőjét. A sugárzás gyengülésének mértékéből forrásának távolságát igyekezett meghatározni. Ahogy kiegyenesedett, már semmi kimutatható különbség nem jelentkezett a háttérsugárzáshoz képest. Elhatározta, még egy próbát tesz. Lehajolt és karját egyre jobban a föld felé közelítette. Semmi. Kétségbeesésében csaknem lyukat kapart a laza talajba, hogy a műszerét minél közelebb helyezhesse a vélt sugárforráshoz, de az égvilágon semmi eltérés sem jelentkezett. „Képzelődtem volna?” - töprengett.
Felemelte lába mellől a rengésmérőt, s kicsit csalódottan bekászálódott a siklógépbe. A rengésmérő memória-blokkját behelyezte a fedélzeti számítógép megfelelő nyílásába, s kivetíttette maga elé a kristálymemóriában őrzött mérési adatokat. Egy szabályosan hullámzó görbét pillantott meg - a dombnak egy üreget kellett rejtenie -, majd ez a tendencia hirtelen megszűnt, egy folyamat, lapos vonalnak átadva a helyét. „Az legalább vígasztal, mégsem hallucináltam. De mi a fene ez?”  - Többször lejátszatta az apró memóriában tárolt adatsort, s az okokon törte a fejét, amikor a pilótafülkéjében felcsattant Gramon hangja:
- Térj vissza kapitány, mindjárt indulnunk kell!
Egy pillanatra összerezzent, szinte megijesztette a hirtelen berobbanó utasítás. Nem is nyugtázta vételét. A kibernetikus várt, aztán újra megszólalt:
- Kapitány, megvagy? Miért nem válaszolsz?
- Persze, persze megvagyok. Indulok - sóhajtott Lesley. - Csak kicsit elmerengtem.
- Már kezdtünk aggódni, hogy valami erdei manó hálójába keveredtél.
A kapitány lecsukatta a tetőt, s a siklógép irányítását újra kézi vezérlésre kapcsolta. A bal kezében fogott botkormánnyal a sebességet szabályozhatta, a másik kezében szorongatott hasonló szerkezettel pedig a magasságot. A karok helyzetének pontos pozícióját egy-egy digitális kijelző mutatta. Felettük az infravörös kamera és a radar-altiméterek által szolgáltatott kép kapott helyet. A jobb oldali kart teljesen hátrahúzta, miközben a másikat lassan tolta előre. A gép növekvő gyorsulással, a függőlegest megközelítően hangtalanul a levegőbe emelkedett.
Nem tudott ellenállni a kísértésnek, hogy legalább még egy pillantást ne vessen a feltűnően szabályos üregre. Videojátékokon begyakorolt villámgyors mozdulatokkal - igaz szimulátorokban is „repült”, de mesterségét nem kifejezetten ott sajátította el - kecses kanyart írt le, s mélyrepülésben, teljes sebességgel közelített a titokzatos domb felé. Csalódva tapasztalta, az izzás kihunyt. Két újabb eredménytelen próbálkozás után feladta. „Azt hiszem, mégiscsak megbolondultam” - ötlött az eszébe, s az Albatrosz-a felé vezető pályára kormányozta gépét. A vezérlést kiábrándultan adta át az automatikának, úgy érezte magát, mint egy kisgyerek, akinek épp a legkedvesebb játékát vették el. 
Lágyan eresztette le a víztükör rezzenéstelenfelületére a siklógépet a robotpilóta, s kormányozta az Albatrosz-1 törzse mellé. Annak rakteréből manipulátor-karok nyúltak ki, s ragadták meg a most érkező járművet, hogy előre elkészített helyére emeljék be. A művelet befejezése után a külső raktérajtók bezáródtak, s ragyogó világosság nyúlt. A kapitány fülkéje fedelének nyitása után kiszállt, s a vezérlőhelyiségbe sietett, ahol már aggódva vártak rá társai. Még át sem léte a küszöböt, mikor kérdések özöne árasztotta el:
- De sápadt vagy, mi történt?
- Csak nem tévedtél el?
Ő kikerülte a választ, üresen ásító helyéhez lépett, majd a mellett ülő Morleyhoz fordult:
- Mennyi idő van a startig?
A matematikus maga elé pillantott, ahol vörös számok egyre fogyó értéke jelezte a felszállásig hátralévő másodperceket.
- Néhány percünk van, kapitány. Kívánsz beszélni a Fekete Nyíllal?
- Igen. - Ő is leült. Mutatóujját egy sárga négyzetre helyezte megszólalt:
- Itt Albatrszo-1, Gramonnak! Itt Albatrosz-1, Gramonnak!
- Fekete Nyíl, Gramon. Figyelek! - zengett az öblös hang.
- Készítsd elő zsilipeket! Azonnal indulunk. Önvezérléssel dokkolunk hozzátok. - Kicsit töprengett. - Amúgy jól vagytok?
- Minden rendben, kapitány! Várunk benneteket!
A fokozódó sebesség következtében a Csend bolygójának - erre a találó névre keresztelték - horizontja mindinkább görbült, s néhány perccel később már az égitest gömbjét láthatták. A terminátor felett átrepülve, hirtelen erős fény csapott a szemükbe, de ezt az automatikák hamar korrigálták. Mindannyiuk gondolata nagyjából ugyanazon helyek körül kavarogtak, megtöltve egyéni élményekkel, melyek az emlékeket kicsit mássá tették. Barett és Kriszti fejében a káprázatos csillagfényes éjszakák mámorító óráinak boldogsága lebegett, Morley inkább az élet eme újfajta megnyilvánulásán merengett. A Fekete Nyíl sötét teste nyitott szájjal lebegett felettük - a zsilipkamra bejárata üresen tátongott. A napelemeket és a térképező berendezéseket bevonták, most valahol az űrhajó hatalmas testében pihentek.
A dokkolás után kiszálltak, s nyomban a vezérlőterem felé vették útjukat. A csőben futó, mágnespárnán lebegő, egyszemélyes közlekedési eszközökkel gyorsan célhoz értek. A találkozáskor Gramon is észrevette a Lesley történt változást, mert amikor megpillantotta, rögvest nekiszegezte a kérdést:
- Mi van veled, történt valami?
A kapitány, mintegy magának dörmögve felelte:
- Az jár a fejemben, milyen jó volna ezen a bolygón élni. Mintha egy részt szakítottak volna ki belőlem a felszállás megkezdésekor.
- Aztán mondd csak, szépfiú - csipkelődött Kriszti -, mihez kezdenél itt egyedül a hosszú éjszakák alatt, hm? Ha jól tudom, nincsenek házassági terveid, de ettől függetlenül, valakivel csak kell játszadozni? - Kacéran hátravetette fejét, és mereven Lesleyt szemébe nézett. Ő kikerülte az átható tekintetet, az üléséhez lépett, szinte beleugrott, aztán Barrethez fordult:
- Most rögtön induljunk a következő célpontunkhoz. Lehetséges?
- a navigátor, miközben szikrákat szóró pillantásokat vetett felesége felé, kimérten válaszolt:
- Már éppen javasolni akartam.
A térugró-állomás felépítésére a legkedvezőbb helynek a hatodik bolygó, belülről kifelé haladva, sorrendben a nyolcadik holdja bizonyult. A tektonikailag halott égitest gyenge gravitációs térrel rendelkezett, légköre nem volt, kellő távolságban keringett mind anyabolygójától, mind központi csillagától. Nagyjából hét napnyi repülése kellett eléréséhez.
- Yama - szólalt meg a kapitány, mialatt továbbra is maga elé figyelt -, a berendezések ugye készenlétben vannak?
- Természetesen, kapitány - szólalt meg rövid időre beálló szünet után a fizikus. - Szondákat küldtünk szét az egész naprendszerben, s a kijelölésre került körzetben elvégeztük az első közvetlen méréseket. Ezek az eredmények a későbbi tevékenységeinkhez jó alapul szolgálhatnak.
- Hát akkor itt már semmi dolgunk… - kezdte Lesley mintegy beletörődve a megváltoztathatatlanba, majd határozottan a vörös billentyűre téve ujját a mikrofonba mondta - Trösztnek! Főhajtóművek indítása! Pályára állás, asszimptóta hatodik bolygó, nyolcadik holdja. Tízes sebességvektor!
- Végrehajtom.
- Trösztnek! Rendellenesség esetén szelektív riasztás és sebességvektor vissza kettesre!
- Rendben.
A kapitány hátradőlt, kis idő múlva hirtelen felpattant, mintha valami megszúrta volna és a kabinjába sietett. Az ott maradottak csodálkozva néztek össze.
- Most boldog vagy? - fordult félig hátra Yama. - Jól megsértetted.
- Pont te véded?! - vágott vissza Kriszti. - Te túrnád ki a helyéről legszívesebben! - Ezüstösen csillogó kezeslábasában észtvesztően jól nézett ki. Keble sebesen hullámzott. Vajon tényleg haragudott?...
- Azt hiszem, nincs okod, hogy orrolj rá - kezdte a fizikus. - eddig semmi olyan hibát nem követett el, ami veszélyes lenne a misszióra. Az a körülmény, hogy az ő korában nem nős, véleményem szerint, jelen helyzetben teljesen mellékes, és elég kellemetlen lehet neki is. De hiába, elég nehezen követhető természete van. 
- Még hogy nehezen? Ennyire azért ne túlozzál! Egyszerűen lehetetlen követni. Csak tudnám, egy ilyen útra, hogy lehet kinevezni pont egy…
- Mielőtt mégannyira beleélnéd magad - Yama hangja hallatlanul nyugodt volt, idegeskedett ez az ember már valaha az életében? -, légy szíves egy röpke pillantást vess magad elé is. Villog a zöld, a Fekete Nyíl tehetetlenségi pályára állt, ki lehet kapcsolni a főhajtóműveket.
- Ez is éppen nekem tud jelezni! - Eddig ő is hátat fordított egységének, most méltatlankodva pördült oda, s egy szuszra ledarálta: - Trösztnek! Az űrhajó tartása a megjelölt asszimptótájú pályán! Eltérés esetén korrigálás! Körpályára állás a célobjektum egyenlítője körül 200 km-es pályán!
- Végrehajtom - hangzott valahonnan, mindenhonnan.
A kapitányt napokon át nem látták. Az Agytröszt tökéletesen vezérelte a Fekete Nyíl minden mozdulatát. A hold körüli keringés megkezdésekor készenlétbe helyezték a helyzetbeállító-rakétákat. A három, minden tekintetben megfelelő hely közül az egyenlítőhöz legközelebbit választották ki, s a döntés megszületését követően, nyomban indították az erőforrás-telepeket, műszerekkel és szerszámokkal zsúfolásig megpakolt űrkompokat. A munkálatok megkezdésénél Gramon és Yama a felszínen, szkafanderbe öltözve ellenőrizte, hogy minden mozzanat a terveknek megfelelően történik-e.
Hatalmas exkavátorok gördültek elő, s közelítettek meg egy hegyet, hogy óriási karjaikkal hosszú, tágas alagutat vájjanak bele. Körülbelül százméteres szakasz elkészülte után kiöblösösítették, kerek, magas üreget alakítottak ki. A falakra, boltozatokra, különleges, minden külső fizikai hatást leárnyékoló, kizáró, burkolat került. A kör alakú barlangterem közepén ugyanilyen védőréteggel borított gömböt raktak össze: a térhajót. Hófehér felszíne hamar eltűnt az egymás hegyén-hátán elhelyezett műszerek, térfejlesztők, árnyékolók alatt. Mindössze egy kis nyílás maradt szabadon, ahol majdan az ide transzportált emberek kiléphetnek. Őket már semmiképpen sem lehetne űrhajósnak nevezni. A Vörös Virágok holdjain felépített hasonló állomások valamelyikén belépnek egy ugyanilyen térhajóba, a technikusok üzembe helyezik a térfejlesztőket, a gömb egész tartalma a célzottan kiterjesztett alagúthatás eredményeként megjelenik itt, s kész is, szükségtelenné válik az évtizedekig tartó, korántsem veszélytelen csillagközi űrutazás.
A térhajóval először nem emberek utaznak. A hiper-dimenziós térbe lépve mindenekelőtt bemérik az újonnan felépített célállomás paramétereit, aztán apró tárgyakat továbbítanak oda és vissza a megfelelő működés ellenőrzésére. Fala szupersűrű neutronanyagból készült, az egyetlen matériából, amely képes elviselni az induláskor és érkezéskor keletkező hihetetlenül nagy nyomásingadozásokat, megakadályozva azt, hogy a továbbítandó szerkezet vagy szervezet a másodperc milliárdnyi része alatt forgó, fekete lyukká alakuljon.
A tudomány jelenlegi szintjén a térugró-állomásokat csak ilyen hosszadalmas űrutazások során lehetett felállítani. A továbbítandó dolgok mértéke erősen korlátozott volt, ezenkívül, nem sikerült még tetszőleges alakzat körül sem egyenletesen gerjesztett térszerkezetet létrehozni, mert fennállt annak a veszélye, hogy a továbbított objektum valahol egészen másutt lép vissza a háromdimenzióba, mint ahol azt eredetileg szerették volna, ezért készítettek minden térhajó gömbformájúra.
A Fekete Nyíl is ilyen küldetést hajtott végre, s emellett a Csend bolygójának felderítésével az ember számára kedvező körülményekre, újabb benépesíthető élettérre bukkantak.
Mire a sikeres kísérletek befejezése után megérkeznek ide az első emberek, az automaták és robotgépek által felépített tökéletesen lakályos szállások fogadják őket. Üvegházak, szórakozóhelyek, sportcentrumok készülnek. A szükségessé váló anyagokat a gépek, programjuk alapján felkutatják, kivonják a talajból, vagy ha kell, és célszerű, még tárnát is nyitnak kibányászására. Üzemeket, gyárakat hoznak létre, ahol azok a szerkezetek készülnek, amelyek a Csend bolygójának meghódításában válnak szükségessé, s természetesen az Epszilon Eridani rendszerének további kutatására is alkalmasak.
A Fekete Nyíl héttagú személyzete újra és újra ellenőrzött mindent. Többszörös biztonsági és programvédelmi eljárásokat építettek be az itt maradó robotokba. Néhány napig még figyelték az összerendezett működést, mielőtt véglegesen magukra hagyták volna őket. Jóleső, megnyugtató látványt nyújtott ez a gépsereg, amint precízen együtt dolgozva hegyeket hordtak el, falakat raktak, fémeket olvasztottak, hegesztettek, s mindezt csak egy célért, az emberiség továbblépéséért, fennmaradási esélyeinek növeléséért.
Az űrhajón a Vörös Virágokon is bevált időszámítást használták, nem pedig a helyi időt. A kis köteléket az otthonnal a fő számítógép szolgáltatta, kiküszöbölve az idő múlásában fellépő különbséget. A gyorsítási periódus egy évének leteltét követően az első ügyeletes Kriszti lesz, aki társait anabiotikus állapotba juttatja.
Minden előkészület megtörtént az indulásra. A szükségtelenné vált eszközöket a közeli nagybolygóba ütköztették, minimálisra csökkentve az űrhajó terhelését.
Amikor a Fekete Nyíl a kis hold körüli keringése során legközelebb volt az Epszilon Eridanihoz, begyújtották a főhajtóműveket, s lassan, de egyre növekvő tempóban távolodni kezdtek. Még sokáig követhette tekintetük munkálataik középpontjában világítótoronyként iránymutató fényt, a hegytetőn, a térugró-állomás felett.

A hazatérés

A Fekete Nyíl a fénysebesség háromnegyed részével száguldott. A csillagos ég képe szembetűnően megváltozott a haladási irányukban és a hátuk mögött. A főként a látható tartományokban sugárzó csillagok fénye átcsúszott az ultraibolya tartományba, míg az infravörösben pompázók megpillanthatókká váltak. A másik oldalon ennek az ellenkezője játszódott le. 
A feladatok csökkenésének mértékében egyre gyakrabban változtatták meg a vezérlőterem falának a kristályszerkezetét, átlátszóvá téve, a világűr fenséges szépségében gyönyörködtek. Ha erre nem nyílt mód, mert valamelyikük az Agytröszttel dolgozott, akkor is legalább néhány mezőre a külső kamerák által érzékelt képeket vetítették ki, kárpótolva magukat.
Az űrhajót védő erőtér energiája a maximális értéken volt, s azon is fog maradni az elkövetkező jó másfél évtizedben. Ennél a tempónál még egy porszemmel való ütközés is könnyen végzetessé válhatott. Bár a Fekete Nyíl kettős fala szupersűrű neutronanyagból készült, s már önmagában is sok káros hatást kivédett, az óvatosság sohasem felesleges, még ha a túlbiztosításnak magas is az ára.
A gyorsítási periódus befejeztével, a pályára állás után, a főként kikapcsolódást szolgáló, társalgónak is használt könyvtárban gyűltek össze. Ennek a helyiségnek természetesen csak a nevében szerepelt a „könyv” szó, hiszen az egykor papírra, rézlemezekre, kőre, bőrre vetett írások szerepét már régen az elektronikus számítógépek térhálós kristálymemóriája vette át. Filmek, zeneművek, regények átélése vált itt lehetségessé, s az óriási mennyiségű tudományos ismeret a kutatások megszervezéséhez, folytatásához adott elengedhetetlen információkat.
Amikor a kapitány belépett, a hét tojás alakú fotel közül hatot már elfoglaltak, csak az ő helye állt még üresen. Régóta vártak már érkezésére, bár Kriszti fejét az érintkezők sűrű szövevénye borította, vélhetően valami űrlovag-történetben éppen ő volt az elrabolt királylány. Barett felállt, s egy kapcsoló elfordításával a rideg valóság talajára zökkentette. Meg is kapta érte a magáét:
- Hogy lehetsz ilyen, te elfuserált papucsférj?! - valósággal magánkívül kiabált. - Pont a legjobb résznél tartottam…
Lesley a szavába vágott:
- Búcsúzni jöttünk össze… - Ő is leült az opálosan csillogó fotelébe, kényelmesen elhelyezkedett, összekulcsolta a kezét, s miközben az éppen rózsaszínű mennyezetre vetette a tekintetét, mintha onnan akarná kiolvasni a megfelelő szavakat, folytatta: - Ne vedd zokon kedves kollégánknak ezt a kis közjátékát, hiszen úgyis hamarosan beáshatod magad ide, s az űrmanókon kívül az ég adta világon senki sem fog zavarni két éven keresztül. - Lábával a világoszöld színű szőnyeget babrálta.
Utunk nehezebb részén már túl vagyunk, s bátran kijelenthetjük, nagyon jó volt veletek így, együtt dolgozni. Tudom - hirtelen felkapta a fejét, s egyenként végignézett rajtuk -, ti az én irányomban nem kifejezetten hasonlóképpen gondolkoztok. - tekintete a doktornőn állapodott meg, aki lesütötte a szemét. - De annyi baj legyen! Az eredmények kiértékelése az otthoniakra vár, s ők fogják levonni a konzekvenciákat a személyzet összeállításával kapcsolatban. Minden hosszútávú küldetés egyfajta kísérlet is a jövőben alkalmazandó stratégiák megalapozásához.
Mindannyian sokat dolgoztok, mégis hadd kérjem, hogy az éppen ügyeletben lévő kicsit merüljön el a saját területén begyűjtött anyag tanulmányozásában, hátha újabb felismeréseket is letehetünk eddigi eredményeink mellé. Más téma - felállt, s egy szekrényhez hasonló alkalmatossághoz lépett. - Már civilizációnk hajnalán a közös étkezés jelentette az együvé tartozást. Ebben a szellemben szeretnélek megvendégelni benneteket, mintegy jelképesen, a saját magam összeállította menüvel. - Hét tálcát vett elő, szétosztotta, majd hasonlóan cselekedett az étellel és az itallal is. Mikor ez utóbbit is felszolgálta, sorban, erősen megszorította valamennyiük kezét, hosszasan a szemükbe nézve.
Teljes csöndben fogyasztottak el mindent, utána ismét a kapitány szólalt meg:
- Át is adnám a terepet kedves doktornőnknek.
Kriszti háziasszonyosan összeszedte az evőeszközöket, az ételliftbe berakva elküldte a mosogatóba, aztán a kör közepére állt:
- Mint tudjátok, rám vár az a szép és nemes feladat, hogy néhány évre a másvilágra küldjelek titeket. - Kezét zsebre vágta, ujján piros köves gyűrű szikrázott . - Ehhez azt kérném, ma estétől számítva három napig semmit se egyetek! Legfeljebb egy kis gyümölcslevet ihattok, ha már végképp nem bírjátok a szomjazást.
- Te bezzeg rántott csirkecombokkal mászkálsz közöttünk, igaz? - piszkálta Barett. - Megállj csak, ha majd váltalak, minden ilyesmit visszakapsz tőlem.
- Ebben nem kételkedem - zárta le a beszélgetést a doktornő.
Sorban, egymás után léptek ki a közeledtükre megnyíló, fotocellákkal ellátott bejárati ajtón, s ki-ki a dolgára ment. Az irányítóterem üresen állt, az automaták minden figyelő „szemei” ügyeltek az űrhajó biztonságára. 
A meghatározott idő eltelte után szomorú tekintettel gyűltek össze a kriptában. Az anabiotikus állapotba készülők rossz hangulatát az okozta, hogy egy darabig ki lesznek vonva a forgalomból, s ha akarnának sem tudnának beleavatkozni a dolgok természetes vagy természetellenes folyásába. Kriszti kellemetlen közérzetét egyedül-maradása váltotta ki, ámbátor magányának súlyát valamelyest csökkenthetik kutatásai, de ez a körülmény egy cseppet sem vigasztalta. A csupasz, dísztelen hófehér falakkal övezett helyiségben kétoldalt négy-négy „szarkofág” állt. A berendezések testreszabva készültek és tartalék egység elhelyezéséről is gondoskodtak. Hat hibernátor hívogatóan feltárt fedele alatt láthatók voltak az analóg számítógépek, polipkarokként szerteágazó vezeték-rendszerük és szívókorongok látványát idéző műszereik, bioérzékelőik, tengeri ragadozóra hasonlítottak. Levetkőztek, s egymás után elfoglalták kényelmesnek éppen nem mondható „fagyasztóládáikat”.
- Csak semmi pánik, túlélitek! - bíztatta őket a doktornő.
Kriszti megvárta, amíg elfoglalják a megfelelő helyzetet, utána sorban melléjük lépett, altatót préselt felkarjukba és lehajtotta a néhány másodperc alatt légmentesen záródó burákat.
A hűtés megkezdődött, s az űrhajósok testhőmérséklete egyre közelebb került a 34 fokhoz. Szinte parancsszóra, egyszerre lendüld mozgásba egy-egy polipkar, a megfelelő nyaki érre tapadt és megkezdte a folyékony, életadó vér lecserélését fagyálló folyadékra. Ez a különleges oldat percek alatt eljutott a szervezet legtávolabbi régióiba is, megakadályozva a minden egyes sejtben jelenlévő víz fagyáspontjának átlépésekor egyébként bekövetkező kristályosodását, ami a sejtek szétrobbanását okozná.
A test létfontosságú szervei egymás után szüntették be a működést. Az űrhajósok sziluettje fokozatosan elenyészett a bura belső felületén képződött dér alatt. A tökéletes üzemelésről csak a szarkofágok tetején megnyugtatóan, egyenletesen világító zöld fény adott hírt.
A doktornő órákat dolgozott, s feladatának végrehajtása után jólesett neki a pihenés.
A főként kutatással töltött napjai szinte repültek, emellett, ha kedve úgy hozta, szívesen elmerült a könyvtárban a plasztikvízor által szolgáltatott élményanyagban.
A szupermodern készüléket sokan átkozták, valószínűleg még többen áldották, de ez a szórakoztatóipar történetében eddig mindig megismétlődött, valahányszor új találmány jelent meg a színen.
A készülék kimeneteit a fejre kellett illeszteni, s a megfelelő agykérgi területek ingerlésével, előre meghatározható élményanyag felhasználásával, bármilyen történetben szerepelhetett az ember, de mint kívülálló is szemlélhette az eseményeket. Eközben üldözhették és üldözővé válhatott, megsebesülhetett, s bármi megtörténhetett vele. A cselekmény kimenetelét nem volt kötelező előre meghatározni, a készülék számítógépe aktívan beavatkozhatott a történet szövésébe. A zenehallgatás is mély benyomást tehetett. A plasztikvízort használó vezényelhette a kért művet, sőt, valamilyen hangszeren is játszhatott benne, de pusztán hallgatóvá is válhatott: választhatott egy általa ismert dallamot, vagy computer-kreálta nótát.
A készülék azonban nemcsak ezt a célt szolgálta: előre beadott adatokból képes volt elméleteket felállítani, s a bizonyításához a végrehajtandó kísérletek lefolytatásához is instrukciókat nyújtani. A doktornő erre a célra sohasem vette igénybe, inkább saját szakállára szeretett dolgozni, saját hibáin, tévesztésein okulva.
Az űrhajó egyik megürült helyiségében terráriumot rendezett be, ahol növényei egy részének fejlődését figyelte. A mennyezetre manipulátorokkal vezérelt lézermikroszkópot függesztett, hogy tetszőleges helyen vethessen pillantást mikrovilágukra. A zöld élőlények túlnyomó többsége nem rendelkezett virágzattal, egynémelyiken sziromkoszorúhoz közelálló levél-módosulatot lehetett észrevenni. 
a flóra számos képviselője közül a „fehér röppentyűt” választotta kedvencül, amely termését, ha beért, magasra fellőtte, s az vitorlázógép-szerűen lebegve kereste a legalkalmasabb helyet, ahol elég nagy szabad terület állt rendelkezésére, hogy földet érése után biztonságosan fejlődhessen. Ugyanerre az élőlényre, és a többiekre is, jellemző valamiféle géncserét is megfigyelt. A szomszédos telepek hajtásai nagyritkán egymás felé hajoltak, s összetapadva, génjeik egy részét kicserélték, felfrissítve az örökletes anyagot. A tevékenységet, Kriszti szerint kemonasztia irányíthatta, a jelenséget hideg fény kibocsátása kísérte.
Nagy lendülettel vetette magát a fehérjealapú-öröklésmenet tanulmányozásába, s eközben kísérleteke végzett a növények fizikai és kémiai terhelhetőségére vonatkozóan. Meglepődve tapasztalata, mennyire jól tűrik ezek a harasztszerű valamik a hideget. Hamar tisztázta, ezt a tulajdonságot új típusú aminosavak teszik lehetővé, fagyállóhoz hasonló működésük mellett katalizátorokként hatnak, s jóval fagypont alatt is kémiai reakciók lezajlását segítik elő.
A két év gyorsan elszállt, átadta a helyét váltótársának, majd az a következőnek, és így tovább, az előre meghatározott sorrendben

Az óriásbolygó
Kis híján kétévnyi utazás állt még előttük. A vezérlőteremben immár az utolsó ügyeletes vigyázta a számítógépek rendszereit: a kapitány. Könyökére támaszkodva, egykedvűen üldögélt, tekintete a messze távolba révedt. Előtte a szektorokon a kamerák által közvetített táj, az erőtér állapotára vonatkozó vektoregyenletek, valamint a Fekete Nyíl gerjesztett pajzsában megsemmisülő kozmikus vándorokat számláló berendezés kijelzője jelent meg. Lesley nem találta igazán helyét: még mindig a vele történt különös események felett rágódott, magyarázatukat keresve.
Hófehér kezeslábast viselt, s bár ez volt a kedvenc ruhadarabja, főleg akkor vette fel, ha a doktornő nem tartózkodott a közelben. Nem volt ínyére kolléganője szájából a háta mögött emlegetett „törpe angyal” jelző.
Elunva a tétlen ücsörgést, feltápászkodott és rövid sétára indult. Hirtelen ötlet folytán megérintette a helyzetjelző billentyűjét.
- x: 0.0004, y: 98.664, z:839.56. Pályatartás, 10 kilences pontossággal:….
Kikapcsolta. Most valahogy ez is idegesítette. Sarkon fordult, s néhány lépés megtétele után már kint is volt az irányítóteremből.
A folyosón haladt végig, kétoldalt az üres legénységi szobák dekoratív ajtajai tűntek fel az előtte felgyulladó, mögötte kihunyó, a kapitányt glóriaként követő fénysugárkoszorú sugárkévéjében. Elhagyta a könyvtárt, a közös étkezőt, a laboratóriumokat és a park bejáratához ért.
Napjában többször is kikötött ebben a hangulatos, otthont idéző barátságos helyiségben. Köröskörül bokrok, közöttük kikövezett sétányok vezettek. A tervezők még egy kedves kis vízesést is kialakítottak itt, halk csobogása természetfeletti nyugalmat sugárzott. Néhány állat is élt itt: madarak, kisemlősök. Az egyik űrhajós, már nem emlékezett rá melyik, még kedvenc macskáját is magával hozta. Szegény pára még az idevezető út során elpusztult. Az ég kékje, az ügyes vetítők-szolgáltatta szemfényvesztéssel, ugyanolyan távolinak és ragyogónak tűnt, mint a Földön. Bár nem ott éltek, igazi hazájuknak mégis azt a bolygót tartották, nagy tisztelettel övezték, s lelkesen beszéltek róla, holott kizárólag plasztikus képekről ismerhették civilizációjuk kialakulásának bölcsőjét.
Leült egy padra, s gondolataiba mélyedt. Teljesen váratlanul, egy pillanatra minden fény kihunyt, az űrhajó nagyot rántott, ettől a kapitány egyensúlyát vesztette, s nagy nyekkenéssel nyúlt el a füvön. Kisvártatva úgy tűnt, a dolgok visszatértek eredeti kerékvágásukba.
Hirtelen rendkívüli izgatottság futott végig rajta, másodpercek alatt az irányítóteremben termett, s ujját a megfelelő billentyűn tartva idegesen hadarta:
- Trösztnek! Mi volt ez?! Tiszta kosz lettem miattad, most moshatsz! - méltatlankodott. 
- Előttünk váratlanul ismeretlen objektum bukkant fel. Veszélyes közelségbe került volna hozzánk. A kikerüléséhez a maximális gravitációs kiegyenlítésnél nagyobb centripetális gyorsulást kellett alkalmaznom. További utasítás szintaktikai okokból értelmezhetetlen.
- Trösznek! Károk?
- Jelenleg is folyik a modulok analizálása. A 133/12-es generátor kiment. Pótlása folyamatban. Egyéb károsodást nem érzékelek.
- Trösztnek! Az események rögzítve vannak?
- Igen. - Ha nem gép lett volna, bizonyára visszaszól: „Még ilyet kérdezni?...”
- Trösztnek! Miért nem érzékelted korábban?
- Válasz ismeretlen. Lehetséges okok: tapogatóhullámaimat elnyelhette, vagy szétszórhatta. Az ok keresése folyamatban.
- Trösztnek! Űrhajósok állapota?
- Normális.
- Trösztnek! Hozd le a felvételeket a 4-es mezőre!
- A szektorok kavargó képeit, adattáblázatait, a mélységes fekete világűr képe váltotta fel. A történtekből nem is látszott nagyon más, mint egy villanás, de az is csak inkább sejthető volt.
- Trösztnek! Ismétlés, 50-szeres lassítással!
Ismét az előző kép. Az egyik sarokban egy halványan fénylő pont jelent meg, a látómező közepe irányába haladt, miközben gyorsan növekedett, majd átmérőjének csökkenésével eltűnt a másik szögletben.
- Trösztnek! Még 25-szörös lassítást4
Az előző jelenet játszódott le újra, azzal a különbséggel, hogy amikor az objektum a mező közepére ért, Lesley álljt vezényelt:
- Trösztnek! Merevítsd ki!
Megtörtént. Egy fehér, bolyhos korong volt látható, mindössze néhány szürkés sáv bontotta fel egyszínűségét.
- Trösztnek! Még 3-szoros nagyítást!
A fehéres valami felfúvódott. A kapitány megkövülten nézte. Hasonló látványban még sohasem volt része. Félig hangosan, mintegy magának szólóan megállapította:
- Hiszen ez egy intersztelláris óriásbolygó. Vajon melyik rendszerből szakadhatott ki és mikor? - töprengett. Részleteket nem sikerült felfedeznie, hiába meresztgette már-már erőltetésig a szemét.
- Trösztnek! Még 3-szoros nagyítást! Határozd meg a pályáját! Olvasd be a rendelkezésedre álló adatokat!
- Nagyítás még nem növelhető, képfeldolgozóim analizálják az adatokat. A pályaelemzés szerint a Barnard csillag irányából jött. Két nyolcas valószínűséggel abból a rendszerből szakadt ki ismeretlen perturbáció hatására. Tömege: kétharmad nemezistömeg. Energiát termel. Luminozitása…
- Trösznek! Hagyd csak! Elég lesz! - közben önmagában morfondírozott: „Azt hiszem, felébresztem a többieket. Ezt nekik is látniuk kell” - s a gondolatot azonnal a cselekvéslánc beindítása követte. Sietve ment a kriptába és elégedetten nyugtázta magában, hogy minden szarkofágon egyenletesen, nyugodtan ég a zöld fény, a normális működést tükrözve. A hozzá legközelebb eső „fagyasztóládához” lépett, oldalán félrehúzott egy fémlemezt és az így szabaddá tett billentyűzeten bepötyögte a dehibernizációs programot megindító kódsorozatot. Ennek első látható jeleként a folyamatosan villogó lámpácska, ugyanolyan színben, villogni kezdett. Egymás után hatszor ismételte meg ezt a rövid műveletet, utána az Agytröszttől halk, andalító zenét kért, és a falból kihúzható ülőalkalmatosságra telepedve gondolataiba merült, miközben tekintetét mereven a kontrollfényekre szögezte.
Az újraélesztés során feltétlenül valakinek személyesen is jelen kellett lennie. Bár a számítógépek a lehető legszélesebb hibaelhárítási mechanizmussal rendelkeztek, az emberi szervezet sokkal kiszámíthatatlanabbul és sokoldalúbban tud reagálni a beavatkozásra, mintsem ilyen módon az összes eshetőségre fel lehetett volna biztonságosan készülni. A bonyodalmakat ráadásul még az is tetézte, hogy ugyanaz az egyén alkalmanként nem feltétlenül ugyanúgy viselkedett az egyes részfázisok befejeztével.
Szerencsére semmilyen váratlan közjáték nem zavarta meg a reanimációt, csak a doktornő szíve rendetlenkedett egy kicsit, három elektromos ütésre is szükség volt normális, pumpáló tevékenységének stabilizálásához. Néhány óra múlva felnyíltak fedelek, s láthatókká váltak a nyugodtan lélegző űrhajósok. A reflexszint ellenőrzése után a program utolsó lépéseként az egyik polipcsápból altató préselődött karjukba.
A több évig tartó anabiotikus állapotból való visszatéréskor a legtöbb űrhajósnak problémái jelentkeztek. Ennek okai között szerepelt a testi és lelki egyensúly felbillenése, hallucinációk, orientációs zavarok, a homeosztatikus rendszer felborulása, valamint a legkülönbözőbb dolgok. Ezeknek az összetett és bonyolult szimptómáknak az elkerülésére három napot mély alvásban töltöttek fiziológiás működésük rehabilitálása céljából.
A kapitány egy elektromágneseken lebegő szállítószerkezettel kabinjukba fuvarozta társait. Szilvire kerülvén a sor, elgyönyörködött szépnek és most különösen törékenynek tűnő testében. Csendesen működő szervomotorok emelték fel, s billentették át a „kocsira”, majd rövid utazás után ugyanilyen berendezések helyezték a fekhelyére. Lesley óvatosan betakarta, s a lány csuklójára is élettani funkcióit nyomon követő, érzékelők kusza hálózatából álló karperecet erősített. A szenzorok rendellenes jelet észlelve azonnal riasztották volna a kapitányt és az Agytrösztöt rádióhullámokon. Ere nem került sor.
Dolga végeztével ő is szálláshelyére vonult a fénylő glória kíséretében. Arra gondolt, vajon milyen hatást vált ki a többiekben ez az idő előtti ébresztés, mennyit tompíthat elégedetlenségükön az új megismerésének a varácsa. Legjobban Szilvi mérgétől tartott, de bízott abban, hogy a planetológust lehűti az életében először elemezhetővé váló intersztelláris óriásbolygó felbukkanása.
A lakhelye közvetlenül a vezérlőterem mellett volt, így oda is benézett, mielőtt nyugovóra tért volna. A szemközti oldalon még mindig ott ragyogott a fehéres sávokkal borított planéta képe. Be sem lépett, hátrafordult és saját kabinjába érve rögtön lefeküdt. Az alatta elhelyezett fúvókákból langyos levegő kezdett áramlani, s mintegy három-négy cm-es magasságba emelte testét. A lebegés okozta testetlenség érzése hamar mély álmot hozott a szemére.
 A háromnapos rehabilitációs alvást követően halk zene ébresztette az űrhajósokat. Egyikük rögtön talpra állt, másikuk előbb egy keveset lustálkodott, s olyan is akadt, aki azonnal táplálkozni indult. Eszmélésük után két órával a vezérlőteremben gyűltek össze. A kapitány kezdte a beszédet középen állva, s a kölcsönös üdvözlések megtörténtével.
- Mindenekelőtt közölnöm kell veletek, még csaknem két fényév választ el a Vörös Virágoktól.
- Micsoda?!
- Te megőrültél!
- Akkor mi volt ez?
Záporoztak a kinek-kinek vérmérséklete szerint való felzúdulások. Csodálkozva tapasztalta, Szilvi viszonylag nyugodtan figyelt. A legdühösebb a navigátor és a kibernetikus volt.
- Arra gondoltam - folytatta -, talán felkelti érdeklődéseteket, mivel is randevúzott a Fekete Nyíl, terven kívül, mintegy száz órával ezelőtt.
A kérdések és felháborodások moraja hirtelen elült, az űrhajósok szemében felcsillant a kíváncsiság és az új megismerése utáni vágy.
- Forduljatok a 4-es mező felé és nézzetek nagyot! - mutatott karjával a megjelölt irányba.
Az óriásbolygó plasztikus képem a lézeres kivetítő jóvoltából, egy pillanattal később már meg is jelent előttük. A hatás nem maradt el. Szilvi és Yama ujjai szélsebesen kezdtek el dolgozni a számítógép billentyűzetén. Nagy izgalommal merültek a munkába. Szektoraikon ábrák, színes függvények kavarogtak és az égitestről különböző metszetek váltak láthatóvá. Végül a planetológus számolt be és összegezte röviden eddigi kutatása eredményét. Addigra a többiek is ímmel-ámmal lekértek saját mezőikra néhány felvételt.
- Első nekifutásra úgy tűnik, az Agytröszt helyesen értelmezte a bolygó származási helyét. - a 6-os mezőn a legvalószínűbb pálya jelent meg, egy, a közeli csillagokat ábrázoló térképbe vetítve. - A Barnard-féle Nyílcsillag irányából jött, s valószínűleg annak a rendszeréből szakadhatott ki. Ennek oka a következő lehetett: egy intersztelláris felhővel való találkozás után annyi anyagot foghatott be, mely kellően megnövelte a tömegét ahhoz, hogy a törpecsillag gravitációsan már ne tudja magához kötni, s így fokozatosan táguló spirálpályán eltávolodott tőle, önállósítva magát. 
Szilvi mezőjén ugyanezt láthatták is. A planetológus folytatta: 
- Az idő múlásával összébb húzódik és barna törpévé alakul. Ha szerencséje lesz, további csillagközi anyagot fog be, a kellő tömeg elérésekor kigyulladhat benne a csillagok tüze, ezáltal vörös törpévé válik, ám ha sikerülne még testesebbre híznia, fényesebb és forróbb égitest lehet a Napnál is. - Haját igazgatta. - Az infravörös és a gravitációs mérések szerint felszíni hőmérséklete -20 fok, tömege a Nemezisének mintegy 80%-a. - A kép újra váltott, s az óriásbolygó hőeloszlása tűnt fel. Szilvi ismét a haját babrálta, s megpillanthatták új fülbevalóját, amit erre az alkalomra vett fel. - A fázisletapogatás eredményéből kitűnik, sebes szélrendszerek uralják a felső légkört, s minden bizonnyal fellép a szuper-rotáció jelensége is. Tengelyforgására 4.5 óra adódott, tehát már jelentősen felgyorsult. Közel van ahhoz, hogy felszíni hőmérséklete és sugárzása jóval erőteljesebbé váljon. Hát ennyi - tárta szét kezét, s fordult hátra.
- hálásan köszönjük a tudományos ismeretterjesztést! - gúnyolódott Gramon. - Engem nem nyűgözött le annyira, hogy ne várhattam volna rá még másfél évet!
A vihar kitörését a kapitány nyugodt, erőteljes hangja akadályozta meg:
- Arra gondoltam… - kezdte és várt. Megvárta, míg mindenki őrá figyel. A helyzet eléggé kétélűen alakult: némelyek szerették volna hallani mondandóját, míg mások eleve legyintettek. - Arra gondoltam, mi lenne, ha pályát változtatnánk, és elrepülnénk a Naprendszer túlsó oldalán, az ottani északi rész felett? - A végét egy szuszra hadarta el. A reakció különös volt: csend. A navigátor törte meg a hallgatást:
- Ezen gondolkoztál hónapokat?
Lesley elengedte a füle mellett a megjegyzést. Miközben érveit sorakoztatta fel, mezőjén meg is jelenítette számításai eredményét.
- Az űrhajó hajtóanyag-tartaléka megfelelő mennyiségben áll rendelkezésre a manőverekhez. Megállapítottam, hogy ha a harmadik gyűrűnél metsszük a Nap egyenlítői síkját, akkor a Nap felett 15 milliárd kilométerre haladunk el. Ugyanilyen ívben visszakanyarodva már csak egészen minimális pályamódosításra lesz szükség, hogy asszimptótánk a Vörös Virágokra mutasson. A sebességcsökkentést tízezer kilométerre gondoltam másodpercenként. A fékezés és az újabb gyorsítás 200 nap pluszt jelent, a kerülőt is hozzáadva, több mint egy éves vesztünk. Közben az eddig megszokottal ellentétes irányból is tanulmányozhatjuk a bolygórendszert. Ez az expedíció már így is sok hasznos felfedezést hozott, mondhatni jó passzban vagyunk. Ha a sors ilyen kegyes hozzánk, miért ne használnánk ki?
- Igazad lehet - törődött bele Yama. - Végül is, miért is ne?
A fedélzeten felgyorsult az élet. A Fekete Nyíl fő és korrekciós hajtóművei bekapcsolódtak és erős fékezés kíséretében a megváltoztatott görbére vezették az űrhajót. Legalább ketten-hárman állandóan az irányítóteremben tartózkodtak az Agytrösztnek megfelelő utasításokat osztogatva, különböző hullámsávokra hangolt, szuperérzékeny távcsöveket állíttatták a célobjektumokra és dolgoztatták fel a bejövő adatokat. Gondosan ápolták a Csend bolygóján begyűjtött növényeket is, újabb kísérleteket és vizsgálatokat végezve rajtuk.

A szonda
Egy alkalommal, minden előzmény nélkül, amikor Lesley és Barett tartózkodott a vezérlőteremben, a radarletapogatók értelmes lénye alkotta mesterséges szerkezet elhaladását észlelték a Fekete Nyíl mozgására csaknem merőlegesen. Azonnal felbolydult minden. Rövid utasítások csattantak, a szektorok képei pillanatról pillanatra változtak.
A kapitányban másodpercek alatt született meg az elhatározás.
- Kimegyek érte - döntötte el. A reakció nem maradt el.
- Hogy képzelet ezt? - vágott csodálkozó képet a navigátor.
- Kizárólag az egyik mentőegységgel lehet kivitelezni. A Fekete Nyíl tovább már nem fékezhető és ilyen manővert sem lehet vele végrehajtani, mert akkor könnyen veszélybe kerülhet a hazajutás.
- Katasztrófa esetén akkor sem tudsz elmenekülni. Csak annyi hajtóanyaggal rendelkezik, amennyi erről a sebességről egyszeri lassításra és gyorsításra elég.
- Megértem az aggodalmadat, ezzel én is tökéletesen tisztában vagyok - hangzott a dacos ellenvetés. - Természetesen a sajátomat fogom használni. Még annyit - tette hozzá -, közöld a váltótársaddal, folyamatosan tartsa velem a rádiókapcsolatot, és persze te is! - fordult Barett felé, mialatt gyorsan felállt, és már kifelé menet vetette hátra: - Azt hiszem, napok beletelnek, míg újra találkozunk. Ha jól számolom, 15 ezer kilométeres másodpercenkénti sebességnél nem gyorsulhatok fel jobban, de jobb, ha ezt az értéket biztonsági okokból nem érem el. Hát akkor, viszlát! Majd jelentkezem!
A mágnespárnás csővasúton hamar a mentőegységnél volt. Beleugrott, s azonnal kapcsolta a fedél zárását végző mechanizmust. Meg sem várta a plasztikbura teljes lecsukódását, rögtön kiadta a parancsot:
- Trösztnek! Indítsd a zsilipelést és tegyél ki!
Az utasítás végrehajtása után átvette a kézi vezérlést. Szuperérzékeny műszerek segítették a célobjektum felderítésében és a hozzá vezető görbe kijelölésében. Több millió kilométeres távolság nyílt már közöttük, mire végre lokalizálta. Üzembe helyezte a fedélzeti pályarögzítőt, hogy ne kelljen bíbelődnie a Fekete Nyílhoz visszavezető út meghatározásával.
Sikerült megteremtenie a rádiókapcsolatot a navigátorral, bár a kérdések és a válaszok közt eltelt idő észrevehetően nőtt. Lesley előtt plasztikus kép mutatta az űrszondának vélt szerkezet és a mentőhajó egymáshoz viszonyított helyzetét, valamint kölcsönös mozgási irányukat. Észrevehetően csökkent a köztük tátongó űr. A megközelítés végső szakaszáról társai egyenes adásban szereztek tudomást, a szektorok előtt lélegzetvisszafojtva figyeltek. Lesley célkövetésre utasította kameráját, miközben lassan körberepülte az űrvándort. Megállapíthatta, hogy tengelye körül forog és egy hosszú, rácsos valami nyúlik ki belőle. Elég réginek tűnt.
A nagy igyekezetben elfelejtették megkérdezni az Agytrösztöt mozgásának kiindulópontjától és ez a mulasztás be nem látható események sorozatát indította el.
A kapitány kéznyújtásnyi távolságra siklott mellé, nyitotta a rakodótér-ajtókat, s üzembe helyezte a két manipulátorkart. A kompozit-anyagból készült csápokkal megragadta, s egy csíramentesen záró tartályba helyezte. A műveletek állásáról képtovábbító berendezések tájékoztatták, s a többiek is tanúi lehettek az eseményeknek, de csak percekkel később láthatták ezeket a mozdulatokat. Amikor a szonda befogásával végzett, összehajtogatta a robotkarokat és csukta a rakodóteret. Megbízta a számítógépet az űrhajóhoz vezető út kiszámításával, és utasította az automatikát a kormányzás átvételére. Parancsai végrehajtásának kontrollálása után nyomban nyugovóra tért.
Néhány nap elteltével megtörtént a dokkolás. Az űrszonda először a sterilizálóba került, s miközben egy üvegfalon keresztül figyelték, Yama szólalt meg:
- Azt tudod kapitány, hogy óriási hibát követtél el?
- Hogy-hogy? - hüledezett Lesley.
- Ezt a szerkezetet a Földön bocsátották fel - folytatta a fizikus, még nagyobb nyugalommal.
- Micsoda!? Honnan veszed? - kapcsolódtak be többen is.
- Egyszerű. Rá van írva - most már egyenesen mosolygott. - USA.
- De hiszen amikor elindultunk - hitetlenkedett Barett -, éppen első rakétáikat állították bolygókörüli pályára, több-kevesebb sikerrel. Ma meg itt tartanának?
- Ezek szerint… - Yama a háta mögött összekulcsolta a kezét. - Úgy látszik nagyot változott a világ, mióta eljöttünk. Ráadásul ezt már jóvá sem lehet tenni. Azt hiszem, végképp lebuktunk…
A kapitány lehajtotta a fejét: 
- Ezt igazán nem akartam…
- Akartad, nem akartad - atyáskodott a fizikus -, megtörtént, és hamarosan szembe kell néznünk a következményekkel. Minden esetre jelt kell adni a Vörös Virágokra, muszáj tájékoztatni őket erről, valamint megváltoztatott pályaadatainkat is közölni kéne.
Lesley megpróbált erőt venni magán:
- Meglesz - mondta és a vezérlőterem irányába indult.
Utasította az Agytrösztöt a befogott szerkezet elemzésére, eddigi kutatási eredményeik feldolgozására és tömörítésére, valamint a hiperdimenziós tér gerjesztésére. A több megatonnányi atombomba felrobbanási energiájának befektetése árán elért energiasűrűség, mintegy alagutat nyitott a térben a Fekete Nyíl és a Vörös Virágok között. Az információtovábbítás kizárólag egy irányban mehetett végbe a Világegyetem kvantumszerkezete miatt. A számítógép az ilyetén módon előállított csatornán keresztül elküldte az adatokat az űrszondáról, s az űrhajó pályamódosítása miatt, mozgásában és irányában bekövetkezett változásról. Ilyen típusú üzenet leadására az űrrepülés során csak egyszer ű nyílt lehetőség a különlegesen nagy teljesítmény-felhasználás miatt, s általában vészhelyzetben éltek vele.
A Nemezis emberek lakta bolygóján alig valamivel később értesültek a történtekről, mint a Földön, ahol a szakemberek tanácstalanul dugták össze a fejüket az elsötétült monitorok fölött. Úgy kalkuláltak, hogy a Voyager-1 jelzéseit legalább 2020-ig venni tudják. Ez idő tájt a szonda tájolóműszerei már képtelenek lesznek kiválasztani a Napot a többi ragyogó csillag közül. Teljesen értetlenül álltak a kutatók és technikusok a hirtelen elnémulás előtt és hiába próbálták helyreállítani az összeköttetést a legnagyobb rádiótávcsövek segítségével, az űrszerkezetet hiába hívták szakadatlan, minden próbálkozás eredménytelen maradt. Pedig különös várakozással tekintettek minden jelentkezése elé, mert jeladásai valamilyen rejtélyes tömegről adtak hírt, mely lassan, de kimutathatóan eltérítette tehetetlenségi pályájáról. Segítségével szerettek volna felfedezni újabb nagybolygót, vagy nagybolygókat a Nap körül, esetleg valamilyen távoli csillagtársat.
A kapitány agyában ismét ördögi ötlet villant, s mint ilyenkor mindig, most is azonnal nekifogott kivitelezéséhez. A fonodirekciós vezérlés helyett a billentyűzetet választva lépett interaktív kapcsolatba az Agytröszttel. A 4-es mezőn feltűnt a Csend bolygója, ahol a piros kereszt világított, ott volt a titokzatos sugárzást kibocsátó barlang helye. Újabb utasításaira mozgásba lendítette az égitestet, beszámította az egyidejűségtől való eltérést, ami a fénysebesség változása miatt lépett fel a távolodás miatt. 
Lesley tovább dolgozott megszállottan. A korábban a hiperdimenziós téren leadott jelet most gammatartományú lézerfelvillanás modulálásává alakíttatta át, s kijelöltette azt az időpontot, amikor az impulzusnak el kell hagynia az űrhajót - a Fekete Nyíl sebes mozgásából adódó fényelhajlást figyelembe véve -, ahhoz, hogy 11 évnyi utazás után éppen a megfelelő helyen üssön be. Nem is kellett sokáig várnia, mindössze egy fél órát.
Az előtte lebegő égitestet figyelte. Csodálatos látványt nyújtott. A felhők, a tengerek, az önálló litoszféralemezeket nem alkotó és ezért kontinenseknek nem igazán nevezhető szárazulatok, szeszélyes színkavalkádját láthatta. Még egy, a jelent mutató fonalkeresztet kért a planétára, hogy jobban érzékelhesse a múló időt. A Fekete Nyíl hátulsó részén egy esernyőszerű szerkezet emelkedett ki, s alakult fokozatosan parabolaantennává. Kínos lassúsággal állt a célirányra.
Izgalma egyre fokozódott. A másodperceket halk kattanások jelezték, miközben a 4-es mező 9-es szektorában mindinkább nullához közelítettek a vörös számok. Az utolsó pillanatokat hangosan számolta:
- 5…, 4…, 3…., 2…, 1…, Most!
Hirtelen, egy gondolatnyi ideig sötétség borult az űrhajóra. Az akcióból csak ennyit érzékelhettek. Biztosítékhibára gyanakodtak.
A Naprendszer tanulmányozása szinte minden idejüket lekötötte. Az egyes szakterületek képviselői nagy lelkesedéssel vetették bele magukat vizsgálódásaikba. Már régen feledés homályát borították a kezdeti felháborodásukra a több száz napot is meghaladó késés miatt. Ilyenkor a vezérlőterem hét mezejének teljes területét egyetlen hatalmas rendszerré kapcsolták össze, s ide vetítették ki az éppen adódó legérdekesebb látnivalót.
Ez az időszak is elmúlt, ismét pályát kellett változtatni, hogy mozgásuk iránya a Vörös Virágokra mutasson. A Nemezist még mindig eltakarta fürkésző szemük elől egy sűrű, intersztelláris gáz- és porfelhő. Az ezen való biztonságos átkelés érdekében nem gyorsították fel az űrhajót a maximális sebességre, hanem annak csak mintegy felére. Ez további késedelmet jelentett, de biztonsági okokból szükség volt az intézkedés meghozatalára, mert ebben a térségben nem ismerték pontosan a felhő sűrűségeloszlását, s nem akarták esetleges veszélynek kitenni a Fekete Nyíl erőpajzsát.
Minél közelebb kerültek a célhoz, annál többször esett szó az otthoni dolgokról. Elképzelték, milyen fogadtatásban lesz részük. Beszélgettek és vitatkoztak, a több mint harminc év alatt, vajon hova fejlődhetett a technikai színvonal. Yama meggyőződve állította, többször nem lesz ilyen expedícióra szükség, hiszen mire szülőbolygójukat viszontlátják, ott már megoldják az egész űrhajó hiperdimenziós térbe juttatását, feleslegessé téve a hosszadalmas és veszélyes utakat a térugró-állomások kiépítésére.
A kapitánynak halvány elképzelése sem volt, mihez fogjon otthon. Súlyos hibát követett el és aggasztották a várható következmények. Szomorúan gondolt repülési engedélye végleges bevonásának lehetőségére. Ő is nagy hiányát érezte a pihenésnek, emellett szerette volna felújítani a szakterületén végzett munkát. Régészként dolgozott, s kíváncsian várta földi kollégáinak híreit a távollétében kiderített dolgokról ősmúltjukkal kapcsolatban.
Saját naprendszerük megpillantása előtt újabb lenyűgöző látványban részesedtek: a Fekete Nyíl belépett a csillagközi felhő sűrűbb térségeibe. Az űrhajó körül vöröses köd terjengett. A detektoroknak követhetetlenné vált az erőtérben megsemmisülő parányi részecskék száma.
Bár a rádiótávcsövek és az infravörös tartományban észlelő műszerek egész úton tudatták a vörös törpecsillag helyét, mégis a meghatottság érzése vett erőt rajtuk, amikor végre szabad szemmel is megpillanthatták. Szótlanul ültek, mindegyikük egyénileg dolgozta fel mély benyomásait. Ebbe a tökéletes csendbe robbant be az Agytröszt hangja:
- A Vörös Virágok hívja a Fekete Nyilat!
Összerezzentek. A gép megismételte:
- A Vörös Virágok hívja a Fekete Nyilat!
Néhány másodperc telt el, majd a kapitány a fonodirekciós vezérlő billentyűjére helyezte az ujját: 
- Itt a Fekete Nyíl csillagközi űrhajó. - később hozzátette: - Trösztnek! Közöld pályaadatainkat a Vörös Virágokkal!
Az említett bolygón néhány órával később foghatták az adást.

Irány a Föld!

A Nemezis egytized naptömeggel rendelkező, társánál tízezerszer halványabban ragyogó vörös törpecsillag volt. Pályasíkja a Nap egyenlítőjéhez képest egészen minimális szöget zárt be, keringési ideje több mint 26 millió évre rúgott. Égi vándorútja során a legkisebb távolság fél fényévnyire zsugorodott köztük, naptávolpontján való áthaladásakor ez megháromszorozódott. Ez a csillag váltott ki számos földi katasztrófát is, amikor perihélium pontján áthaladva, gravitációs terével megbolygatta az Oort-féle felhőt alkotó üstökös-rajokat, melyeknek egy része a belső Naprendszerbe zúdulva az egyes bolygókba történő becsapódásaikkal gyökeresen megváltoztatták azok éghajlatát, s olykor még az itt-ott fellelhető életet is kipusztították. A csapások sorozatosan elérték a Földet is és ezzel gyakran egészen más vonalra kényszerítették az evolúciót.
Öt bolygó keringett körülötte. A belső három méretben hasonlított a Földhöz, bár sűrűségük inkább a Marséhoz állt közelebb. Utánuk kisbolygó-övezet következett, majd a Neptunnal vetekedő méretű, számolhatatlan mennyiségű apróhaddal rendelkező gázóriás. A legtávolabbi planétája haladt a legkülön9sebb, legnagyobb hajlásszögű legelnyúltabb pályán. Ötezer évenként, perinemezis-átmenetekkor a Vörös Virágok felett tartózkodott, a vörös törpe közelsége miatt légköre és hosszú csóvája fejlődött, mely elnyúló uszályként kísérte.
A Fekete Nyíl célja a második bolygó környezete volt. Ez az égitest másfél millió kilométeres távolságban rótta köreit a központi csillag körül. Két kicsiny, főként űrkikötőnek és alacsony gravitációjuk, valamint közelségük miatt bányászatra használt, törmelékholddal rendelkezett.
A Vörös Virágokon a Nemezis közelsége miatt hatalmas árapály-erők működtek, emiatt egyes területek kifejezetten lakhatatlanok voltak. A városok inkább a folyópartokon és az északi területek magaslatain épültek.
A bolygórendszer Pazar látványossággal szolgált. Az átvonuló intersztelláris felhő, mint valami sejtelmes, vöröses köd burkolta be. A látótávolság tovább csökkent, s a halványabb csillagok fénye egyre inkább elenyészett a szépséges derengésben. Már messziről észlelték az űrbe telepített naperőműveket, napvitorlásokat. Ez utóbbiakat főleg a kiterjedt kozmikus bányarendszer szállító-alkalmatosságaiként használták olcsóságuk miatt, de különösen nagyméretű szerkezetek pályára állításában is szerepet kaptak, mint korrekciós hajtóművek.
Óriási méretű űrállomások és űrtárgyak népesítették be a belső térségeket, s gyakran állt elő emiatt ütközésveszélyes helyzet. Ezt kivédeni csak a hiperteret elérő és ott kommunikálni képes számítógépek voltak képesek, a biztonsági követelmények maximális betartása mellett koordinálva mozgásukat. Ha a gigantikus energiák kordában tartásában mindössze egy röpke pillanatnyi kihagyás történt volna, ez elegendő lett volna ahhoz, hogy új civilizáció alapjainak lerakásához fogjanak a jelenlegi romjai helyén. A különböző űrszerkezetek lámpatest körül kerengő szentjánosbogarak benyomását keltették.
A Fekete Nyílon ezekben a napokban mélységes nyugalom honolt. A legjelentősebb manővereket már elvégezték, sebességük száz kilométerre csökkent másodpercenként, ami a korábbiakhoz képest csigalassúsággal történő vánszorgásként hatott a legénység számára. Tehetetlenségi pályán haladtak, s vezérlésüket bármelyik pillanatban átvehette az egyik automatikus leszállásvezérlő rendszer.
Bekövetkezett végre, amire vártak: a vezérlőteremben mély hang tudatta velük, célállomásuk az egyik kisebb hold lesz, s a robotirányítás aktiválódott. Érezni mindebből természetesen nem éreztek semmit, csupán annyit láthattak, hogy a környező csillagok vöröses fényű pontocskái lassan elmozdulnak eddigi helyükről, s a Nemezis korongja észrevehetően növekedni kezd. Az űrhajó mozgásiránya határozottan megváltozott, pályája fokozatosan belesimult a bolygórendszer síkjába, és hamarosan megpillanthatták a „Megbékélés” nevű kicsiny holdat is. Megkönnyebbült sóhaj hagyta el ajkukat.
Az ilyen típusú expedícióknál a kikötés után a szükséges vizsgálatok érdekében, néhánynapos karanténon kell átesniük. A Vörös Virágokra űrrepülőgép igénybevételével juthatnak. Meghatódva figyelték az eddig oly távoli otthonukat. A hallgatást a kapitány törte meg:
- Tudjátok, az nem fér a fejembe, vajon miért némák a rádiókészülékek a repülésünkre vonatkozó információk leadása óta? - mondta lassan, tétován.
- Valószínűleg a szonda miatt orrolhatnak ránk - vélte Gramon. - Bár az is lehet, hogy csak a szokásaikban történt változás.
A 4/1-es szektoron magasan Lesley feje fölött, 4000-es kiinduló értékű bordó szám jelent meg, majd másodpercenként eggyel csökkent az értéke.
- Hogy ezek miket nem tudnak?! - szólalt meg Kriszti csodálkozással vegyes méltatlankodással. - Távirányítással vezérlik a kivetítőnket. Nem rossz!
A távolság fokozatosan csökkent. A látómezőből lassan minden más természetes és mesterséges égitest képe kiúszott, a Megbékélés vált uralkodóvá. Részleteket még nem lehetett rajta felismerni, azonban a háromszög alakzatban felvillanó vörös és sárga irányfények már kivehetők voltak.
3500.
A felszínt teljes egészében beborító technikai berendezések és épületegyüttesek közül néhány, egyre inkább kezdett elválni környezetétől. A hold eredeti természetes talajából csak kevés őrződött meg eredeti, ősi állapotában, ezeket a területeket szeszélyesen csipkézett hegygerincek és krátermezők alkották. A hátteret az űr mélyvörös drapériája szolgáltatta.
3000.
A Fekete Nyíl további sebességcsökkenését inkább sejtették, mint érezték. A mágneses vonósugár eltéríthetetlenül vezette az űrhajót a mindössze 10 kilométerre lévő űrpályaudvar felé. A közeledés következtében üzemek, kutatóállomások, antennák és bányaművelések nyomai bontakoztak ki.
2500.
A tétlen nyugalom átmenetileg felborult. Hirtelen mozgásba lendült a Megbékélés. A kamerák automatikusan követték elmozdulása során, így rövid idővel később az előző helyén lebegett. A Fekete Nyíl pályát változtatott, az égitest túlsó oldala felé repült. Éretlenül néztek össze.
2000.
A manőver befejezését követően ismét egyenesen haladtak, alacsony szögben rárepülve az újonnan felbukkant fogadóbázisra. Mind több és több irányfény bukkant fel, egy másik kozmodromról űrhajó emelkedett fel, s tűnt el másodpercekkel később a végtelen kozmoszban. Saját startjuk képe villant fel emlékezetükben.
1500.
A Fekete Nyíl erősen közelített a felszín felé. Alatta, három koncentrikus kör mentén jelzőfénysor pislogott. Kívül fehér, középen kék, legbelül vörös.
- De hiszen ez a vészleszállító színkódja! - tört ki valamelyikükből a döbbent felismerés. Nem is tudtak rá mit mondani: a bizonyosság súlya és a feltáruló látvány lenyűgöző szépsége beléjük fojtotta a szót.
1000.
Az űrhajó pontosan a legbelső kör közepe felett lebegni kezdett. Amikor előremutató mozgása megszűnt, mindhárom gyűrű fénye állandó vörösre váltott.
500.
Alattuk hatalmas zsilipkapu tárult fel, mintha valami óriás szája akarná elnyelni a két kilométer hosszú, lassan ereszkedő űreszközt. A hangárt hófehér, ragyogó fény árasztotta el.
250.
A Fekete Nyíl most már teljes egészében az állomás foglya volt. A falakból gigászi manipulátorok nyúltak ki, s fogták meg olyan óvatosan, akár a hímes tojást. A kapuk ismét mozgásba lendültek és légmentesen bezárultak. A mágneses vonótér kikapcsolódott, a robotkarokra épült minden feladat. A mozgás észlelhetetlen mértékre csökkent, majd kicsivel később meg is szűnt. A karok rögzültek, a csarnokba friss levegő tört be.
Megérkeztek.
- Hát itt volnánk - szólalt meg a kapitány. - Less mit mesélnünk! Kint várnak az orvosok, egy pár napra karanténba dugnak, aztán meg csak győzzük elviselni a riportereket!
- Már megbocsáss, de nekem egészen más a véleményem - vetette ellen Morley rövid csend után. Szavakban megfogalmazott gondolata akkora nyomatékkal rendelkezett, hogy a kitörni készülő örömünnepet rögvest lelohasztotta. - Ha ez valóban a vészleszállítóhely, s vajon mi okuk lett volna gyökeresen megváltoztatni a jelzéseket, akkor erre a területre kizárólag néhányan kaphatnak bebocsátást.
- Hátha a másik fogadóbázison hirtelen műszaki hiba lépett fel - próbált érvelni Lesley nem túl nagy meggyőződéssel.
- Talán igen - kapcsolódott be a másik öreg, Gramon is. - Valami oka van ennek a hallgatásnak. Egyetlen egyszer kerültünk rádiókapcsolatba és pályaadatainkon kívül semmit sem tudtunk közölni. - Kihunyt a külső térséget közvetítő kamera képernyő képe. - Az összeköttetés aztán rejtélyes módon megszakadt… - kicsit várt, majd határozottan folytatta: - Én nem hiszek az ilyen véletlenekben. Amatőrök is vehették volna adásainkat… Véleményem szerint eltitkolták jövetelünket… 
- De hát miért tettek így? Mégis, mire gondolsz?- tudakolta mélységes csalódással a hangjában Szilvi.
- Pontosan nem tudom, de úgy vélem, hamarosan tudomásunkra hozzák, és akkor eldönthetjük, hogy a tudás bizonyossága vagy a nem tudás bizonytalansága-e a jobb.
Mielőtt bárki hozzáfűzhette volna saját elképzelését, egy kedves női hang csendsült fel a vezérlőteremben:
- Hölgyeim és uraim! A Megbékélés köszönti önöket sikeres expedíciójuk és hazatérésük alkalmából! Kérem, hagyják el az űrhajót a hátsó. Kettes kijáraton!
- Hogy fér egy ilyen kedves hangba ennyi könyörtelenség? - morfondírozott Yama, s társaihoz hasonlóan ő is feltápászkodott félig fekvő helyzetéből, a kabinjába ment, magához vette a már napokkal korábban összeállított személyes poggyászát és beállt a sorba. Fejüket lehorgasztva, gyalogosan ballagtak végig a Fekete Nyíl teljes hosszán, így köszönve el tőle, mintegy hálát adva a három évtizedet is meghaladó kifogástalan működéséért. Útközben be-benézegettek a szívükhöz legközelebb álló helyiségekbe, elbúcsúzva munkájuk és életterük színhelyétől.
Az űrhajóból kilépve egy teremtett lelket sem láttak, néptelen és kihalt volt minden. Egyikük javaslatára éppen találomra akartak elindulni valamerre, amikor egy hangtalanul - minden bizonnyal elektromágneses hullámokon lebegő -, jármű kanyarodott melléjük, lassított és megállt.
- Szálljanak fel! - csattant a felszólítás belülről. 
- Talán, legyenek szívesek - háborgott Kriszti, de azért ős is engedelmeskedett. 
- Szíjazzák be magukat! Hangzott az újabb utasítás. Kicsivel később az érzékelők konstatálták a művelet megtörténtét, és a személyszállító nagy gyorsulással nekiiramodott.
Csak most vehették jobban szemügye a szinte beláthatatlan méretű hangárt. Az űrhajó éjfekete teste biztosan pihent a robotkarok-alkotta hídon. Körben, a halványzöld, nyugalmat sugárzó falakon fehér fényt szóró világítótestek gyöngyfűzére helyezkedett el. Fejük felett a zsilip óriási, zárt száját láthatták.
A jármű a Fekete Nyíl teljes hossza mentén végigszáguldott, éles jobbkanyart írt le, s egy keskeny alagútba vetette be magát, ahol a majdnem teljes sötétséget csak a biztonsági lámpák gyér fénye oszlatta el némileg. Folyosókat kereszteztek és újabb alagutakat hagytak maguk mögött. Az út során egyetlen embert sem sikerült megpillantaniuk. Az ötödik vagy hatodik folyosó elérésekor lassítottak és ráfordultak a bordó színben világító burkolattal határolt pályára. Körülbelül ötperces további rohanás után egy nagyobb csarnokba értek, a személyszállító fékezett és megállt.
- Szálljanak ki! A Főorganizátor várja önöket! - hangzott ismét az ellentmondást nem tűrő felszólítás.
- Miféle gép ez, hogy csak parancsolgatni tud? - elégedetlenkedett Szilvi. - Hogy mi hová csöppentünk!?
Felsorakoztak. Mire jobban körülnéztek, a járművüket már nem látták sehol. A halvány rózsaszín falakra vetített, mozgó térplasztikákban merülhetett el a felüdülésre vágyó szem. Ezekben, a percekben sem mód, sem lehetőség nem adódott erre: nem messze tőlük egy ajtó húzódott a falba. Bátortalanul, tartva a jövőtől, indultak befelé. Bentről barátságos, hívogató hang hallatszott:

Új küldetés
- Jöjjenek csak be!
Lesley lépett be elsőként az opálos fényben játszó, dolgozószobának berendezett helyiségbe. Még sohasem találkozott személyesen a Vörös Virágok kultúrájának első emberéve, ezért igencsak megilletődötten állt elé. Valamilyen köszönésfélét mormogott, eközben nagy megkönnyebbülésére felrémlett benne a hivatalos szöveg, s már kezdte is darálni:
- Lesley Garden, a Fekete Nyíl háromcsillagos intersztelláris űrhajó parancsnoka, jelentem…
- Hagyja ezt kapitány, semmi szükség a formaságokra! - felállt és melegen kezet fogott mindannyiukkal. Lesley és Yama valósággal eltörpültek mellette. - Foglaljanak helyet! - mutatott nyájasan körbe az űrhajón levőkhöz hasonló alakú üvegfotelekre.
- Mindenekelőtt szeretnék gratulálni egész kultúránk nevében a sikeres és eredményekben gazdag expedíciójukhoz! - Várt, mintha a szavakat keresné. Az asztala felett jobb oldalt a Nemezis rendszerének háromdimenziós képe lebegett, a főbb égitesteken kívül a nagyobb űrállomások, űrszerkezetek is fel voltak tüntetve rajta. A Főorganizátor testhez álló sötétkék ruhát viselt, sötét keretes szemüvegét homlokára tolta, hatalmas tenyerében egy modern űrhajó makettjével babrált. Folytatta:
- Sajnos útjuk értékét lerontja ez a szerencsétlen és rettenetesen hibás lépés.
A kapitány közbe akart szólni, de egy mozdulatával leintette.
- Fontos még tudniuk - letette a modellt, összekulcsolta kezét a háta mögött és nekifogott fel-alá járkálni -, hogy érkezésüket teljesen titokban tartottuk, és ezért is nem vettük fel önökkel a tartós rádiókapcsolatot.
Megtorpant, megperdült a sarkán és az ellenkező irányba indult.
- Napirendi pontként szerepelt a tanácsadóimmal való konzultálás a helyzet analizálását illetően. A megbeszélések eredményeként közölhetem önökkel, a további szigorú titoktartás kizárólag abban az esetben lehetséges, ha személyesen repülnek a Földre a dolgok állását kideríteni.
A házaspárok szerettek volna ellenvéleményt nyilvánítani, de egy szemrebbenés letörte szándékukat.
- Már régen megérett a helyzet egy ilyen jellegű expedíció küldésére, mivel évtizedek óta csak régészeink dolgoznak ott, s a földi technika rohamléptű fejlődéséről elég szűkös információkkal rendelkezünk. Tehát, Lesley kapitány, és ön, Yama úr - az érdekeltek felé bólintott - már megbocsássanak, hogy ezt kell mondanom, méretük folytán tökéletesen el tudnak vegyülni az ottani emberek között, s így személyesen járhatnak utána a ránk és a műszaki szintjükre vonatkozó ismereteknek. Ehhez segítségül két társat is kapnak maguk mellé. A többiek szakmailag támogatják őket, valamint a történtek kiszivárgását akadályozzák meg azzal, hogy a Földön lesznek és nem itt. A szükséges utasításokat mindig idejében meg fogják kapni. És még valamire felhívnám a figyelmüket: kerüljenek minden felesleges és kockázatos lépést. Főleg ön, kapitány! Ha szorult helyzetbe kerülnek, inkább vonuljanak vissza! - Ismét letelepedett foteljébe, ujjának egy érintésére feltárult fiókja, kiemelte a legközelebb megépítendő űrerőmű tervdokumentációját, majd nagy ügybuzgalommal tanulmányozni kezdte, mintha nem is lenne a szobájában senki. - Tulajdonképpen végeztünk is! - vetette oda. - A 3-as térugró bázison pontosan 15 perc múlva várják önöket. Induljanak! Jó utat! És semmi hazardírozás! - mondta, de különösebben nem figyelt már szavaira, annyira lekötötték iratai.
Az űrhajósok felálltak, fejükkel a Főorganizátor felé bólintottak, mintegy tudomásul véve utasításait, majd az épen feltáruló ajtón át elhagyták a helyiséget.
- Csak azt nem értem - töprengett hangosan Kriszti -, hol vannak az orvosok, a karantén, meg a vizsgálatok? - Hirtelen elöntötte a méreg. - Ez is miattad van Lesley Garden! Mikor szabadulunk már meg végre tőled?! - rettenetesen fel volt háborodva. Férje nyugtatgatta:
- Próbáld az élet kellemesebb oldalát nézni! Úgyis mindig a Földre vágytál, legalább teljesül a kívánságod. A neheze egyébként sem miránk vár. Ha valami katasztrófa történik útközben, akár kisbolygóként is keringhetnénk az Epszilon Eridani rendszerében! Mennyivel jobb ez!
- Túl sok a „ha” - morgott vissza a doktornő. A személyszállító hangtalanul megérkezett. - No most még ez is mindjárt nekiáll dirigálni nekünk!
Igaza lett. Felszálltak, s a biztonsági pántok rögzítése után sebesen száguldva indultak a starthelyük felé. A keletkező légörvény lehetetlenné tette a beszédet, ám a Yamában  felmerülő gondolatokat inkább érzékelték: „Miért nem tettek semmit addig, amíg a szonda befogásától idáig az űrben voltunk? Egyáltalán, tényleg ölbe tett kézzel vártak minket haza? Hol lehet a másik páros?”
Tíz perccel később lassítottak és megálltak egy halványzöldben sugárzó burkolattal ellátott kisebb teremben. A kiszállást követően a jármű pillanatok alatt eltűnt. A falakon térplasztikák villogtak, s néhány ülőalkalmatosságot s megpillanthattak kis, üvegből készült asztalok körül.
Két, talán még Lesleynél is alacsonyabb férfi közeledett feléjük, citromsárga kezeslábasukon, a Biztonsági Szolgálat jelvénye csillogott. Széles mosolyuk kemény és markáns arcvonást takart. Termetük és felépítésük alapján törékenynek tűnhettek, tekintetük azonban rendíthetetlenséget és elszántságot tükrözött. Bemutatkoztak: 
- In Swan, fejlesztőmérnök.
- Gor Yvan, csillagász.
A kapitány üdvözlésre nyújtotta kezét, ám ők elhárították a gesztust. Kriszti nem bírta megállni megjegyzés nélkül:
- Talán ennyire mégsem kellene felvágni!
In válaszolt:
- létfontosságú küldetést kell teljesítenünk civilizációnk érdekében. Kapcsolatunk kizárólag szellemi síkon alakulhat.
- Azért talán leülhetünk?... - tudakolta bátortalanul Szilvi.
- Természetesen - felelte Gor. Néhány dolgot ismertetnünk kell az ugrás előtt. - Folyton mosolygott, ám ezt a megnyilvánulását szavainak hangsúlya pózzá alacsonyította. - A kapitány ön marad - bólintott Lesley felé -, van még egy dobása. Bár a Tanácsban, személy szerint, elleneztem kinevezését, véleményem szerint önt nem lenne szabad leküldeni a Földre, teljesen alkalmatlannak tartom a feladat elvégzésére, ennek ellenére elfogadtam a vezető testület döntését.
„Hogy mondhat valaki mosolyogva ilyeneket?” - szökött Szilvi agyába a gondolat, de miután Gortól kapott egy szemrehányó pillantást, rögtön bezárta elméjét, s egy kicsit meg is döbbent, eddig még soha sem kényszerült erre a cselekedetre. A csillagász folyatta:
- Néhány perc múlva elfoglaljuk helyünket a térugró bázis kijelölt blokkjában. A Marsra megyünk, ahol módjuk lesz néhány napot pihenni. Ezután indukált alvás REM szakaszában direkt agybetáplálással megkapják a Földre és az emberiségre vonatkozó legfontosabb információkat, valamint néhány nyelvnek az ismeretét is. Ha velünk négyünkkel valami történik, a többiek kötelesek mentőexpedíciót szervezni, ezért vált szükségessé, hogy mindannyian azonos felkészültségi szinttel rendelkezünk - magyarázta. - Itt az idő, induljunk! - Kissé letörten követték. - Egy-egy kontinenst jelölhetnek meg munkaterületnek. Ön hova kíván menni, kapitány?
- Talán… Európába.
- Nincs többé „talán”! Jobb, ha hozzászokik! - hangzott a már-már durva rendreutasítás. - Yama úr? 
- Ázsia - mondta, s azonnal bámulatosan alkalmazkodott Gor stílusához: kedvesen mosolygott, miközben szikrákat szórt a szeme.
- Ebben az esetben én Amerikát választom, a kollégám pedig Ausztráliát kutatja majd. Próbáljanak tudósok, szakújságírók bizalmába férkőzni, derítsék ki, abban az esetben ha rendelkeznek ilyennel, a kultúránkra vonatkozó ismereteiket, s a szándékaikat a Nemezis rendszerével kapcsolatban. Ehhez megfelelő felszerelést fognak kapni. Egyelőre végeztem.
A térugró-állomás hatalmas gömbje egy sziklabarlang mélyén magasodott. Technikusoknak vagy más kiszolgáló-személyzetnek nyomát sem látták. A két újonnan csatlakozott haladt elől, a Fekete Nyíl volt űrhajósai, kolonccá vált poggyászukat hanyagul állukra vetve követték őket. A térhajó belsejébe néhány lépcsőfok vezetett fel. Körös-körül hófehér falak, sehol egy műszer. Barettben mégis gyanút ébresztettek az ágyak között elhelyezett ismeretlen rendeltetésű csomagok, de nem szólt semmit.
- Utaztak már ilyennek? - érdeklődött Gor.
- Nem - válaszolták többen is.
- Nem baj. Mint hamarosan tapasztalhatják, nincs az egészben semmi különös. Az agy fokozott védelemre szorul, ezért vegyék fel a sisakot, utána pedig helyezkedjenek el kényelmesen. Egy percük van rá. Nemigen fognak érezni semmit. - hadarta el a csillagász, s maga is hasonlóképpen tett.
A kapitány felemelte a sisakot, feltűnően nehéznek találta, s a fejéra húzta. Csak a szemei maradtak szabadon, ám látását is megakadályozta egy lehúzódó retesz, amint lefeküdt és megfelelő testhelyzetet vett fel. Egyedül maradt gondolataival.
Bűntudat mardosta. Ideje sem maradt arra, hogy beleélhesse magát új feladatába, fel sem mérhette annak súlyát, semmi elképzeléssel nem rendelkezett a tennivalókra nézve. Szüntelen visszhangzott benne: „elleneztem a kinevezését”, de ekkor mire jó ez az egész? Mire akarnak minket felhasználni? Mit várnak tőlünk és mi ez a nagy titokzatosság? Szédült, hányinger gyötörte. Úgy érezte, bármelyik pillanatban felrobbanhat, vagy szétfolyhat a teste. Bár képtelen volt behatárolni melyik, abban száz százalékig megbizonyosodott, az egyik verzió be fog következni. Mintha valaki rázta volna a vállát. Később már hangokat is hallott:
- Jól van? - Talán Gor lehetett, a többiek mind sokkal közvetlenebbül beszéltek hozzá. In pedig feltűnően hallgatagon viselkedett.
Szeretett volna valamiben megkapaszkodni, valami kézzelfoghatót keresni. Halántékán tompán lüktetett az ér, tagjaiban furcsa zsibbadtság kerengett. Próbált megmozdulni. Kezével bizonytalanul a feje irányába nyúlt, s csodálkozva tapasztalta, a sisak már nincs rajta. Akkor viszont miért nem lát? Erőszakkal kimeresztette szemét, lassan itt-ott derengést kezdett észlelni, majd fokozatosan, akár a szennyes víz borulna elé és tisztulna ki, mind több részletet ismert fel a környező világból. Valamennyien őt figyelték, ez kicsit zavarta. Még néhány másodperc, és összeszedte magát. Gor kioktató hangját hallotta távolról fülébe jutni:
- Nem szabad erős emóciókkal térugrásra indulni! Máskor ne tegye!
- Ezek szerint már itt lennénk? - vágott bamba képet a félresikerült kérdéshez.
- Amint a mellékelt ábra mutatja… - jegyezte meg epésen, s intett a feltáruló kijárat felé Gor, majd hozzátette: - Egy darabig nélkülözzük a társaságukat. Egyeztetnünk kell a terveket, s e célból hiperdimenziós kapcsolatba lépünk a Vörös Virágokkal. A jármű azonnal itt lesz és a szállásukra viszi önöket. 100 órát pihenhetnek, utána megkezdjük a szükséges ismeretek betáplálását. Senkivel sem léphetnek érintkezésbe, bár nem hiszem, hogy egyáltalán módjuk lesz - azzal búcsút intett, sarkon fordult és eltűnt a fordulóban. Társa némán, hang nélkül követte.
A beállt rövid csendet a kapitány törte meg:
- Most jobban egymásra vagyunk utalva, mint valaha - mondta halkan, maga elé meredve. - Tisztában vagyok vele, teljes mértékben az én hibám, hogy ilyen kilátástalan helyzetbe hoztalak benneteket. Azt hiszem, jelen esetben kár ezen rágódni, úgysem változtathatunk rajta, inkább össze kellene hangolni tevékenységünket.
- És ha lehallgatnak minket? - aggályoskodott Szilvi. - Nekem már az első perctől fogva nem rokonszenves ez a két alak, s attól tartok, csak eszköznek akarnak felhasználni minket valamilyen rejtélyes akcióban, s ehhez, balszerencsénkre, kiválóan kapóra jöttünk.
- Egy működő űrszonda hirtelen elhallgatására rengeteg kiváltó ok jöhet szóba, s nem látom az összefüggést, miért kellett felbukkanásunkkor ilyen fejvesztett cselekvésláncot beindítani. - kapcsolódott a beszélgetésbe Morley. - azóta csaknem két év telt el. Miért pont most vált a dolog ennyire fontossá? Véleményem szerint, pusztán álcázásul, díszletül szolgálunk valamihez, amiről fogalmunk sincs, mire megy ki.
- Régészeink folyamatosan jelen vannak a Földön, és itt a Marson is működik kutatóegységünk. Minden hírhez, információhoz, adathoz, hozzájuthatnak, ha máshogy nem, valamelyik nagyszámítógépes rendszerbe kapcsolódva - bizonygatta nem túl nagy meggyőződéssel Gramon. - nem tehetek róla, de valahogy nekem sem tetszik ez az egész, rosszat sejtek, s nem tudom osztani Barett véleményét, mely szerint egy kellemesebb kiruccanásnak is felfoghatnánk az egész utat. Úgy vélem, komoly veszély leselkedik ránk…
- Ezek után az én véleményem is megváltozott - szólt hozzá a navigátor. - Azt sem tartom lehetetlennek, hogy egy előttünk teljesen ismeretlen cél érdekében feláldozzanak minket… A Főorganizátor szavai szerint teljes titoktartás övezte az Epszilon Eridani rendszerből való visszaérkezésünket, vagyis a köztudatban még úton vagyunk. Bármi történhet velünk a Földön, soha senki sem fogja bebizonyítani, a baleset valójában nem 12 fényévre, csupán másfélre történt.
- Nekem továbbra is a karantén motoszkál a fejemben - kapcsolódott be Kriszti is - Bár elképzelhető, hogy a leadott anyagunk alapján úgy ítélték, a Csend bolygójáról származó növényzet semmi veszélyt sem rejthet magában a Vörös Virágokra nézve. A hosszú hibernálás után elvégzendő tesztek és kontrollvizsgálatok is elmaradtak. Ennyi erővel dühöngő űrült is rohangászhatna közöttünk…
- Együtt kéne maradnunk! - húzódott szorosabban a férjéhez Szilvi.
- Fel kell készülnünk arra az esetre, ha netán mégsem sikerülne - töprengett Yama. - Talán mégiscsak tehetünk valamit… - Hirtelen az érdeklődés középpontjába került. - Bizonyára elkerülte a figyelmeteket, amikor a Fekete Nyílon, az összecsomagolás során, magamhoz vettem a térugró-állomások kiépítésénél használt, nem túl nagy hatótávolságú, rádió adóvevőket. Maximálisan ezer kilométerre használhatók. - Kezét tördelte, szemmel láthatóan erősen zaklatott állapotban volt., - Megegyezhetnénk abban, hogy minden nap, világidő szerint este tízkor, hízni próbáljuk egymást. Esetleg újsághirdetések formájában is üzenhetnénk egymásnak, mondjuk a szombati számokban. Tudom, ezek apróságok, a semminél azonban mindenesetre többek.
- Te egy zseni vagy Yama! - dicsérte Szilvi őszinte elismeréssel.
- No, ez azért túlzás. Csupán a helyzethez próbálok alkalmazkodni.
- És ha belenyúlnak az agyunkba? - fehéredett el hirtelen a planetológus.
- Az teljesen kizárt - nyugtatta a doktornő. - Az agy annyira szerteágazóan tárolja az információkat, hogy lehetetlen beletörölni a személyiség megváltoztatása nélkül. Morális értékrendeddel ellentétes dolgok betáplálása pedig zavarokat válthat ki működésében. A két tényező külön-külön is elegendő szándékaikról való lemondásra. Meggyőződésem, úgy kellünk, ahogy vagyunk…
- Mik lehetnek ezekben a csomagokban? - terelte másra a szót Barett. Elhatározta, végére jár a dolognak, de ebben a szándékában megakadályozta egy hirtelen felbukkanó teherszállító robot, mely manipulátor-karjaival sebesen a platójára rakosgatta őket, s feladata végeztével pillanatok alatt eltűnt a kijáratban. Kívülről ideges sípolás hallatszott, megérkezett a „taxi”.
- Itt már a robotok is fel vannak szerelve telepatikus érzékelőkkel? - háborgott szinte kétségbeesetten Szilvi. 
Nem ez történt. Mindössze a térugrás megtétele után a fiziológiás normalizálódáshoz szükséges tíz perc telt el, ezt észlelték a bázis műszerei, s nyomban indították az automatákat.
Elhagyták a térhajót, és helyet foglaltak a rájuk várakozó járműben. Rövid, kacskaringós folyosón haladtak végig, majd egy szélesebbé váló szakaszán álltak meg, ahová barátságos, meleg lakások ajtajai nyíltak leendő tulajdonosuk nevével feltüntetve.
Elköszöntek egymástól.
A berendezés nagyon szerény volt, a bútorzat mindössze egy ágyból, asztalból, szekrényből és néhány székből állt. A szobákhoz egy függönyökkel elválasztott zuhanyzófülke és egy étkező tartozott. A képtelefont a bejárat mellé szerelték közvetlenül, ezen viszont szigorúan csak egymást hívhatták.
A kiszabott pihenőidő lejártakor Gor képe jelent meg a monitoron, s pár percet adott kinek-kinek saját rendbehozatalára, ennek elteltével az ajtók előtt várta őket. Szinte katonás rendet követelt tőlük, s bár a Vörös Virágok tudomásuk szerint nem rendelkezett hadsereggel, valami halvány fogalmuk mégis kialakult, hírek és rémhírek alapján. A csillagász és a fejlesztőmérnök egy laboratóriumba vezette a társaságok, ahol kilenc fotel és belőlük szerteágazó vezetékrendszer ötlött szemükbe. Gor néhányuk arcának apró rándulására megjegyezte:
- Nincs mitől tartaniuk, mindannyian azonos információkat kapunk! A „tanulás” naponta tíz órát vesz igénybe, s holnap ugyanitt, ugyanebben az időpontban folytatjuk. Válasszanak helyet!
Kényelembe tették magukat, s fejükre húzták az antennakivezetéseitől sündisznószerűnek mutatkozó, a térhajóban lévőhöz erősen hasonlatos sisakokat. A szerkezetek működésbe léptek, s az alvás-ébrenlét központ megfelelő ingerlésével mély álmot bocsátottak rájuk. Az ismeretek beültetése szakaszosan történt. A kezdeti mély alvást rövid REM fázisok váltották fel, mialatt a készülék az agy szabad területeit felkutatva, ingerköröket hozott létre. Ez a tevékenység egy periódus alatt hatszor ismétlődött. Az eszméléskor majdhogynem kimerültebbnek érezték magukat, mint álomba merülésük előtt.
A tizenötödik nap reggelén a laboratóriumba lépve csodálkozva tapasztalták, nyoma sincs a kábelerdőnek. Gor adott rá magyarázatot:
- Ismét közölnöm kell néhány információt. Holnap hajnalban indulunk a Földre. - A szokással ellentétben soha sem állt fel, h beszélt, sőt, egyenesen hátat fordított nekik, gondolták, most is mosolyog. - Lesley Garden, ön fogja vezetni az űrhajót. A járműve direkt cerebrális irányítású. Hogy ez konkrétan mit takar, idejében megtudja. A déli-sarki bázisukon szállunk le, ahol majd találkozhatnak emberekkel is, főként kutatókkal, régészekkel, de a felszínesnél szorosabb kapcsolatba nem léphetnek velük. Mi négyen egy tejesen ismeretlen újság riporterei leszünk, a megfelelő okmányokat szobáikban találják meg. - Ijedten néztek össze. - a többiek biztosítanak bennünket. Csak vészhelyzetben indulhatnak keresésünkre, a szükségessé váló igazolványokat is akkor kapják kézhez, addig felesleges. - Újra Lesleyhez és Yamához beszélt: - El lesznek látva egy-egy szemüveggel is. Ez tulajdonképpen egy térkijelzős számítógép, kollégám találmánya - intett felé bal kezével. - Fonodirekciós vezérlésű, a kért információt kizárólag a felhasználó által látott térségbe vetíti. Egy felvevőkészülék is bele van építve, minden mozdulatukat, szavukat rögzíti, és ne próbálják meg leárnyékolni! 
Minden nap találkozunk egy erre a célra kijelölt szigeten, később konkrétan megtudják, melyiken. Felderítő tevékenységükhöz rendelkezésükre áll egy-egy húsz g-re ellensúlyozott egyszemélyes repülőgép. Szóbeli utasításra tetszőleges színűre változtatható a burkolata, s emellett kristályszerkezete átalakításával teljesen láthatatlanná is tehető. Ezt a parancsot soha se mulasszák el kiadni! Állandóan viselniük kell egy nyakláncot is. Ez nem más, mint egy személyes erőpajzs - meglepődve pillantottak egymásra. - Ha bárki kárt akar okozni önöknek, megvédhetik magukat. Önmegsemmisítésre is alkalmas. Szintén kollégám találmánya. A szobájukban ezt is meglelhetik a szemüveg társaságában. Másra át nem ruházható, ilyen irányú kísérletre felrobban, egyénre programozott. Egyelőre ennyi. Pontosan - órájára vetett egy pillantást -, 20 óra 13 perc múlva legyenek a folyosón, útra készen! Végeztem. Ja, a szállás. Ott ütik fel szálláshelyüket, ahol akarják, lesz bőven pénzük, illetve bankkártyáik.
Gor és In felállt és kiment. Barett hiába lesett utánuk, merre mehetnek, már csak egyre távolodó lépteik keltette nesz hallhatta.
A kapitány és a fizikus pánikszerűen igyekeztek ideiglenes lakásukba, ahol rögvest poggyászuk átvizsgálásához láttak. Nagy kő esett le a szívükről, amikor kezük ügyébe került a maroknyi rádió.
Az eligazítás után egy árva szó sem esett közöttük, annyira megdöbbentek az önmegsemmisítés lehetőségének hallatán. Az éjszakájuk is rendkívül nyugtalanul telt, nem jött álom a szemökre, kétségek közt forgolódtak. Tehát adott helyzetben szó nélkül feláldoznák őket, de hát miért, mit kell végül is megtudniuk? A Vörös Virágokon mégis folyna valamilyenfajta fegyverkezés, de ki irányítja és ki ellen? A Föld nem jelenthet komoly fenyegetést számukra, vagy talán mégis? Olyan messze van és még teljesen az elején tartanak az űr meghódításának. Igaz, egyes csoportoknak vannak világuralmi törekvéseik, de a távolság tán csak visszariasztja őket? Tudomásukra jutott a Föld csillagászainak és jeles kutatóinak az egyezménye, mely szerint, ha idegen lények nyomaira bukkannak, titokban tartják és nem hozzák nyilvánosságra. Ekkora volna a veszély? De ki az, aki veszélyben van, hogy ezt a lépést kellett megtenniük, a másik kultúra, vagy maga a Föld?
Ilyen és hasonló kérdések motoszkáltak a fejükben, ám feleletet nem kaptak. Talán majd egyszer. Talán éppen most. Kezdett a helyzet fokozatosan átértékelődni, valamiféle kalanddá válni. Valami nagy, nagy kalanddá, valami életveszélyes és csodálatos kalanddá! Már semmitől sem féltek, megnyugodtak. Boldogok voltak, hogy részük lehet benne. Milyen furcsa is az ember!
Másnap a megbeszélt helyen találkoztak. Már nem tűnt olyan félelmetesnek az egész. Felébredt bennük a kutató, s kutatni vágyó ember szüntelenül kíváncsi természete.
Gor és In haladt elől, mint rendszerint. Egy hangárba értek, és meglátták az űrhajót. Ezüst teste káprázatosan csillogott a falakból sugárzó fehér fényben. Megtorpantak, el sem tudták képzelni, hogy ez a vadonatúj, ragyogó jármű rájuk vár, s ők fogják irányítani. Minden pilóta életében jelentős élmény egy új, korszerű eszközön való repülés, parancsai alá vonni a szerkezetet, s ha az idő engedi, még az utazás szépségeiben is gyönyörködni lehet.
A csillagász tenyerével megérintette a fénylő törzset, mire azon rögtön egy ajtó pattant fel.
- Kövessen bátran - intett maga mögé és eltűnt a bejáratban.
Úgy tettek. Egymás után nyelte el őket az űrhajó. A közlekedőfolyosók keskenysége miatt szorosan egymás mögött haladtak. A járat egyszer csak kör alakúvá terebélyesedett, s feltűntek a jól ismert, megszokott pilótaülések. A vezérlőteremben jártak. A csillagász és a fejlesztőmérnök mindvégig hallgatott, nekik maguknak kellett benyomásaik alapján kihámozni az érdekes, vagy annak ígérkező információkat.
Az ülések fordított V-alakban helyezkedtek el, s Gor utasítására a kapitány a legelsőhöz ballagott. Az irányító teremben ezeken kívül semmiféle más berendezés nem volt, a burkolat teljesen sima, egyetlen műszer, díszítés nélküli. Ez a tapasztalat kisebb csalódást okozott, hiszen megszokták a számítógépek kijelzők, kontrollfények tömkelegét, ezek a titokzatosság látszatát kölcsönözték a repülésnek, még akkor is, ha sokukat abszolút nem is használták. A csillagász és a fejlesztőmérnök leghátul ült le.
Gor szolgált újabb felvilágosítással:
- Nincs semmi különös dolga kapitány. Helyezkedjen el kényelmesen és csatolja a fejére a pántokat. Elég gondolni arra, amire rá szeretné bírni az űrhajót. A szemléletesség kedvéért három mezőt használhat, ha adatot kíván megtudni, nézzen valamelyikük egy tetszőleges pontjára, s eközben fogalmazza meg agyában pontosan és egyszerűen a kért információt. Ennyi az egész! Teljes nyugalmat erőltessen magára, mert megzavarhatja a készüléket!
Lesley bekapcsolta a pántokat és megpróbált maximálisan relaxálni. Kezeit összekulcsolta a hasán, szemeit lehunyta, nem gondolt semmire, egyenletessé vált légzését figyelte. Hallotta, amint szívverése egyre lassabb és lassabb lesz, teljesen ellazult. Óvatosan, hogy a fény ne bántsa, kinyitotta a szemét. Tekintetét felemelte, s lassan a Marsot idézte fel. A Vörös bolygó képe nyomban megjelent. Egy pillanatra meghökkent az azonnali reakció láttán, majd folytatta a kísérletezést. A Föld kontinensekkel, tengerekkel, felhőrendszerekkel tarkított arculata rémlett fel benne, s egy villanásnyi idővel később a Kék bolygó ott lebegett társa mellett. Jobbra fordította a fejét, s megpróbálta rekonstruálni magában a hangár látványát, mire a harmadik mező is kivilágosodott.
- Eddig jó, kapitány! - hallotta maga mögül. - Ugyanígy gondoljon a repülési irányra és a sebességre is!
 Az emelkedésre koncentrált. Az űrhajó környezetét mutató kép megbillent és remegni kezdett.
„Nyugi” - erőszakolta magára.
A reszketés kisimult és megszűnt. Lassan elszakadtak a talajtól. A csarnokban megváltozott a világítás színe, a lámpatestek elsötétültek, a fényük megvörösödött. A kapitány egyre tökéletesebben uralma alá volna a járművet, s bár az néha még meg-megbillent, már csak elvétve fordult elő. A zsilipkapuk feltárultak.
Agyának egy sugarával a kamerák által közvetített képet középre kérte, s a sebesség növelésére koncentrált. Hamar elsajátította: szükségtelen teljes energiájával az egyes manőverekre gondolnia, azok anélkül is végrehajtódnak, hogy túlságosan megerőltetné szürkeállományát.
Maguk mögött elmaradt a hangár, s fokozatosan kibontakozott a táj. Nemrég kelt fel a Nap, s örvénylő szélforgatagok kavarták fel a port. A távolban hegyvonulatok, vulkanikus kráterek, meteorok által ütött sebek tűntek fel. Még valamit sikerült észrevennie, amiről eddig jórészt csak olvasott. Erősen meresztette a szemét a plasztikus kép egy pontjára, s a szándékészlelésekor a számítógépek jobb felbontásra kapcsoltak. Így már sokkal inkább ki lehetett venni a másfél kilométer átmérőjű, hatszáz méter magas, emberfejet formázó domborművet.
Több, mint tizenkétezer év óta állta már a homokviharok erodáló hatását. Óh, de szívesen körüljárta volna most egy kis homokfutóval! A fellobbanó érzést az űrhajó parancsnak értelmezte, s ereszkedésre váltott, olyan iramban, hogy a kapitánynak korrigálnia kellett megingását. Tett egy kört a kőkolosszus körül, s járművét nagyobb sebességre ösztökélte.
A Vörös Bolygó horizontja mindinkább összehúzódott, s a Mars kezdett korong alakot ölteni. A messzeségben az Olympos Mount gigantikus torzója bontakozott ki, majd a Hellas régió mélyföldje, ahol a felszíni élet legfejlettebb formáira bukkantak valamikor réges-régen.
Mindig hatalmába kerítette a felszállás. Ilyenkor semmi más nem létezett a számára az űrhajón kívül. Mindent elfelejtett, semmiről sem akart tudni. Ez igazán az ő világa volt, s nagyon szerette ezt a világot.
Gor zavarta meg:
- Elsőre nem is rossz! Kezdem elismerni képességeit, már ami a repülést illeti! Most pedig kapitány, irány a Föld!

Találkozó az Antarktiszon

A kapitány mindhárom mező képét törölte. Gondolatban adott parancsának hatására a középsőben egy apró, csillagszerűen fénylő pont jelent meg, a Föld. Baloldalt a Mars vöröslött. Tekintetét erősen a Kék bolygóra szegezte, s a gyorsulásra koncentrált. Utasításai végrehajtásának megtörténtét a Mars rohamos sebességgel maguk mögött elenyésző korongján, s a Föld lassú, majd egyre erőteljesebb növekedésével mérhette le.
- Leveheti a pántokat! - ajánlotta Gor. - Amíg nem kell irányt váltani, a robotpilóta automatikusan pályán tartja az űrhajót. - Kis szünetet tartott, majd hozzátette: - Megint van egy kis mondanivalóm.
Különösebb reakciót már kis sem váltott bejelentése, mindent meg lehet szokni alapon, még a lehetetlen helyzeteket is.
- Tudniuk kell, hogy a szituáció súlyosságát érzékeljék, azon a szépséges égitesten, ahová tartunk, nagyarányú fegyverkezés folyik. Ez a tényező a legfőbb oka a korábbi személyes kapcsolataink megszüntetésének a földlakókkal, s ma már csak megfigyeléseket végzünk, egyelőre a helyszínen, a déli-sarki bázisunkról, de hamarosan azt is fel fogjuk számolni.
A földi civilizáció terjeszkedésre irányuló törekvését helyesnek tartjuk, hiszen túlélésük, fennmaradásuk, annál biztosabb a jövőre nézve, minél nagyobb területen szóródnak szét. Ahol viszont megjelennek, megjelennek velük a fegyvereik is, és ezt a megnyilvánulásukat nem akceptálhatjuk. Nem egy kultúrát tüntettek már el a Föld színéről különböző eszmék és jelszavak égisze alatt! Meg kell tudnunk, képesek-e fogni a Nemezis rendszeréből származó adásokat, mit tudnak rólunk, mi a tervük, különben nem marad időnk a megfelelő fogadtatás előkészítésére!
- Ilyen súlyos a dolog? - hitetlenkedett Szilvi. - S miért pont mi vagyunk a kiszemeltek?
- A kapitány és Yama úr, hozzánk hasonlóan nőtlen, s a termetük miatt személyes kontaktusba léphetnek az ottaniakkal. A többiek pedig kiváló szakemberek, rengeteg tapasztalattal rendelkeznek, s erre minden bizonnyal szükség is lesz - magyarázta Gor. - Egyébként, meg vagyok győződve róla, ha Garden úr is a saját bőrén tapasztalja és a saját szemével látja, amit elmondtam, ez elég mély benyomást tesz rá ahhoz, hogy ne kövessen el visszafordíthatatlan őrültségeket. Javaslom, nézzünk körül az űrhajón, van még néhány óránk.
Már talpon is volt, meg sem várta az űrhajósok reagálását, elindult kifelé a vezérlőteremből.
Követték. Kíváncsiságból, unalomból is, vajon mit rejtegethet még a tarsolyában ez a mosolygós fadarab?
A szűk, kusza folyosórendszeren a rakodótérbe vezette őket, majd amikor köré sereglettek, kezét felemelve mutatta:
- Ezek a személyes, siklórepülésre is képes gépeik. - követték mozdulatát, s a szemüket megerőltetve észrevehették a háttérbe szinte tökéletesen beleolvadó szárnyas szerkezeteket. - Természetesen el vannak látva önmegsemmisítő szerkezettel, amely egy ismételt utasítás hatására aktiválódik. Hadd ne mondjam ki most ezeket a szavakat, mert még szép takaros lyukakat vájnak itt nekem a rakfedélzetbe. Kis csomagtérrel rendelkeznek arra az esetre, ha valakitől sürgősen meg kell szabadítani a földi civilizációt, kötelesek magukkal hozni. Ja, és az álcázás - kapott a fejéhez. - Csak annyit szükséges mondani, hogy tűnj el, s máris láthatják az eredményt!
Valóban látták, helyesebben, nem láttak semmit, a kilenc szárnyas jármű egyszerűen eltűnt, köddé vált. - Gyere elő! - Most meg narancssárga színben ragyogtak. - Ennyi az egész. Nyilvánvalóan azért használtam egyes számot, mert így vannak programozva. Így értik.
- Nem rossz! - dicsérték többen is őszinte elismeréssel.
- Képes a víz alatti közlekedésre is, maximális terhelhetősége 20 g, bár nem hiszem, hogy e lehetőségének kihasználására sor kerül. Üzemanyaggal ne vesződjenek, van elég. Irányítását illetően némileg eltér ettől a hajótól. Egy sisakot kell a pilótának viselnie, ez a szerkezet közvetlen a látókéreg ingerlésével közvetíti a számítógép jeleit, egyébként szintén direkt cerebrális vezérlésű. Alkalmuk lesz kipróbálni, bár szeretném, ha minél kevesebb problémánk lenne odalent.
Azt hiszem, vissza is mehetünk, különösebb látnivaló nincs már itt. A hajtóművek hátul vannak, élelmiszert nem raktározunk, erre a néhány órára semmi értelme sincs.
Visszalépdeltek az irányítóterembe. In ott maradt, nem követte őket senki rövid sétájukra. A Föld ragyogott a bejárattal szemben, a középső mezőn. Már ki lehetett venni egyes kontinensek partvonalait, hatalmas, örvénylő felhőrendszereket. A Floridai-öböl környékén vihar, vagy hurrikán tombolhatott. A Hold sápadt sarlóját is megcsodálhatták, ám amint rohamosan közeledtek, képe fokozatosan kiszorult a látómezőből.
- Még mielőtt újra az irányítása alá vonná az űrhajót - kezdte Gor -, hadd említsem meg, nyugodtan gondolhat számokra, mértékegységekre, a gép tökéletesen érteni fogja! Alkalmazza a meteor-manővert, s a Scott-szigettől 200 méterre, 50 méteres magasságban álljon meg!
Lesley fejére pattintotta a pántokat. Kis kellemetlensége volt: a kezével nem tudott mit kezdeni, annyira beléidegződött, hogy vagy a kormányt fogja, vagy valamilyen billentyűn, karmantyún pihennek ujjai. Mit tesz a megszokás, egyre kevesebb energia befektetése árán is vezérelni tudta az űrhajót, s eközben olyan érzése támadt, mintha szerves része lenne komputerizált idegrendszerének.
A Déli-sark vidékén sötétség honolt. „Legalább Európában nyár van!” - vigasztalta magát.
A Föld egyre jobban közeledett, de a megjelölt térségből még mindig semmit sem látott. Megint az előző hibába esett, szemét kezdte el meresztgetni. A számítógép a szándék érzékelésekor nyomban a letapogatásnak egy más hullámhosszára tért át, s a kapitány homályos és mély gondolatvillanására egy vörös, hunyorgó fényt gyújtott fel a célterület környékén.
Felidézte magában a csillagásztól kapott adatsort, előbb azonban 35 kilométeres másodpercenkénti sebességre lassított. A légkör határának elérése után pillanatok alatt szélessé robbant a horizont. A sejtelmes fényű Csendes-óceánban, mint parányi gyöngyszem szikrázott a jeges-sziklás felszínű apró sziget, mely tulajdonképpen egy fiatal tengeralatti vulkán kiemelkedő csúcsa volt a több mint háromezer méteres mélységből.
Az űrhajót akár a levegőbe szögezték volna, úgy állt meg nem messze tőle.
- Nézzék meg jól, és jegyezzék meg ezt a helyet! - magyarázta Gor Lesleynek és Yamának. Itt fogunk minden este, világidő szerint 12.00-kor találkozni. Feltétlenül legyenek pontosak! Ha valamelyikük egy órán belül nem jelenik meg, a többiek azonnal a keresésére indulnak. Akkor majd megkapják a felderítéshez szükséges eszközöket, azokat is igen egyszerű kezelni, ezért sem akarom most bemutatásukkal tovább terhelni önöket. - Újra a kapitányhoz intézte szavait:
- Emelkedjen fel öt kilométerre, s induljon a Lister-hegy felé, a telepünk be fog jelentkezni. Nagyon vigyázzon a leszállásnál, csak az érzékeire hagyatkozzon, szűk lesz a hely!
Lesley megfogadta. Az űrhajó felszökkent, mintha kilőtték volna, pillanatok alatt a hangsebesség többszörösére gyorsított, s a kijelölt irányba lódult. A kamerák folyamatosan közvetítették az elsuhanó táj képét. Ahogy egyre inkább közeledtek Antarktisz felé, mindinkább megszaporodtak az úszó jégtáblák. A műszerek a tenger színe alatt halászó-vadászó állatrajok mozgását is megjelenítették, ennek most semmi jelentősége sem volt. Néhány perc múlva már a Ross-tenger felett repültek, s jobboldalt feltűntek a hatalmas hegyláncok, gleccserek szemet gyönyörködtető alakzatai.
Az űrhajó fékezte rohanását, pedig a kapitány nem is utasította erre. Úgy viselkedett, mintha jobban ismerné az utat a pilótánál, s ebben volt is némi igazság.
Alattuk már régen a jégmező egyhangú, sivár világa terült el, s a jármű a hegyek felé vette útját, tovább csökkentve sebességét. Szűk hegyszorosok közt repült, olyan benyomást keltve, tudatosan kerüli az akadályokat, pedig csak hallatlanul kifinomult műszerei tették ezt lehetővé. Egy völgyben kezdett leereszkedni. A Lister-hegy mind magasabbra tornyosuló csúcsa eltakarta a kristálytiszta légkörben sziporkázóan ragyogó csillagok fényét. A lankás jégteknő alján szemük láttára megmozdult a hegy fala! Két hatalmas szikla csúszott szét síneken, feltárva egy óriási üreg bejáratát. Lesleynek eszébe jutott Gor figyelmeztetése, s megpróbált teljes akaraterejével az űrhajó mozgására koncentrálni.
Egy pillanatra jobbra nézett, hogy meggyőződjön, megfelelően tartja-e az oldalirányt. A szemrebbenés következményeként ijesztő mértékben megbillentek. Néhány másodpercig igen hevesen vert a szíve, de miután sikerült vízszintes helyzetben stabilizálni az űrhajót, megkönnyebbülten sóhajtott fel.
Lágy eleganciával, könnyedén siklottak be a feketén ásító üregbe. A függőleges vezérsík még kívül volt, amikor a bejáratot őrző két hatalmas szikla már mozgásba lendült.
Fények gyúltak fel, szinte nappali világosság áradt a jég- és sziklafalakon láncként felfűzött fényforrásokból. A természetes környezetet hamarosan mesterséges váltotta fel, egy vezetősín képe tárult fel előttük, ehhez közelítettek most. Egy hátára fordított rákhoz hasonló szerkezet állt a végén, karjai kinyúltak, megragadták az űrhajót, átvették irányítását, s az egyik félreeső hangárba szállították. A mozgás megszűnt, a csarnokban emberek jelentek meg.
A rájuk várakozó csoportból egy szakállas, csupa zsebes kezeslábast viselő termetes férfi lépett ki, megvárta míg valamennyien kiszállnak, majd feléjük indult. A többiek, robotjaik kíséretében a rakodótér kiürítéséhez láttak.
- Rot Norton vagyok. Szeretettel üdvözlöm önöket a Földön! Kérem kövessenek, megmutatom a szállásaikat! -. Zengte mély hangján, és öles léptekkel elindult egy rejtett kijárat felé.
Útközben azon tűnődtek, milyen furcsa, meg sem kérdezte a nevüket, vagy már mindent tudna, esetleg nem szabad tudnia semmit?
Kör alakú csarnok volt a végállomásuk, ahol körös-körül ízlésesen és szimmetrikusan elhelyezve kényelmes székekre és karcsú lábú asztalokra esett a pillantásuk. A megszokott nevek helyett vörös számokkal megjelölt ajtókat is észrevettek.
- Rendezkedjenek be! - hallatszott újra a mindent betöltő bariton. - Ha bármire szükségük van, a szobájukban felszerelt képtelefont igénybe véve kapcsolatba léphetnek velem, vagy a telepen bárkivel. Ezenkívül felszereltük szállásaikat Tévével és rádióval, ha akarják az összes földi adást vehetik. Nézhetnek képújságot, számítógépeiket használva nagy rendszerekbe is beléphetnek, rendeléseket adhatnak le, bár nem valószínű, hogy ez utóbbira szükségük lesz. Minden esetre pihenjenek le, ha esetleg egy kis kirándulásra támad kedvük, csak szóljanak nyugodtan! - Kettőt lépett, és már el is tűnt előlük.
Gor vette át a szót:
- Pár óra múlva fel fogom keresni önöket, a tenyérlenyomatukat meg kell ismertetni a repülőgépeikkel, mert kizárólag akkor nyitják fel a fedelet, ha megérintik. Abban az esetben, ha illetéktelen nyúl hozzájuk, egy órán belül felrobbannak. A kis lakások kétszemélyesek, gondolom Gramon úr nem fog megsértődni, ha átmenetileg egyedül marad, a többieket gondolom nem kell elosztanom.
Lesleyhez és Yamához fordult: - Este el fogom látni önöket pénzzel, és megfelelő bankkártyákkal, holnap hajnalban indulunk! Az esti találkozókról semmiképpen se feledkezzenek meg! Bármikor visszatérhetnek ide egy kis felüdülésre, de elsősorban a felderítésre helyezzék a hangsúlyt! Itt-tartózkodásunk idejére vonatkozóan még becsléssel sem tudok szolgálni, de úgy gondolom, ha jól végezzük a dolgunkat, legfeljebb néhány hétről lesz szó. - Az utolsó szavakat már az egyes ajtó nyílásában mondta. In hang nélkül követte, s hamarosan hallhatták, amint fordult a kulcs a zárban.
- Hát itt volnánk… - fogta suttogóra a kapitány. - Úgy vélem, a Yama által javasolt óvintézkedéseket még korai volna bevezetni, ha tényleg bármikor találkozhatunk. A lehetőséghez azonban minden áron ragaszkodnunk kell. Nem tudhatjuk, mit hoz a jövő, és legalább ennyi biztosítékunk legyen! Akar valaki valamit mondani? 
Senki sem akart.
Elfoglalták szállásaikat. Össze sem lehetett hasonlítani azzal, ami a Marson várta őket, ez minden tekintetben felülmúlta azt. Egy közös vonásuk volt: mindkettőt ideiglenesnek tekintették.
A kapitány körülnézett. Az egész fal opálos halványkékben világított. „Hol lehet ezt eloltani?” - rémlett fel benne. Már a gondolat is elégnek bizonyult, hogy fokozatosan besötétedjen, s hamarosan az orra hegyéig sem látott.
- Hé, mit művelsz? - hallotta maga körül a fizikust, aki majdnem nekiütközött.
- Ah, semmi különöset, csak próbálgatom a villanykapcsolót - felelte. „Csak az tudnám, hogy a nyavalyába csinálják ezt?” - ötlött fel benne.
A padlót bolyhos, világoszöld szőnyeg borította, olybá téve, mintha pikniken lennének egy hamvas tavaszi réten. A bútorzat is egyszerű volt, hajlított fémvázas ágyak, székek, asztalok, éjjeliszekrények és így tovább. A Földön sokfelé fellelhetők hasonlók. Hófehér csempével borított fürdőszobát is kaptak, kifogástalan felszereléssel.
Yamával megbeszélték, a többieket feltétlenül megkérik, hogy holnap a Scott-szigeti találkozó idején, legalább egyikük legyen a rádióadó hatósugarában, mert mindenképen közölni akarják a címet, ahol megszállnak, s ahol fellelhetők.
Az „este” szót természetesen csak egymás közt, viszonyításnak használták, a félével sötétség vidékén napszakokról beszélni logikátlannak tűnhet, ám a megszokás nagy úr. 
A repülési gyakorlatok mindannyiuknak jól sikerült, a nőknek is. Eleinte idegenkedtek tőle, de miután megtudták, hogy a repülőgép minden terepakadályt automatikusan kikerül, és még szándékosan sem lehet nekivezetni semminek, megnyugodtak. A visszatéréshez elég volt a telepre gondolni, a járműbe szerelt nyomkövető rögzítette az útvonalat, s egy szempillantás alatt meghatározta a hazavezető görbét. Az irányítása valóban nagyon egyszerűnek bizonyult.
A kapitány keveset aludt, mégis, amikor indulásra szánta el magát, meglepetten tapasztalta, a másik három már rég nekivágott a felderítés korántsem veszélytelen feladatának. Magához vette iratait, feltette az új szemüveget, elrakta a pénzt és a bankkártyákat, képtelefonon megkereste a telepvezetőt, s kérte a segítségét a startoláshoz.
Rot percekkel később megjelent, és elkalauzolta a gépéhez. Miközben a végeláthatatlan, szövevényes folyosókon igyekeztek előre, Lesley megpróbált vele szóba elegyedni:
- A többiek már régen elmentek?
- Nem - hangzott a rövid felelet.
- Ön régészként dolgozik itt? - 
- Olyasformán.
- Hányan élnek itt?
- Néhányan.
- Mit kutatnak?
- Mindenfélét.
Magába befelé mosolyogva vette észre, hogy kérdései egyre rövidebbek, mintegy hasonulnak a telepvezető válaszaihoz. Azt mindenesetre máris megállapíthatta, nem tárt karokkal várt vendégek itt, és megjelenésük sem váltott ki osztatlan örömet. Nem mintha belőlük felhőtlen boldogság sugárzott volna az ideutazás ténye miatt.
A repülőgép már felszállásra készen állt, hasonló rák formájú szerkezeten feküdt, mint amilyen a Marsról érkező űrhajót várta, csak persze jóval szerényebb méretekben.
- Elég a négyes leszállóhelyre gondolnia, ha vissza akar térni. A többi az automatika dolga.
A kapitány meglepődött e hosszú mondat hallatán Rot szájából. Megdöbbenve tapasztalta, hogy észlelhet valamit agyhullámaiból, ugyanis éppen azon törte a fejét, mi módon térjen haza a bázisra, ha a kedve, vagy a szükség úgy hozza, és íme, rögtön meg is kapta a megoldás kulcsát. „Akkor talán a kényszerhelyzetünket is érzékelheti” - töprengett tovább. „Majd kiderül, mire lesz ez az egész jó, ha egyáltalán jó lesz valamire…
A tenyerét a törzshöz érintette, mire hangtalanul félresiklott a kicsiny pilótafülke teteje, helyet adva a beszálláshoz. Könnyű kézibőröndbe összecsomagolt holmiját az ülés mögé csúsztatta, és kényelmesen elhelyezkedett. Fejére illesztette a sisakot, s a hatás valósággal félelemmel töltötte el. Szabályosan az agyában érezte a teljes környező világot, mindent, amit érzékszerveivel elérhetne. Jobbját felemelve búcsút intett, egy gondolatfuvallattal indított, és zárta a plasztikbúrát. Bár szemei le voltak takarva, mégis tökéletesen „látott” és tudott az összes, a helyzetében bekövetkező változásról.
A vezetősín sebesen elmaradt mögötte, és nemsokára a kijárathoz vivő szűk folyosóban találta magát. Mielőtt még nekiment volna a két hatalmas sziklának, azok villámgyorsan félresiklottak. A kapitány egy pillanattal később a zord sötétségben találta magát. A táj rideg egyhangúságát természeti képződmények oldották fel valamelyest.
„Európában esteledik” - gondolta. - „Jó volna tudni, hol vannak a nagyobb obszervatóriumok, ahol érdemes lenne szétnézni.” . - A felsorolást akár egy papírlapról olvasta volna: Onsala, Jodrell Bank, Westerbork, Effelsberg, Medicina,… - „Melyiket válasszam? Az időzónákról sem szabad megfeledkeznem! Mennyi probléma!
Felszökkent 160 kilométer magasra, és mintegy húszezer méteres másodpercenkénti sebességre gyorsítva, az öreg kontinens felé kezdett száguldani. A találomra kiszemelt célállomás közelében hirtelen alábukott, majd erőteljes fékezést követően egy folyó ártere felett lebegve állt meg. A jármú elrejtésére ideálisnak mutatkozott a hely. A távolban feltűnt a rádiótávcső parabolaantennája, tőle nem messze a fák között fel-felbukkantak a városka legmagasabb épületei is. - „Ennyi séta kell!” - vélte, és egy tisztás széle felé repült, ahol leereszkedett.
Fogta a holmiját, kiadta a „Tűnj el!” parancsot, és komótosan a település felé indult. Az alkony fényei által varázslatosan felöltöztetett tájban gyönyörködött, miközben egyhangúan lépdelve, magában azon fohászkodott, milyen jó volna, ha útközben nem találkozna senkivel. Meghallgattatásra talált, valami helyi ünnepség lehetett, ahol elég sok külföldi is megfordult, így tökéletesen elkerülte a feltűnést. 
A szállodában is zökkenőmentesen történt minden. Az első beszélgetése az első földi emberrel, aki jelen esetben a hotel portása volt, simán zajlott. Automata sebességváltóval ellátott személykocsit bérelt, kezelését a szemüveg segítségével sajátította el. Egyre gyakrabban fordult ehhez a rendkívüli találmányhoz, általa sikerült kiküszöbölnie gyakori értetlenkedését hétköznapi dolgok iránt. Századmásodpercek teltek el, amíg a kért információt kizárólag az ő szeme láttára láthatóan megjelenítette egy mikrolézer, s mialatt a szöveget, ábrát tanulmányozta, azt hihették, gondolkodik. Így esetleg lassú észjárásúnak tarthatták, de semmi esetre sem ostobának.
Üzletről-üzletre ment, kirakatokat nézegetett, néhány kérdést tett fel a hozzá hasonlóan andalgó lakosoknak - gyakorolnia kell a nyelvet, ismerkedni a Földdel. Örömmel és megnyugvással tapasztalta, mind kevesebbet kell agyát mesterségesen helyettesíteni. Szobájába érve egy bérelt számítógéppel, telefonvonalon keresztül, kapcsolatba lépett nagyszámítógépes rendszerekkel, azonban próbálkozásait hamarosan feladta, kiábrándítóan sok „top secret” felirat jelent meg a képernyőjén. 
Másnap reggel elhatározta, kipróbálja a tanultakat, és bérelt autójának volánja mögé ült. Óvatosan indított, magában a legfontosabb szabályokat darálta, s üggyel-bajjal beállt a gyér forgalomba. Az utak majdnem teljesen néptelenek voltak, bizonyára az előző nap fáradtsággal teli örömét pihenték ki az itt élők. Találomra tájékozódott, mivel térképet nem tudott beszerezni, és arra vette az irányt, amerre a rádiótávcsövet sejtette. Kicsit eltájolta magát, de a legutolsó házsorokat elhagyva a felbukkanó parabola antenna torzója kiigazította.

Patrícia
Beállt egy parkolóba, és gyalogosan folytatta útját. Az obszervatórium körül hatalmas park terült el. Tanácstalan lévén, mi tévő legyen, leült egy padra, szembe a szökőkúttal, s a fel-felszökkenő vízsugáron keresztülragyogó napsugár csillogását tanulmányozta elmélyülten. Néha, fél szemmel a távcső épületegyüttese felé is sandítgatott, elraktározott agyában minden kis melléképületet, ösvényt, ajtók és ablakok helyét. Ezekben az örökkévalóságot sugárzó pillanatokban valósággal boldognak érezte magát. Ekkor következett be életében az a perc, teljesen váratlanul és készületlen állapotban tört rá, amely ellen eddig teljes energiájával hadakozott: egy lány keltette fel érdeklődését.
A főbejáraton jött ki, lenge, áttetsző selyemszoknyában, fehér, csipkés blúzban. Hosszú fekete haja meglebbent a szélben, sötét, titokzatosságot sugárzó szeme már messziről csillogott. Kecsesen, mint riadt őz lépdelt a kavicsos sétányon. „Pont ez hiányzott nekem! Ez nem lehet igaz!” - bolydult fel a kapitány lelki egyensúlya. - „Vajon mindezt a Föld teszi? A hely?” - Legszívesebben megdörzsölte volna a szemét, hátha káprázik, ám a látomás megmaradt, mi több, közeledett. Alakja akár egy ősi istennőé.
A lány maga sem értette hirtelenjében megszületett ösztönszerű elhatározásának az okát, miért tűnt fel neki a padon üldögélő idegen. Talán, mert a kutatókon kívül nemigen szokott erre járni senki. Talán mert a megszokott életétől valami újat várt. Talán, mert egyszerűen ő is rokonszenvesnek találta. Huszonegynéhány évesnek becsülte, kicsit idősebbnek magánál. Tévedett. A kapitány ennek már a tízszeresét is megélte.
Lassította őzsuta lépteit, s szelíden elmosolyodott, amint néhány méter választotta el őket.
- „Valóban nem lett volna szabad a Földre jönnöm!” - mosolyogni próbált, miközben nagy igyekezettel akarta feltörő szenvedélyét palástolni.
- Lesley - mutatkozott be, csak így egyszerűen.
- Patrícia - követte a lány a példáját, és helyet foglalt mellette.
„Azt hiszem, álmodom. Milyen kár, hogy egyszer fel kell ébredni!”
- Látom, nem vagy idevalósi - folytatta andalító hangján. - Turistáskodsz?
- Olyasmit. - Kezdett zavarba jönni. „Ennyire látszik rajtam?” - Szabadságom töltöm itt. Egyébként riporterként dolgozom. Ilyenkor passziómnak is élhetek egy kicsit. Foglalkoztat ugyanis a régészet és a csillagászat. Azért is jöttem ide.
Rövid mondatokat használt, nehogy eltévesszen valamit, vagy hibát kövessen el. Szavai valahogy mégis idegenül csengettek önmaga számára. A lehető legtermészetesebben akart viselkedni, kerülni a fogalmazásbeli bonyodalmakat, emiatt viszont egy kicsit együgyűnek tűnt. Időbe telt, amíg összeszedte magát. Látva a megilletődöttséget, úja a lány szólalt meg:
- Van még esélyed! - egyenesen a szemébe nézve mondta. „Még vissza is él a helyzettel!” - volt csillagász, aki bokszolóként kezdte, s akadt, aki teherhordóként.
- Szép kilátásokkal kecsegtetsz… És te mi járatban vagy, Patrícia? - Milyen jó érzés volt szájára venni a nevét!
- Apám dolgozik itt az intézetben. Tudod… - kis szünetet tartott -, már csak ő van nekem. Anya évekkel ezelőtt meghalt… - A szemei elfátyolosodtak, ahogy az emlékek előtörtek. Kisvártatva folytatta: - Szünet van az iskolában, és ilyenkor ki szoktam jönni ide. - Lassanként túltette magát az emlékek felkavarta szomorúságon, kezét Lesley felé nyújtva mondta: - Gyere, sétáljunk! Megmutatom neked a parkot. Először vagy itt?
- Igen… - Elfogadta a törékeny kis kezet, megfogta és felállt. Ezután sem engedte el, és a lány nem is próbálta elhúzni. Két, egymástól másfél fényévre lévő világ talált egymásra. 
Szíve a torkában dobogott. Patrícia megérezhetett ebből valamit, mert sötétbarna szemeit rávillantva, enyhén ívelt piros szája hálás mosolyra húzódott.
- Miért pont ide jöttél? Vannak szebb és nagyobb városok is.
- Talán éppen ezért.
Szótlanul, elgondolkozva mentek egy darabig.
- Hallod a madarak énekét? - a kapitány nem hallotta, annyira lekötötte a lány. - Ugye, milyen szép itt? 
- Azt hiszem, a legszebb, ahol valaha az életemben jártam, pedig jó néhány helyen megfordultam már. Papád mivel foglalkozik?
- Rádiócsillagász. De most hagyjuk őt, beszéljünk inkább rólad! Ha szeretnéd, később úgyis megismerheted.
- Mint mondtam, a kiadóm pénzén a szabadságomat töltöm, s közben kutatgatok. Teljesen a véletlen műve, hogy idejöttem. Egy olyan csendes helyre vágytam, ahol a kedvtelésemmel is foglalkozhatom. Nagyon szeretek utazni, és hála az égnek, ennek a szenvedélyemnek eddig sokat hódolhattam.
Szüleim távol élnek és már elég régóta nem találkoztam velük, ám ha minden jól megy, pár hét elteltével erre is sor kerülhet. Leginkább az Atlantisszal kapcsolatos kérdésekkel foglalkozom, emellett az ősemberek életével és az őstársadalmak felépítésével, ami a régészetet illeti. Ami pedig a csillagászatot, ott a Világegyetemben előforduló vagy előfordulható élet nyomait kutatom.
Elég szokatlan egy újságírótól, nem? Említettél az előbb példákat. No persze ez korántsem jelenti azt, hogy én is viszem valamire.
- Különös. Apám szintén érdeklődik e téma iránt, s a kollégái gyakran le is nézik emiatt.
- És te mit tartasz minderről, Patrícia? - Egy pillantást kockáztatott meg oldalra, kezét kezében tartva.
- Erről most inkább ne, jó? Lesz még bőven rá időnk, vagy nem? - Lesley szemébe nézett, s kicsit kacéran elmosolyodott.
- Persze, persze- egyezett vele gyorsan. - Hogy jöttél ide?
- Biciklivel.
Egy pillanatra majdnem bajba került, de a szót hangosan megismételve a mikrolézeres kivetítő azonnal megjelenítette előtte a képet, s a rövid leírást, kihúzva szorult helyzetéből. Villámgyorsan áttanulmányozta, s felajánlotta a segítségét:
- Autóval jöttem, s örömmel beviszlek a városba, ha nincs ellenedre. Csak előre is elnézésedet kérem, nem vagyok valami tapasztalt vezető.
- Köszönettel elfogadom a meghívást. Elmehetnénk kettesben ebédelni egy étterembe, hiszen lassan délfelé jár, feltéve, ha te is benne vagy. - Választ sem várva folytatta: - Tudom, szokatlan lehet, hogy én hívlak meg, de úgy látom, kicsit bátortalanul viselkedsz. Talán korábban kudarcok éltek a lányokkal kapcsolatban? - Megint az az ellenállhatatlan, kacér tekintet!
- Mit is mondjak erre… - pótcselekvésként a szemüvegét kezdte el babrálnia füle tövénél. - Nem voltak lányok…
Nagyon buta képet vághatott, mert Patrícia harsány nevetésre fakadt.
- No jó, ne sértődj meg, de egyszerűen nem bírtam ki!
Megpróbálta magába fojtani fel-feltörő kacagását a kapitány elkomorult arca és megszigorodó tekintete láttán. - Menjünk! Hol parkolsz?
- Itt, nem messze.
Az autó felé haladva felvették a lány kerékpárját és a parkolóig tolták.
- Akár itt is hagyhatnánk - kezdte Lesley gyámoltalanul -, legközelebb meg elhozhatnálak…
- Nahát, így sem hallottam még az életemben randevút kérni! - Kedvesen elmosolyodott. - Természetesen szívesen jövök veled ide, de most azt hiszem, az lesz a legjobb, ha betesszük a csomagtartóba, nehogy megázzon. Meg aztán, igazán nem várhatom el tőled, ha valamire szükségem van otthon, el kell mennem bevásárolni, vagy mit tudom én, ukmukfukk telefonáljak neked a szállodába, hogy vigyél el! Ott laksz, ugye?
- Igen, természetesen - helyeselt, magában azt gondolva: „Ez a lány előbb-utóbb mindent megtud, amit csak akar!”
Beszálltak, s elindultak. Útközben sokat beszélgettek egymásról, s Lesley mind jobban belelendült a társalgási fogások alkalmazásába, magával ragadta Patrícia fiatalos, sodró lendülete, nagylelkűsége, őszintesége. Olyan „meglátni és megszeretni” történet volt, amilyet előszeretettel olvasgatott hajdani ifjúkorában, mielőtt nőgyűlölővé vált.
A szálloda éttermében rendeltek ebédet, s a legközelebbi találkozás időpontját is egyeztették. A kapitánynak sietnie kellett, már igen hiányolták a Föld túlsó oldalán, s legalább a legelső alkalomról nem késhetett el. „Hivatalos ügyek intézése” címszó alatt, sűrű bocsánatkérések közepette távozott, meg sem várva, amíg a lány is véges az evéssel.
„Még alig ismerem, és már hazudok neki! Ez felháborító. Vagy minden kapcsolatban sor kerül előbb-utóbb erre a lépésre? Az enyémből mindenesetre azonnal kiiktatom!” - Patrícia kikísérte, Lesley búcsúzásképpen megszorította a vállát és mélyen a szemébe nézett.
- Hát akkor, viszlát holnap! - mondta, s gyöngéden, de határozottan eltolta magától. - Itt várlak! - Vegyes érzések kavarogtak benne. Kicsit kisiklott a talaj a lába alól, nem tudta pontosan, mitévő legyen. Pár perces autózás után már a repülőgépében ült, s ha lehet, még nagyobb sebességgel startolt, mint egyébként szokott.
A kormányzással nem kellett bajmolódnia, a jármű ismerte az útvonalat, a meteor-manővert, s teljesen automatikusan végre is hajtotta. A többiek már a jégpadon voltak, gépeik körvonala egészen halványan rajzolódott ki, nagyobb magasságból észrevehetetlenül sorakoztak egymás mellett. Minden bizonnyal azért nem váltak teljesen láthatatlanná, nehogy valamelyikük pilótafülkéjének tetején kössön ki.
Még földet, helyesebben jeget sem ért, amikor felcsattant egy hang:
- Máskor jobban igyekezzen, kapitány!
- Az ebédemet hagytam félbe! - méltatlankodott, s rögtön tompított szavai élén: - Javaslom, ritkítsuk találkozásainkat, kölcsönösen megadva egymásnak címünket, telefonon is megbeszélhetők a személyes kontaktusok időpontjai.
- No igen … - felelte Gor -, a telefonok viszont lehallgathatók és bemérhetők. Majd meglátjuk. Most tájékoztatom arról, amiről lemaradt. Yama úr Japánban ütötte fel főhadiszállását, s egy szuperérzékeny műszereket gyártó konszern tevékenységének felderítésébe vetette bele magát, ily módon próbál nyomára bukkanni a megbízóknak. Ezek a berendezések a fejlesztés alatt álló űrvédelmi rendszer részét képezik. Jómagam az amerikai kontinenst pásztázom végig, főként a Viking-1 és -2 űrszondák után a Marsra leszállt biológiai kutatóegységek mérési eredményeinek kipuhatolása céljából. Felbocsátásukat a mai napig teljes titoktartás követi. Ha megfigyelőink nem tévednek, visszatérő egységeiket a nyolcvanas, kilencvenes években fogta be és hozta vissza a Földre valamelyik űrrepülőgép. Emellett megkísérlek betekintést nyerni a Chilében működő infravörös távcső által készített felvételekbe… - A csillagász hangját úgy érzékelte, mintha közvetlen közelében beszélne, pedig legalább húsz méter választotta el őket, s ráadásul hermetikusan zárt térségben voltak. Semmi torz1tás, a legcsekélyebb mértékű sem. - In Ausztráliában tevékenykedik, a Pioneer és Voyager űrszondákat követő rádiótávcsövek környékén. Most ön jön.
Dél-Európában szálltam meg, szintén egy rádiótávcső szomszédságában. Az obszervatórium egyik munkatársával, aki Atlantiszra vonatkozóan információkkal rendelkezhet, hamarosan személyes kapcsolatba kerülök. Feltételezhetően jelentős ismeretek birtokában van, s ezeket inkább mi tudjuk meg, mint más. Bár köti őt is a szerződés, a csillagász kolléga előzetes tájékoztatása alapján, kizártnak tartom még a lehetőségét is annak, hogy a hadsereg ne érdeklődne ilyesmi iránt.
- Nos, rendben van. Elfogadjuk a javaslatát. Ön és Yama úr állandóan elérhető, In sem jár be túl nagy területet, adott helyzetben el tudom érni bármelyiküket. Azt hiszem elválhatunk. Amint látom sikeresen és komolyan dolgoznak. Így tovább! Ha nem kapnak más üzenetet, öt nap múlva találkozzunk itt, ugyanebben az időben! Elfogadják?
Elfogadták. A csillagász és a fejlesztőmérnök szinte ugyanabban a tizedmásodpercben emelkedtek fel, s a követőernyőn még épp kivehetők voltak, amikor köszönésül megbillentették szárnyaikat. A fizikus és a kapitány magára maradt.
- Mi a véleményed? - érdeklődött Lesley.
- Szép ez a bolygó - felelte Yama. - Könnyen meggondolatlanná válik itt az ember.
- Hogyan boldogulsz?
- Inkább keveset beszélek, legalább kevesebbet tévesztek. És te?
- Én már kocsit is vezettem. Megismerkedtem egy lánnyal. Aranyos teremtés.
- Te! Lánnyal?! - hüledezett a fizikus. - Tényleg nem lett volna szabad idejönnöd, még megnősülsz itt nekem!
- Azért odáig még nem fajult a dolog, de azt beismerem, teljesen a bűvöletébe kerített.
- Jobb, ha odébb állok, mert még megfertőzöl. Eredj, szólj a többieknek, közöld a címünket. Az enyém a következő…
- Sok szerencsét pajtás!
- Neked is!... Mi lesz ebből?!
Felszálltak, egy darabig szorosan egymás mellett száguldottak, majd hirtelen, mintha egy adott jelre történt volna, szétspricceltek. Yama élesen észak felé kanyarodott, Lesley dél felé fordult, s pár perc elteltével üzembe helyezte rádiókészülékét. Az összeköttetést hamar sikerült megteremteni, a vonal másik végén Barett szólalt meg. A kapitány kellemes időtöltést kívánt neki, s általa társainak, s megkérte őket, tudjanak meg minél többet a Földről, igyekezzenek megismerkedni a telep munkatársaival, már amennyiben hajlandónak mutatkoznak erre. 
A navigátor tolmácsolta az űrhajósok aggodalmát, ám Lesley leintette, s közölte, a legközelebbi megbeszélés időpontját, azzal elváltak.

Forró nyom

Hetekkel később.
A Cheyenne-hegység sziklás lejtőin egy árny kúszott, bejáratot keresve a hegy gyomrában létrehozott Észak-amerikai Légvédelmi és Űrvédelmi Parancsnoksághoz. A csillagos háttér előtt fenyegetően bontakozott ki a 2870 méter magas kopár csúcs.
 A hadműveleti központban egymást váltva több mint hétszáz ember dolgozott. Szupergyors számítógépek alkalmazásával itt tartották nyilván az atmoszférában vagy a világűr térségeiben felderített objektumokat, ezekről az összes adat ide futott be. A hallatlanul kifinomult érzékelők lehetővé tették, hogy a geoszinkron pálya távolságában észlelni tudjanak bármilyen, öt centiméternél nagyobb dolgot, legyen az rakétafokozat-roncs, kozmikus anyag, vagy bármi egyéb. Az ötvenezernél is jóval több kisebb-nagyobb természetes vagy mesterséges darabkából az elektro-optikai követőhálózat csak a nyolc centimétert meghaladókat figyeli állandó jelleggel, s ha az ütközés veszélye fenyeget valamely értékesebb szerkezetet, azonnal riasztják a tulajdonost. A bejövő adatokat mérlegelve eldönthetik, hogy az Egyesült Államok felé közeledő űrhajók, műholdak, avagy repülőgépek veszélyeztetik-e az ország biztonságát, s ennek megállapítása után tehetnek javaslatokat, esetleg ellenintézkedéseket.
Az Űrvédelmi parancsnokság komplexumába rendkívül szigorú biztonsági intézkedések betartása mellett, többszörös zsiliprendszeren keresztül szállítják az ott dolgozókat. Az északi és a déli oldalon felépített egy-egy bejáratot 25 tonnás atombiztos fémajtók védik, amelyek a nyitás után, fél perc leteltével, automatikusan bezáródnak. A belső közlekedést 5 km hosszú alagúthálózat teszi lehetővé. A centrumban rácsszerű alakzatokban építették ki az egymástól tökéletesen elszigetelhető munkahelyeket, ezeket különleges acélövezet védi. Alattuk több száz tonnás, hatalmas lengés- és rezgéscsillapítók acélrugók vannak, hivatva egy esetleges detonáció erejének gyengítésére és semlegesítésére.
Az acélkonténerekhez hasonlító munkahelyek között a közlekedést acélhidak és folyosórendszerek biztosítják. A telepnek önálló áramellátása van. Vízellátását a hegy mélyében fakadó forrásrendszerre alapozott hatmillió literes víztárolóból szolgáltatják, emellett külső vezetékrendszert is használnak, melyet atomcsapás esetén rögtön lezárnak, s egyúttal bekapcsolják a levegőtisztító berendezéseket. A központ a belsejében felhalmozott üzemanyag-, élelmiszer- és ivóvízkészlettel körülbelül harminc napig működőképes.
Az Űrvédelmi Parancsnokság azonban nemcsak védelmi feladatok ellátására, hanem kozmikus támadó hadműveletek összehangolására és irányítására is alkalmas. Parancsnoka közvetlen összeköttetésben áll az Egyesült Államok és a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságának az elnökével, vagyis azokkal a személyekkel, s rajtuk keresztül azokkal a szervekkel, akiknek jogában áll dönteni a nukleáris fegyverek bevetéséről.
 Gor óvatosan lopakodott, szikláról-sziklára lépdelt, vigyázva, meg ne csússzon. Tökéletesen rejtve maradt a szem elől, mert a szenzorok gazdag hálózatával borított különleges ruhája érzékelte a környezet megvilágítási viszonyait, s ahhoz hasonulva olyan színmintázatot vett fel, mely az öltözék tökéletes beolvadását eredményezte a hegyoldalba. 
Bejáratot keresett. A főkapuk persze szóba sem jöhettek, már a megközelítésük is teljes képtelenség volt anélkül, hogy fel ne akadt volna akár már az első ellenőrzési ponton. Bár kifejezetten ezzel a szándékkal cselekedett, azt tervezte, erre minél később, lehetőleg csak a rendszer szívében kerüljön sor. A felszínhez viszonylag közel fekvő közlekedőfolyosót, vagy valamilyen tároló helyiséget próbált felderíteni hordozható radarkészüléke segítségével, és kísérletezéseit hamarosan siker is koronázta. A vállán cipelt nagykeménységű fúrásokhoz használt ásórobotot leemelte, s az iránykoordináták beprogramozása után elengedte. A kis szerkezet szorgalmasan porlasztotta maga lőtt a sziklát, s az általa kialakított üreg falába préselve, alagutat épített. A csillagász biztonságos távolságban követte gépvakondját. A járat alacsonysága és keskenysége miatt négykézlábra kellett ereszkednie, s megfordulni rendkívüli erőfeszítésébe került volna, ám nem olyan fából faragták, hogy szándékától bármi is eltérítse.
Becslése szerint elegendő mélységre hatoltak a hegy gyomrában. Előhúzott a zsebéből és bioáram-érzékelőt, s elégedetten tapasztalta, a műszer hatótávolságán belül senki sem tartózkodik, aki észlelhető változást okozna a kibocsátott és visszavert jelek interferenciájában. Egy másik készülékkel a behatolásra kiszemelt raktár és a közte lévő távolság alakulását figyelte. Méterek hiányoztak még.
Légzése felgyorsult. Türelmetlensége fokozódott, s kénytelen-kelletlen csökkentette az ásórobot sebességét. A gép alig valami zajt keltve munkája során, ha lehet, most még csendesebb üzemmódra váltott, s monoton haladt előre. Hamarosan elérte az acélburkolatot.
Gor egy újabb miniatűr berendezés bevetésével szimulált áramkimaradást keltett mintegy harminclépésnyi körzetben. Elkészült a nyílás, a gépvakond félrehúzódva tette szabaddá a mesterséges bejáratot.
A csillagász nagy megkönnyebbüléssel vette tudomásul erőfeszítéseinek eredményét, s torkában dobogó szívvel a levegővételt is visszatartva kúszott be az élelmiszerekkel telezsúfolt, tökéletes feketeségbe burkolódzó helyiségbe. Kikapcsolta az elektronikus rendszerek blokkolását kiváltó sugárzást, ennek eredményéről a rövid hunyorgás után felgyulladó jelzőfények láttán maga is meggyőződhetett. Korábban, a fény teljes hiányában sem kellett vakon tapogatóznia, a szemei tűrhetően érzékelték az infravörös sugarakat - a Nemezis második bolygóján eltöltött több száz év eredményeként váltak alkalmassá erre. Emellett a szemüvegkeretébe épített radarkészülék is támogatta a tájékozódásban, minél közelebb került valamihez, annál erősebb sípoló hangot hallott a fülében. A továbbiakban eme szerkezetre nem volt szüksége, szintén üzemen kívül helyezte.
Körülnézett. A közlekedőfolyosóra szolgáló kijáratot kereste, s nemsokára sikerült is meglelnie. A zsebéből egy mechanikus és elektronikus zárak kioldására szolgáló műszert vett elő, s az ajtó irányába tartva erősen megszorította. A készülék tapogatóhullámok kibocsátásával derítette fel az akadály mibenlétét, majd megfelelő irányú és erejű tér gerjesztésével semlegesítette azt.
Nem törődött a reá leselkedő veszéllyel, melyekkel kissé meggondolatlan akciója folytán szembekerülhetett, s még a visszavezető út biztosítását is elhanyagolta. egy cél vezérelte: mindenáron találkozni akart az Űrvédelmi Parancsnokság első emberével.
A hozzá legközelebb eső acélkonténer felé indult. Két őrt pillantott meg előtte, amint fegyvereiket szorongatva vizsla szemmel figyelik a környéket. Nyakláncához nyúlt, két ujja közé fogta a rajta függő medált, s enyhén összenyomta. Személyes védőpajzsa aktiválódott, lehetetlenné téve a legkisebb dolog áthaladását is mindkét irányba. Határozottan a katonák felé tett néhány lépést, azok észrevették és rákiáltottak:
- Állj! Ki vagy?
Ő mit sem törődött a felszólítással, tovább közeledett hozzájuk. Az eddig a markában tartott kis készüléken egy rövid számkombinációt ütött be és maga elé tartotta. Parányi generátorok léptek működésbe, s bocsátottak ki bénító sugárzást az előtte állókra, akik hangtalanul csuklottak össze. A csillagász kikapcsolta védőpajzsát és nekilátott a tehetetlen testek egyik félreeső mellékfolyosóra történő elvonszolásához. Egyikükkel éppen végzett, amikor erős csuklók szorítását érezte karjain, s hangok csattantak a háta mögül:
- Mi járatban erre?
- A parancsnokkal akarok beszélni! Vigyenek hozzá! - A hirtelen feltörő zavarát szinte azonnal sikerült legyűrnie.
- Más már nem is lesz jó?! Ennyire sürgős? Hogy a fenébe jött be? Valaki ezért piszkosul felelni fog!
- Átrágtam magam ezen a kis hegyen, tudja, elromlott a telefonom. - Lehiggadásával fölényeskedésre is futotta.
Szeme sarkából hátralesve győződhetett meg róla, ketten tartják fogva. A menekülést meg sem kísérelte, kezeit hátracsavarták, nem tudta védeni magát.
A keskenyebb-szélesebb átjárókon haladva elfogóinak gyakorta kellett igazolnia magát. Társaik elképedve hallgatták őket, s egyáltalán nem hitték el, hogy Gort valójában az egyik munkahely közelében csípték el. 
A Parancsnok főhadiszállásának a katonák jelentést tettek, majd a csillagászt megmotozták és elvették tőle az elektronikus és mechanikus zárakat oldó, elektromos és biológiai rendszereket bénító készülékét, s a főnökük kezébe nyomták, miután őt lelökték egy székre.

Fogságban
- Jobb, ha visszaadja Parancsnok, még baj érheti! - figyelmeztette, miközben meggyötört kezeit tapogatta, s próbálta bennük serkenteni a vérkeringést. A szorítástól megszabadulva rögvest üzembe helyezte erőterét.
- Fura egy alak maga - jegyezte meg a nevezett fél olyan hangsúllyal, mint aki már semmin sem tud meglepődni. Szinte teljesen kopasz, idősödő ember volt, makulátlan egyenruhában. Teljesen kifejezéstelen arccal ült le Gorral szemben, egy szemvillanásával kiküldte az őröket, szúrós tekintetét a csillagászra mélyesztette, s minden szót megrágva folytatta: - Tulajdonképpen, mit akar itt? Hogy került ide?
_ Messziről érkeztem, s az a feladatom, hogy magammal vigyem. Tudomásomra jutott ugyanis, ön súlyos veszélyt jelent az egész földi civilizációra közvetlenül, mint az űrvédelmi rendszer fő tervező-szervező embere. - Keresztbe rakta a lábát. - Ön rendkívül intelligens ember, csak az a gond, hogy rossz oldalon áll.
- Miért, melyik oldalon kellene állnom? - vetette oda flegmán a Parancsnok.
- A tudományén - felelte Gor.
- Valamilyen szekta tagja tán?
- Bizonyos értelemben igen, de nem egészen olyanban, amilyenben ön gondolja.
- Túl ostoba… - a torkára fagyott a szó. A kezében tartott elkobzott szerkezet szürke porrá alakulva hullott, mint apró, elszíneződött hópihék garmadája a földre. Arcán megrezdültek a vonások, de nyomban igyekezett azonnal eltüntetni ennek a reakciónak mér a nyomait is. Íróasztala fölé hajolva egy sűrű billentyűzettel ellátott berendezésen lenyomott néhányat, mire az egyik ajtó előtt őrködő katona belépett, a Parancsnok a fülébe súgott valamit, s az villámgyorsan kirohant.
- Nyugodtan beszélhetett volna hangosan is. Tudom, hogy az Elnököt riasztotta.
- Azt hiszem, kissé lebecsültem a képességeit - ráncolta össze a homlokát -, de talán ön s miénket. Tudnia kell, nem kerülte el a figyelmünket az önök Marsról való érkezése sem. A Marsot már évtizedek óta vizsgáljuk, bázisokat működtetünk a felszínén, elég feltűnő, ha valami felszáll onnan és nem a mienk… Közbevetőleg jegyzem meg, a trükk, amellyel a meteor-becsapódást próbálták utánozni, néhányszor beválhat, de nem mindig. Egyszer-kétszer megtörténhet az ilyesmi, hogy egy találatnak nem marad nyoma, no de minden alkalommal? Mellesleg, tudunk az antarktiszi hídfőállásukról is, és úgyszintén számoltunk valamelyik támaszpontunkon való személyes megjelenésükre.
Most a csillagász lepődött meg. A Parancsnok túszul ejtésének terve kezdett ködbe veszni. A Parancsnok kihasználva pillanatnyi fölényét, igyekezett tovább fokozni azt:
- Mihelyt behatolásáról értesültem, s nyomon követtem tevékenységét bázisunk területén, azon nyomban riasztattam a Dél-Csendes-óceáni Flotta hajóit és tengeralattjáróit elsőfokú harckészültségre, s a lövegek, rakéták beirányzására. Az ön viselkedésétől függően egy jel, s végük.
- Annyira biztos ebben? - kérdezte Gor mereven. Lábait pihentetően kinyújtva kényelmesen elhelyezkedett. A Parancsnok felkapta a fejélt, hasonlóképpen cselekedett, s mosolyogva megkérdezte:
- Netán van valami ellenvetése?
- Talán akad… - Az ő arcán is megjelent a mosoly. Bántotta az általános neutralizáló készülékének az elvesztése, s egyre azon törte a fejét, hogyan másszon ki ebből az egérfogóból, miközben megkísérelt pozíció előnyhöz jutni. A társai is eszébe ötlöttek, figyelmeztetnie kellene őket. A Scott-szigeten pont mára beszélték meg a találkozót. Hiba volt az akciót mostanra időzíteni. Folytatta: - Mit szólna hozzá, ha azt mondanám, birtokomban van egy csomó olyan kísérletnek az anyaga, melyek során emberéleteket tettek ki szándékosan veszélynek úgy, hogy azoknak akár a legcsekélyebb sejtése is lett volna róla. Konkrétan: bio- és kémiai fegyverkísérletek. De természetesen tisztában vagyunk valamennyi „fekete-projektjükkel”, azzal hogyan költik a névleges összeg tízszeresét űrfegyverkezésre. - Ez utóbbi természetesen blöff volt, de úgy tűnik, hatott. A Parancsnok homlokán a ráncok tovább mélyültek. - Tudom, azt gondolhatja, blöffölök, no de sebaj, tegyünk egy próbát állításaim igazolására! Több széfben helyeztem el a titkos iratok másolatát, többek közt egy közeli városban is. A széf hely és számkódja a következő:… Küldjön ki valakit érte! - Még mielőtt a másik cselekedett volna, Gor megjegyezte: - Ha öt órán belül nem repülünk el innen mindketten a dokumentumok nyilvánosságra kerülnek!
Hívásra ismét az egyik őr lépett be, s tűnt el villámgyorsan halk üzenetváltást követően. A csillagász szélesen elvigyorodott, s a párbeszéd más síkra terelését szorgalmazva tudakolta:
- Van önnek családja?
- Hogy jön ez most ide? - morogta mérgesen a Parancsok.
- Ha valaha látni akarja őket, jobban tenné, ha velem tartana… Néhány évet lehúz köztünk, ezalatt rádöbbenhet, milyen súlyos vétségeket követett el, s akár már jöhet is vissza, bérelhet vagy vásárolhat egy vidéki farmot, valószínűleg futja a keresetéből, s kitörölheti még az emlékét is, miben mesterkedett.
- Honnan veszi, hogy van családom?! És egyáltalán, miért hiszi azt, hogy az űrvédelmi rendszerre nincs szükség?Országunk fenyegetettség alatt áll! - elvesztette a türelmét. Kiabált.
- Tudja, mit mondok én erre? - Gor fantasztikusan nyugodt volt. - Hazájára a legnagyobb veszélyt az ilyen alakok jelentik, mint ön, s nem az ellenfél.
- Megölöm! - ordította, és előrántotta szolgálat fegyverét.
- Próbálja meg - a csillagász higgadtan nézett szembe vele -, ehhez aztán különösen ért. Hol tanulta?
Lövés dörrent. A pisztolygolyó a hangnál sebesebben röppent ki. Az erőtér falába ütközve száguldása lelassult, majd elenyészett, alakja deformálódott, majd lőtt madárként zuhant alá a padlóra, és koppant fémesen.
- Mi volt ez?! - magán kívül üvöltött.
- Nincs értelme idegeskednie, egyszerű perszonális védőpajzs. Tetszik?
A parancsnok az ajkát harapdálta, öklével verte az asztalt tehetetlen dühében, aztán bármi átmenet nélkül hisztériás nevetés buggyant fel a torkából. Egyre rázta és rázta, miközben artikulálatlan szavak hagyták el száját. Hanyatt dőlt fotelében, szinte vergődött. Arca egyik pillanatban halálsápadt, másikban tűzvörös volt. Gor már kifejezetten aggódott miatta. „Még elpusztul itt nekem, akkor aztán megnézhetem magam!” - futott át az agyán. Megkísérelte valamivel lekötni, elterelni a figyelmét, ezért kérdezte meg:
- Mit sikerült kideríteniük a Marson?
- Szeretné tudni, mi? Hehehe… Azt mindenestre tudom, hogy ott csak egy bázisuk van és semmi több. - Megigazította szétzilált ruházatát, helyére tette a fegyverét, s szivarra gyújtott. A füstöt arcátlanul a csillagász képébe fújta. - Tudja mit, ajánlok egy üzletet: maga szépen elmondja honnan jött, én meg elárulom, mit nyomoztunk ki eddig a Vörös bolygóval kapcsolatban.
- Ezt ugye nem mondja komolyan - mosolyodott el Gor. - Tele vagyunk lehallgatókkal.
A beszélgetés zsákutcába jutott, hallgattak. Csendben mereven figyeltek egymásra, megpróbálták kifürkészni a másik gyenge pontjait, ahol sebezhető, megtámadható, s védekezésre kényszerítve eltéríthető szándékától. Legkevesebb félóra telt el így, tökéletes némaságban, amikor az íróasztal felől sípoló hang törte meg a csöndet. A Parancsnok megérintett egy billentyűt, s csak ennyit mondott:
- Hozza be!
Ismét belépett egy katona, s hevenyészett mozdulattal egy vaskos iratköteget rakott le. A Parancsnok hiénaként vetette rá magát, lázas buzgalommal kezdte lapozgatni a szövegeket, ábrákat tartalmazó műanyag-fóliákat. Ahogy haladt az olvasásában, úgy vált egyre izgatottabbá. Szájában egy másodpercre sem jutott mozdulatlan állapotba a szivar, felfokozott lelkiállapota miatt teljesen lerágta a végét. Végül, fel sem pillantva, maximálisan alárendelve kinyögte:
- Nyert. De legalább árulja el, hogy a fenébe csinálták!
- Egyszer talán… Most még nem lehet.
A Parancsnok a dokumentumokat hanyagul, tétova mozdulattal félre akarta lökni, ám még mielőtt azok a hamutálának csapódtak volna, ellobbantak a levegőben, finom, fehéres port hátra hagyva.
- Bár csak maga is ugyanígy eltűnne, s kiderülne, rémálom az egész…
- Nem álom. A katonáinak adja parancsba, biztosítsák a szabad kijárást kettőnk számára a raktárhelyiségig, ahol bejöttem. Ellenkező esetben az egész bázisuk - felpillantott, az egyik falon digitális óra számjegyeit vette észre -, 40 perc múlva a levegőbe röpül. Válasszon!
A Parancsnok szemmel láthatóan öregedett. Arca keserűbbé vált, homlokán mélyültek a ráncok. Ujjaival idegesen dobolt. A csillagász már-már sürgetni szerette volna, de egy hirtelen felzendülő hang megakadályozta ebbéli szándékában:
- Itt az Elnök. Engedelmeskedjen!
Összerezzent, mintha áramütés érte volna. Fásultan megérintett egy billentyűt, eredményeként rögvest belépett egy őr. Gyorsan tudatta vele az utasításait, s meg sem várva távozását, szorosan indult a nyomában, fejével a csillagász felé biccentve:
 - Gyerünk, essünk túl rajta!
Gor felállt. Jó érzés volt a győzelem íze.
- Oh tessék, csak ön után. Ismeri a járást, itthon van.
Válasz gyanánt egy gyilkos pillantást kapott. 
Az utasításokat rendkívül gyorsan végrehajtották, egy teremtett lélek sem tartózkodott az alagúthoz vezető vonalon. Gor körültekintően figyelt mindenfelé attól tartva, embere esetleg meglép, s akkor aztán bottal ütheti a nyomát. Az Űrvédelmi Parancsnokság megsemmisítését ő sem gondolta komolyan, magában megelégedettséggel nyugtázta, hogy a kis trükkök az erőtérrel és az iratokkal kellően nyomatékot adtak szavainak a Parancsnok és kollégái szemében.
Az üreg bejáratánál a csillagász lerakatta a Parancsnok szolgálati fegyvereit, s „megkérte” másszon előre. Mikor becslése szerint eléggé eltávolodott, kikapcsolta erőterét és maga is utána indult. Mögöttük a gépvakond haladt, betemetve az alagutat.
Jó néhány perc eltelt, mire kibukkantak a felszínen. Keleten az ég alja bíborszínbe öltözött, hírül adva a közeledő hajnalt és a napfelkeltét. Jó lett volna elmerengeni a természet nagyságában, az idő azonban sürgetett, a többiek már minden bizonnyal a Scott-szigeten voltak.
Gor parancsa a repülőgép megjelenítésére és a következmény őszinte elismerést keltett alkalmi társában. Az azonban már annál kevésbé, amikor kinyitotta neki a szűk rakteret, s betuszkolta a mindennek, csak kényelmesnek nem nevezhető térségbe, ahol éppen kuporogva elfért.
- Ne aggódjon, nem sokáig kell itt kitartania, legfeljebb egy óráig!
- Tisztára úgy érzem magam, mintha hering lennék egy konzervdobozban - teljesen beletörődve sorsába, egy kis iróniára is futotta. - Szép ez a járgány. Mit megadnék, ha nekem is lenne egy ilyen!
- Ha velem tart az én hazámba, akár ötöt is kaphat.
- Ilyen áron inkább nem kell…
- Maga tudja.
A csillagász is elfoglalta a helyét a pilótafülkében, rögzítette a fején a sisakot, s jelt adott a startra. A pályára állás után hátraszólt:
- Talán folytathatnánk a beszélgetést a Marsról és a származási helyemről. Van kedve hozzá?
- Kedvem, az nincs - felelte nyöszörögve a kényelmetlen testhelyzet miatt -, de a kíváncsiság nagy bennem.
- Akkor kezdje el.
- 1979-ben indítottunk egy űrszondát. Ez a Vikingek mintájára két részből, egy orbiter- és egy leszállóegységből állt. Az Apolló-program utolsó, megmaradt példányát használtuk fel erre a célra.
- Azt a szovjetekkel való közös repülésre fordították.
- No igen… Mindenki így tudja. Csakhogy annak volt egy tartalék-példánya is! Én most arról beszélek. A landolást kombinált ejtőernyős fékezést alkalmazva a Hellas-régióban oldottuk meg. Ezt a területet gondolom nem kell bemutatnom, az átlagos marsfelszíntől három kilométerrel fekszik mélyebben, a bolygón itt mérhető a legmagasabb légnyomás, s a zártsága következtében jelentősen felmelegedhet, s ezt a hőmennyiséget aránylag jól meg is tarthatja. Ezek a kezdeti feltételezések később fényes igazolást nyertek. A fő okot, mely szerint erre a térségre esett a választás, az jelentette, hogy itt a Mars évszakos színváltásaitól független lokális elszíneződések is megfigyelhetők, s mivel a Földön az örök fagy birodalmában ebben az időszakban kezdtük komolyabban tanulmányozni a sziklafaló baktériumokat, ezek életük során szabályosan feloldják a kőzeteket, miközben elszínezik azt, felmerült bennünk a gyanú, hogy bolygószomszédunkon is valami hasonló jelenség játszódhat le. Emellett természetesen nem hagyhattuk figyelmen kívül a Viking-szondák által lefényképezett emberfejet és a piramisokat sem, tüzetes vizsgálatukat a keringő-egység  radar-altimétere végezte. - Rövid szünetet tartott, rendezte gondolatait, s közben kényelmesebb pozíciót próbált felvenni, mert már nagyon zsibbadt a háta. - A valóban létező baktériumokat a leszállóegység fotóin közvetlenül is sikerült kimutatni, s a visszahozott talajminták analízise során kiderült, valaha sokkal fejlettebb élőlények is vegetáltak ezen a kietlenné vált, sivatag-borította égitesten. Az orbiter kimutatta az önök felszín alatti bázisainak túlnyomó részét, s ebből könnyen rájöhettünk, hogy legfeljebb néhány százan élhetnek a nem túl nagy, mesterségesen kialakított üregrendszerekben. Ha esetleg érdeklik a technikai részletek, a leszállóegységünkről egy kapszula startolt a keringő egységhez, s az továbbította a Föld köré, ahonnan egy űrrepülőgépünk fogta be, és hozta le. Ez a momentum végső érvként hatott elméletünk alátámasztására, mely szerint a Naprendszerben nem az emberi az egyetlen fejlett civilizáció, valaki még rejtőzik a közelben rajtunk kívül, hiszen az első holdraszállások folyamán is rábukkantak széthagyott dolgaikra űrhajósaink.
- Igaz, az súlyos baklövés volt részünkről - ismerte be Gor.
- Ezért is fejlesztjük az űrvédelmi rendszert - méltatlankodás csendült a hangjában. - Melyik ujjunkból szophattuk volna, hogy maguk is emberek, he?
- Igaz… - Látta be a csillagász.
- Nos, akkor hát ki vele, honnan jött?!
- Tényleg nem tudja? Erőltesse meg magát!
- A szomszédos naprendszerből nem jöhettek - próbálkozott a Parancsnok -, mert akkor valami úton-módon előtte el kellett jutniuk oda innen a Földről. Fényévekre egymástól nem alakulhat ki, pláne egyidőben, két hasonló végterméket eredményező evolúció.
- annyira biztos benne, hogy a Földről származunk?
- Semmilyen más alternatívát nem látok. - Elhallgatott, magában töprengett. - Talán mégis igaz lenne az Atlantisz-legenda? De hol élnek valójában? 
- Nem legenda. Ha velünk tart, s miért ne tartana, sokkal izgalmasabb dolgokat is megtudhat.

A lecke
A Scott-sziget fénylő gyöngyszeme fokozatosan elvált környezetétől. A másik három repülőgép is most érkezett, s rövid lebegés után meredeken ereszkedett le a jeges-sziklás platóra. Gor lezárta a Parancsnokkal fenntartott vonalat, így utasa semmit sem hallhatott megbeszélésükből. Lesleybeől és Yamából mély megdöbbenést váltott ki akciója, s hiába támasztotta alá érvekkel ennek szükségességét, s ecsetelte a Marsról megszerzett ismeretek veszélyességét, képtelen volt hatni a másik kettőre, bár titkon nagy érdeklődéssel figyelték. In, mint rendszerint, most sem szólalt meg. Felháborodásuk a tetőfokra hágott, amikor a csillagász közölte velük földi küldetésük lassan a vége felé járt, s nemsokára indulnak haza.
- Én még nem fejeztem be, amit elkezdtem - jelentette ki a kapitány.
- Mit jelentsen ez?! Horkant fel Gor.
- Azt, hogy ha akar, ott kuksolhat a Déli-sarkon, mi még nem fogjuk követni!
- A küldetésnek vége! Fogja fel, kapitány! Haza kell térnünk!
- Az indulás felől én döntök, s jelen helyzetben utasítom, nem hagyhatja el földi bázisunkat további jelentkezésemig. megértette? A társaim az űrhajó közelébe sem fogják engedni, erről gondoskodom!
A csillagász szóhoz sem tudott jutni, annyira mellbe vágta ez a reakció. Egyetlen szalmaszálnyi érv sem ötlött fel benne, amelybe kapaszkodhatott volna. Legyintett egyet megadóan, s csak ennyit nyögött ki:
- Megértettem.
- A Parancsnokot pedig azonnal szállítassa vissza!
- Ha megtenném, egész telepünket veszélybe sorolnám.
- Jobban tenné, ha leállítani egyéni kezdeményezéseit. A parancs a Vörös Virágokról származik!
- Sajnálom, erről engem nem világosítottak fel időben. S különben is, ezek után semmi okom, hogy higgyek magának. Végeztem.
A négy gép földet éréséhez hasonlóan egyszerre emelkedett fel, s lendült déli irányba. A Lister-hegy közelében egyikük kivált, és sebesen a talaj felé közelített. A kapitány rádión figyelmeztette az űrhajósokat Gor szemmel tartására, s a csillagásszal kapcsolatos elhatározásait is továbbította az éter hullámain, majd elköszönt és nagy sebességgel felfelé húzva éles kanyart írt le a magasban, becélozva Dél-Európát, ahol a nyárutó varázslatos szépségű ruhába öltöztette a tájat.
Kora délután felé járt, amikor hangtalanul leereszkedett a magas fákkal övezett tarka réten, enyhe párába burkolva maga körül a környezetet. Átszállt a kocsijába, s egyenesen a rádióteleszkóp parabolaantennája felé vette az irányt, ahol Patrícia várt rá. Mára beszélték meg az összeismerkedést apja és Lesley között a házukban, egy szerény vacsora keretében.
A lány már a megszokott helyükön, a padon üldögélt világoskék selyemruhában, mellette kézitáska hevert. Szomorúnak látszott.
- Mi történt? - tört fel a kérdés a kapitányból.
- Ma délelőtt tartották meg az évnyitót, s holnap újra iskolába kell mennem. - Felemelte a fejét, tekintetével Lesley szemét kereste. - Olyan jó volt veled minden nap, és most egyszerre vége. Neked is bizonyára letelik a szabadságod, elmész, itt hagysz, talán örökre . . .
A kapitány zavarba jött, ez még meg sem fordult a fejében. Lekötötte a közös élmények szépsége, a szüntelen megújulása kapcsolatuknak, a bátortalan közeledések egymáshoz, teljesen megfeledkezett arról, hogy itt-tartózkodása nem nyújtható a végtelenségig. Mélyet sóhajtott:
- Hát igen Pat, a jót könnyű megszokni, de miért gondolod, hogy itt hagylak téged, hm? - kezével lágyan megfogta a lány vállát, s megsimogatta.
- Úgysem örökre engedtek el - hirtelen durcás lett, pillantásában elkeseredettség csillogott.
- Efelől ne aggódj - mellé ült -, bár rajtam kívülálló okok miatt hamarosan sor kerülhet rá, feltétlenül magammal viszlek. Jó?
- Igen! - Patrícia közelebb húzódott hozzá és szorosan átölelte. - Nagyon jó lesz! Fogalma sem volt, mibe egyezett bele.
- Addig is beszélhetnénk a tanulásról! - javasolta a kapitány.
- Jaj, ne is mondd! - kicsit eltávolodott tőle. - Holnapra át kéne néznem a négy alapvető kölcsönhatást, közvetítő részecskéiket, s mindent, ami csak kapcsolatba hozható velük.
- Négy kölcsönhatást? Miféle négy kölcsönhatást?
- Már megint szerencsétlenkedsz! Az erőst, a gyengét, az elektromágnesest és a gravitációst. Bár ezek közül kettőt már sikerült egyesíteni, s remény van a továbbiakra is, az iskolában még így, külön foglalkozunk velük. 
- Ne haragudj, nem akartam értetlennek látszani, az én koncepcióm szerint kilenc van.
- Még van erőd hülyéskedni! Már hogy lenne kilenc?
- Ha bírod türelemmel, hallgasd meg! Megpróbálom egyszerűen elmagyarázni neked, bár attól tartok, egy kicsit így is zavaros lesz, de hátha tetszeni fog. Nos. - Várt. A lány kezéért nyúlt, megfogta.
Azt hiszem közismert, az anyag a tér egyik megjelenési formája, s ez fordítva is igaz. Míg az anyagi hatások terjedésének határt szab az a bizonyos közel háromszázezer kilométeres másodpercenkénti sebesség, amellyel a fény és néhány egyéb, tömeg nélküli, ám impulzussal rendelkező részecske bír, addig a kvázi anyagmentes térben nincs ilyen plafonérték, a hatások végtelenül gyorsan terjednek, a tér minden pontja ugyanabban a pillanatban „vesz tudomást" egy változásról, nincs semmiféle időkorlát.
- Mi az a kvázi anyagmentes tér?
- Olyankor beszélhetünk ilyenről, ha az anyag energiája elhanyagolhatóan kicsi a téréhez képest. No de folytassuk! A tér és anyag állandó kölcsönhatásban van egymással, s ezért nem létezik teljesen tiszta tér és teljesen tiszta anyag. Folytonos egymásra hatásuk eredményezi a gravitációs erőket, ebből adódóan ezek nem is igazi erők, mindössze melléktermékek, de ennek ellenére kitűnően tanulmányozhatók, s tulajdonságaikból nagyszerűen lehet következtetni magára az anyagra és a térre. Felbecsülhetetlen tudományos értékű az a tény, hogy már a Biblia Teremtéstörténetének írói ismerték a semmiből való keletkezésnek az elvét. Ez egyben ennek a szakasznak a becsültnél több ezer évvel régebbi megszületésére utal. 
A Világegyetem egy kvantumegyenlőtlenség folytán, úgyszólván a semmiből keletkezett, s ezzel az információval vagy ők maguk rendelkeztek, vagy aki átadta nekik. Az Univerzum története ősrobbanások története, s mi kizárólag ezért tudunk erről az egyről, mert a szomszédos „Nagy Bumm" táguló burka még nem hatolt be a mi általunk belátható Világegyetembe. Gravitációs hatása már jelentkezik, a galaxisok egy irányba haladnak, s ezt a hatalmas vonzóerőt okozó valamit el is nevezték „Nagy Mozgatónak".
A világ háromdimenziós . . .
- És az idő? - szakította félbe Patrícia.
- Idő? Hm . . . Annak ellenére, hogy sűrűn használom ezt a szót, tulajdonképpen nem létezik. 
- Hát akkor mi létezik? - meresztett rá furcsa szemeket a lány. - Talán téridő sincs?!
- Az idő egy vonatkoztatási rendszer, s így is használjuk, mozgásokat viszonyítunk egymáshoz. Egyáltalán nem tekinthető külön dimenziónak, még akkor sem, ha a fénysebesség mértékének is megtehető. A téridővel kapcsolatosan kijelenthetem, bár a valóságot jól leírja, annyi köze van hozzá, mint az epiciklusoknak és a deferenseknek a bolygók tényleges mozgásához.
A világ folyását nem az idő határozza meg, hanem az ősrobbanáskor a tér anyagnak átadott energiájának leépülése, fraktációja, amely az anyag szerveződése szempontjából éppen ellenkező, felépülő, bonyolódó változást eredményez. Az energia örökös alacsonyabb szintekre való tagolódását megfordíthatja egy szomszédos univerzum táguló gömbhéjával való ütközés vagy a belátható Világegyetemünk zártsága, s akkor ezek a történések éppen az ellenkező irányban játszódnak le, olybá téve, mintha visszafelé telne az idő.
Az idő nemléte teszi kézenfekvővé a választ a benne való utazás lehetetlenségére is, legyen az akár előre, akár hátra mutató. A múltba való utazáskor vissza kellene állítani az Univerzum eddigi élete során kizárólag egyszer létező energiaállapotot, ha valaki a jövő egy pontját kívánná elérni, akkor pedig egy eztán bekövetkező és csakis egyszer bekövetkező energiaállapot felépítésével tehetné meg, ami teljes képtelenség, hiszen kaotikus rendszerek jövőbeli pillanatnyi állapota nem meghatározható és soha nem is lesz az.
Tehát el kell fogadni, a világ háromdimenziós, már abból a körülményből kifolyólag is, hogy a páros dimenziójú terek matematikailag sántítanak, az öt viszont már túl sok lenne. Két dimenzióban az anyag szerveződése nem érhet el olyan fokot, mely értelmes, civilizált lényt eredményezne. Létezésünk rácáfol a kétdimenziós világ nagyléptékű előfordulására. Négy dimenzióban semmiféle fizikai és kémiai reakció nem játszódhat le, mellesleg akkor sem, ha a mi három dimenziós világunkban az univerzális állandók értéke csak egy parányival is eltérne a jelenleg tapasztaltaktól. Szóval, maradjunk a háromnál, már csak azért is, mert mint korábban említettem, háromszor három erőt ismerek, s ezek az egyes dimenziókhoz köthetők, valamiféleképpen meghatározzák magukat a kiterjedéseket is. 
A három, az anyag konzisztenciájából adódó erő általad is ismert, ezek az erős, a gyenge és az elektromágneses. A térerők szinonimek velük, és képtelen volnék neked abszolút pontosan lefordítani, ha azt mondanám erős tér-. gyenge tér-, meg elektrogyenge téterő, ez nem azt jelentené, amit valójában takar, és rengeteg félreértésre is okot adhat. A három gravitációs erő, mint kifejtettem, nem igazán erő, inkább tennék, tulajdonság.
Megpróbálok valami szemléletes példát bemutatni. Az elektrogyenge tér és az elektromágneses kölcsönhatás terméke a normál gravitáció, melyet azt hiszem, jól érzékelhetsz. A gyenge térerő és a gyenge kölcsönhatúi eredményezi a mostanában tetten ért, de még nem igazán értett ötödik erőt. A maradék kettő szüli a szupergravitációt, létére a galaxisok merev testként való forgásából lehet következtetni, ami egyben magyarázatot ad a „hiányzó tömeg"-re is. Hatalmas tömegkoncentrációknál lép fel. A gravitációk tulajdonság-, illetve termékjellegéből kifolyólag nem keltenek részecskét, sem hullámot, ezért ilyen módon történő kimutatásuk eleve kudarcra van ítélve.
A három anyagi jellegű erő közül már kettőt sikerült egyesíteni, a harmadik hozzákapcsolására az elméletek lehetőséget biztosítanak, s a gyakorlati vizsgálatok is alátámasztják ezt. Néhányan észrevették, akik az egyesítési teóriába a gravitációt is he akarták építeni, ez három dimenzióban nem megy, négyben viszont igen. A bökkenő az, hogy egy testnek csak három kiterjedése lehet, több nem, ezért a törvényeket is ezen kereteken belül van értelme megfogalmazni. A meglátás, mely szerint feljebb kell lépni valamilyen magasabb területre az összefüggés felállítása érdekében, ragyogó. Mi ezt a valamit dimenziófölötti, azaz hiperdimenziós térnek nevezzük, s ilyen körülmények között a kilenc erő egyesíthető. Beismerem, rosszul magyarázok, de remélem sikerült valamit érzékeltetnem a dolog nagyszerűségéből.
- Lehet, hogy a dolog tényleg nagyszerű, de mit gondolsz mit szólnának ahhoz, ha ezt elmesélném holnap az órán, hogy egy barátomtól hallottam?
- Nem tudom.
- Jobb is. Amikor ezt az egészet előadtad, többször említetted: „mi". Ki, vagy kik azok a „mi"? Én még sohasem hallottam ilyesmiről, és apa sem beszélt róla, pedig sokszor szoktunk vitatkozni tudományos problémákról. Túl jó és precíz megfogalmazást használtál egy újságíró koncepciójához képest. Nem gondolod?
- Ah, felejtsd el, a barátaimmal találtuk ki. Nincs komoly jelentősége, pusztán a szomorúságodról szerettem volna elterelni a figyelmed. - Igyekezett a legközömbösebb hangon beszélni, s hozzá hasonlóan nemtörődöm képet vágni.
- Még hogy felejtsem el?! Hogy képzeled? - Őszintén fel volt háborodva. - Gyakran feltűnt, olyanokat mondasz, amikről egyszerűen nem tudhatsz! Hogy a pokolba csinálod? Ki, mi vagy te tulajdonképpen? Honnan jöttél és hol laksz? Még mindig nem mondtad meg! Akarom, érted, akarom, hogy megmondd! - Kis kezeivel a kapitány izmos mellkasát verte.
- Messziről jöttem, nagyon messziről . . . - felelte az tétován. 
- De honnan?!
- Nézd csak, jön a papád. Gyere menjünk elébe!
- Nehogy azt hidd, örökösen sikerülni fog így megfutamodni a válaszadás elől! - súgta oda Patrícia rettentő indulatokkal és felháborodással.
- Látom, a kapcsolatunk kitűnően alakul - szűrte a szót a fogai közt, miközben szélesen mosolygott a közeledő mokány férfialakra. - Mát veszekszünk.
Alacsony, középkorú ember volt, ritkuló hajjal, arcán a megerőltető munka és az élet problémákkal, gondokkal ránehezedő súlya mély barázdákat húzott, tekintete ezzel ellentétben nyugalmat, s egyfajta megelégedettséget árasztott. Kapcsolata lányával általában kiegyensúlyozottan alakult, egyetlen gyermeke sorsát nagy figyelemmel és odaadással kísérte, s néha aggódott is miatta. Mi lesz, ha férjhez megy, és ő teljesen magára marad? Igyekezett nem sokat gondolni erre, hiszen úgyis feleslegesen emészti magát emiatt, egyszer be fog következni, és nem tehet, nem szabad tennie ellene semmit. Ahogy Patrícia közeledett az eladó korhoz, ó egyre inkább belemélyedt munkájába. megpróbált mind jobban elmerülni benne, tudata határára kényszerítve érzéseit, félelmét az egyedül maradástól.
- Szia apa! 
- Üdvözlöm!
- Szervusztok! - Barátságosan megveregette a kapitány vállát, a lányát a másik oldalra terelve szeretettel átölelte. - Pat már sokat mesélt rólad, jobban ismerlek, mint gondolnád! A társalgás zökkenőmentessége érdekében szólíts egyszerűen Pedrónak. Pattól tudom, különös dolgokat hallott tőled, s olykor furcsán viselkedsz, de alapjában véve normális vagy. Kedves lány, nem?
- Mit is mondhatnék, Pedró? - Borzasztóan zavarba jött, valahogy egészen másképpen képzelte a találkozást. - Mindenkinek van valami hóbortja, s nem is idevalósi vagyok.
- Honnan is jöttél?
- Egy kis faluból. Nagyon messziről.
- Pontosabban? - nézett farkasszemet vele.
- Majd egyszer . . . , máskor megmondom. Most még nem lehet.
- Jó, ha nem, hát nem. Akár indulhatnánk is haza. Voltál már nálunk?
- Nem, még nem - vágta rá gyorsan. „Milyen furcsa ez a nép, szinte lerohanják az embert kedvességükkel, de valahogy jól áll nekik." - gondolta.
Világoszöld kocsiba ültek, s az apa lélegzetelállító módon szedte a kanyarokat a szűk sikátorok közt, mígnem kikötött egy parkolóban. Kiszálltak, s a ház felé lépdeltek. Kicsi, a nyári kánikulák miatt hófehérre meszelt épület volt. Az utca felé egyáltalán nem nyíltak ablakok, csupán egy belső kertre, ahol színpompás, tarka virágágyások pompáztak. A teraszon telepedtek le kettesben. Patrícia háziasszonyi teendőinek ellátásába fogott. Egy darabig némán ültek, Lesley az instabilnak tűnő kifogástalan tisztaságú falakat figyelte, mikor olyan kérdés ütötte meg a fülét, melyre abszolút nem számított, s már-már mellbevágóan tolakodónak hatott:
- Szereted te a lányom?
Egy darabig levegőhöz sem jutott a meglepetéstől. Hiába próbált erre-arra elnézni, a feleletet váró szúrós szempár rámeredt.
- Nem gondolkoztam még el ezen .. . - nagy nehézségek árán sikerült kinyögnie ezt a néhány szót. - Rövid ideje ismerjük egymást, mindössze néhány hete. - Kis időt már nyert. - Kellemesen töltöttük el napjainkat, s szinte fiziológiailag is jobban vagyok, ha a közelében lehetek. Valahogy felvillanyoz az őszintesége, nagyvonalúsága, kedvessége, s végül, de nem utolsósorban a szépsége. Mindent összevetve . . . azt hiszem igen . . . Szeretem. - És neki mondtad már?
- Nem, még nem.
- Mik a terveid vele kapcsolatban?
- Terveim? Úgy vélem, korai lenne még tervekről beszélni. - Továbbra sem nézett az apára, a sziklakertben játszó két macskára meredt magában azon fohászkodva, bárcsak itt lenne már Patrícia. - Az aznapok öröme, és mikor elváltunk, a másnapok várása, annyira lekötött, hogy a távolabbi jövővel nem is foglalkoztam. Minden esetre ma megérdeklődtem tőle, ha el kellene mennem, velem tartana-e.
- És, és . . . mit válaszolt? - lett hirtelen nagyon kíváncsi. 
- Igent...
Egy világ omlott össze benne. Tudta, ennek egyszer be kell következnie, de mégis áltatta és egyre áltatta magát, hogy ezt a pillanatot valahova a végtelen bizonytalanságába ki lehet tolni. Ennek lehetetlenségével is tisztában volt. Rosszullét kerülgette, fulladt. Hasonló csapásnak érezte, mint a felesége halálát. Az élet törvényeivel nem szállhatott és nem is akart szembeszállni. Éppen most visszatérő lánya azonnal észrevette rajta a változást. - Mi az apa, rosszul vagy? - kérdezte megszeppenve.
- Áh nem, dehogyis - lassan összeszedte magát -,csak a kezed kérték meg.
- Micsoda? No nem! - Nem tudta ilyen helyzetben hogyan kellene helyesen viselkednie, feltörő érzelmei szabadon irányították cselekedeteit. Lecsapta a kezéből az evőeszközöket, odafutott Lesleyhez, nyakába borult, összevissza csókolta, majd apjához, s azzal is hasonlóan tett. Táncolt fellángoló örömében, szinte elrepült.
- Nem is érdekel, mit feleltem neki?
Patrícia mélyen megrendült apja arcát látva, felismerve annak magányosságát. Szinte rögtön elszégyellte magát, s nagyon bántotta, amiért ilyen látványos formában hagyta kifejeződni boldogságát.
- Nem hagylak itt apa, ne félj! - biztatta és erősen megszorította a kezét.
Most a kapitány érezte úgy, hogy kicsúszik a lába alól a talaj. Észrevéve megingását az apa szólt hozzá:
- Természetesen ekkora áldozatot nem fogadhatok el sem tőle, sem tőled és nem is akarok! Inkább vacsorázzunk, mert kihűl! Lesz még alkalmunk arról beszélni! - tette hozzá csillogó szemekkel.

A kép kezd tisztulni

- Kislányom, hozz egy kis bort! - kérte az apa Patríciát, miközben teli szájjal, nagy élvezettel majszolta a finom, foszlós kalácsot. - Ha már így összejöttünk fiam, ugye mondhatom ezt? - a kapitány felé pillantott, aki rábólintott a nekiszegezte kérdésre válaszul. - Valahogy meg kell ünnepelnünk ezt a jeles eseményt, nemde?
A szempár követelődzően meredt rá. Sok ismerettel nem rendelkezett erről az emberi szokásról, így tőle telhetően megpróbált mindent elkövetni értetlenségének leplezése érdekében, látszólag önfeledten beletemetkezett a táplálkozás örömeibe, s foghegyről felelt:
- Persze, persze.
A másik azonban nem hagyta ilyen könnyen lerázni magát, mivel a beszélgetéshez is igencsak megjött a kedve:
- Pat említette, hogy csillagászattal is foglalkozol. Remélem nem rokonszenvem megnyerése céljából tette. 
- Amatőrködöm.
Kezében átlátszó palackban csillogó, sötétbordó nedűt hozva visszatért a lány. Kecsesen az asztalra helyezte az üveget, s félig letorkolóan félig szemrehányóan rápirított apjára:
- Már enni sem hagyod szegényt! Először van itt, s le merem fogadni, már elkezdted faggatni. Remélem nem jössz neki az elméleteiddel? Ezért nem mer ide látogatni senki, mert mihelyt beteszi a lábát, szabályosan lerohanod és elijeszted vad képzelgéseiddel!
Lesley békítgette:
- Annyira azért nem súlyos a helyzet. - Patrícia helyet foglalt és ő is nekilátott vacsorája elfogyasztás,ínak. - Szeretek én is fantáziálni.
Az apa lecsapott a felkínálkozó lehetőségre:
- Engem nem hagy nyugodni ez a Naprendszer. Szondáink keresztül-kasul felszántották az egész térséget, s nem válaszokat hoztak, hanem újabb kérdéseket. Te nem így gondolod? - Ismét az a szúrós, provokatív tekintet. A lány észrevette Lesleynek nincs túl nagy ínyére a csevegés, ezért áthidalásul kitöltötte az italt. A poharak falára leheletvékony páraréteg vált ki. Az apa villámgyorsan megragadta a sajátját, ki is löttyent egy kicsit. Patrícia és a kapitány óvatosan, huncutul egymásra kacsintva követték példáját.
Az űrpilóta hetedik érzéke jelezte: szónoklat van készülőben. Elébe vágott: - Mégis, milyen kérdésekre gondolsz?
Az apa egy szempillantásnyi idő alatt kizökkent tradicionális szerepéből. - Szerinted hány nagy bolygó van a Naprendszerben?
Lesley kicsit várt, mintha töprengenie kéne a válaszon, majd lassan, vontatottan, minden szót egyenként megrágva felelt, miközben jobb kezében a poharát forgatva figyelte a visszatükröződő fény játékát.
- Ez attól függ, de jelenleg úgy vélem, tizenkettő. - A meglepett arcot látva magyarázni kezdte: - Kiinduló pontom a következő: a nagybolygókra jellemző az, hogy belső holdjaik szabályos, vagy ahhoz közelálló körpályán keringenek az egyenlítői síkjukhoz közel, ezzel szemben külső kísérőik nagy hajlásszöggel és jelentős excentricitással vagyis sokkal több szabálytalansággal rendelkeznek. Miért ne lehetne ez általánosítható az egész Naprendszerre is? A bizonytalanságomat a nagybolygók számának meghatározása terén átmeneti jellegük okozza, ugyanúgy befogódhatnak és leszakadhatnak a Nap gravitációs teréből, mint ahogy ez kisebb méretekben a planéták körül minden bizonnyal megtörténik.
- Ezek szerint a még felfedezésre váró égitestek, melyekre vonatkozóan feltételezésem szerint számításokkal rendelkezel, hasonló módon viselkednek? Vagyis elnyúlt ellipszispályán, jelentős hajlásszöggel, esetleg retrográd vonalon mozognak?
- Igen, ez feltétlenül így van, s ezért okoz komoly problémát megtalálásuk, hiszen bárhol tartózkodhatnak az égbolton. Könnyítést csak a valószínűleg rezonáns helyzetük szolgáltathat, így a nagybolygók keringése során fellépő periodikus pályaháborgások nyomonkövetése sok segítséget nyújthat kimutatásukhoz.
- Ezek szerint ezt a módszert használtad? 
- Nos . . . igen.
Vigyáznia kellett, a dolgok nem egészen úgy alakultak, ahogy eltervezte, még nem leplezhette le magát. - És mi van a Neptunnal? Ott pont fordított a helyzet. A Triton kering belül retrográd irányban, s u Nereida kívül direkt módon, ezenkívül a többi holdja sem mutat sok törvényszerűséget. Erre mi a magyarázat? - Az asztalra könyökölve még közelebb hajolt a kapitányhoz, Patrícia hátradőlve, némán figyelte az eszmecsere alakulását.
- Igen, ez valóban fogas kérdés . . . , de talán megválaszolható. - A szempár firtatólag rámeredt, teljes lehetetlenség volt kikerülni, viszont mégis óvatosan kellett megfogalmaznia a választ, nem árulhatott el túl sokat. - Valamelyik távoli, eddig még ismeretlen nagybolygó haladhatott el szorosan mellette, s ez zavarhatta meg holdrendszerét más pályára kényszerítve a Tritont, s a széttépett gyűrűkért is felelőssé tehető.
- No és a Merkur, mit tippelsz, tényleg a Vénusz holdja volt? S azért nem kör a pályája, mert kevés idő telt el azóta, hogy az előzőről letérült?
- Ezzel egyetértek. A Merkur tengelykörüli forgása és keringési ideje rezonanciában van egymással, viszont a Vénuszon kialakult tektonikai lemezeket valamilyen közeli nagy tömeg váltotta ki, és hogy ezeket a kéregtömböket az erős erózió ellenére ilyen jól megfigyelhetjük, egyértelműen arra utal, ez a folyamat csillagászati értelemben nem távoli múltban játszódhatott le, s kiváltó okaként triviálisan a Merkur jöhet szóba. Konzekvensen, a Neptun körül kialakult állapotért is külső hatások okolhatók.
- Jogos a felvetés - mormogta, miközben újra töltött. De ha már itt tartunk, a Föld holdjával sincs valami rendben, a Naprendszerben megfigyelhető differenciált sűrűségeloszlásnak enyhén szólva ellentmond. - Koccintottak. Lesley egyre inkább csínján bánt az itallal, miután megtapasztalta hatását, attól tartott, esetleg a végén rosszul lesz.
- Abból indultam ki, hogy egykoron a Föld is rendelkezett gyűrűvel. Mivel ez eléggé tranziens jelenség volt, kerestem az okot, mely létrehozta, s az időintervallumot, amikor a fennállására a legtöbb körülmény utal. Ezzel összefüggésben figyelembe vettem a Föld felszínén, tengereiben és ökoszférájában bekövetkezett változásokat, a kontinensek 700 millió évet átfogó elrendeződésének fényében. Mindezen tényezőket mérlegelve, feltárult a folyamat lezajlásának egy, az eddig elképzeltnél sokkal izgalmasabb és változatosabb útja. Végkövetkeztetésem szerint ennek a sok százmillió éves periódusnak az elején birtokolt holdunk nem azonos a mostanival.
- Micsoda? Ezek szerint megfelelne a valóságnak néhány afrikai és amerikai törzs legendája az éjszakánként két kísérő által megvilágított tájról?
- Igen, de ismét nem szabad figyelmen kívül hagyni, amikor ez megtörtént, a Földön nemhogy ember, de még magasabb rendű fajok se nagyon szaladgáltak. Ebből két dolog következik: vagy azok a törzsek, melyek ezt a jelenséget legendáik anyagába beépítették egy másik, náluk fejlettebb kultúra számításai alapján nyert téziseket használták fel, vagy pedig az ő korai történetük idején átmenetileg egy másik hold is társult hozzánk. Ezt a lehetőséget érdemes lenne komolyabban megvizsgálni.
- Amit eddig elmondtál, abból azt érzem ki, hogy a természeti körülményeink állandósága csak látszat, hamis illúzió, s legfeljebb a legutóbbi pár ezer évről lehet szó ilyen tekintetben. Az emberiség léte ezen a bolygón legalább akkora mértékben a véletlennek is köszönhető, mint saját ügyességének! No de folytasd!
- Nos. Jelenlegi holdunk befogására körülbelül 680 millió éve kerülhetett sor különös egybeesésként a tengeri fajok nagyarányú változékonyságának megindulásával. Netán ez az esemény váltotta ki? Az akkor megjelent fajgazdaságot soha nem előzte meg és nem is követte hasonló az evolúció során. A mostaninál jóval szerényebb méretű előző holdunk kedvezőtlen helyzetbe került, s a két égitest hatalmas gravitációs terében felőrlődött, darabjaira hullott, gyűrűt formáltak szilánkjai a Föld és a Hold körül. Egyedül maradt kozmikus társunk fantasztikusan szép látványt nyújthatott. Minden bizonnyal stacionárius pályán keringett, s ezt azért gondolom így, mert a kontinensek egyetlen hatalmas szárazulattá, Pangeává való összeállására kézenfekvő magyarázatnak tűnik. Azonban a hatalmas árapályerők következtében Holdunk távolodni kezdett, keringési-ideje megnőtt, az őskontinens felrepedezett, széttöredezett, valamivel több mint 200 millió évvel ezelőtt, gyökeresen átrendezve a törzsfejlődés vonalait. A fajpusztulásokat súlyosbították az előző kísérőnk darabjainak lezuhanásai. Az ilyen jellegű csapások a Holdat sem kímélték, ekkor keletkeztek „tengerei".
- Az nem létezik, azok a medencék többmilliárd évesek!
- No igen . . . Egy légkörmentes égitesten nehéz kort meghatározni. 
- Az evolúció letérítéséért a megnövekedett vulkánizmust vádolod?
- Így van. Az ezzel járó éghajlati változásokkal együtt, amelyek lehetetlenné tették egyes fajok élelemszerzését, s ha ezek az élőlények egy tápláléklánc elejét foglalták el, a rájuk épülő hierarchizmus is összeomlott. De térjünk vissza a Holdhoz! A jelenlegi távolodási ütemét visszavetítve a múltba, a stacionárius pálya elhagyására 240 millió évvel ezelőtti időpont adódik, vagyis közel félmilliárd évig egészen szoros távolságban járt. Ezalatt volt ideje átolvadni! Ahogy keringési sugara nőtt, hőmérséklete csökkent, méghozzá a felszínen sokkal gyorsabban, mint mélyebben, emiatt anyagszerkezetük és talán összetételük is eltérően alakult az egyes rétegeknek, és a különbség ma is megfigyelhető, égi kísérőnkön rengéshullámokat keltve úgy tapasztaljuk, mintha belül üreges lenne. A felszíni rétegek rideggé váltak, ebből adódik a következtetés, hogy a sugaras szerkezetű kráterek a legfiatalabbak, és a medencék a legöregebbek a megfigyelhető alakzatok közül. Még egy dolgot tennék hozzá, s be is fejezném az egyre zavarosabb mondókámat, a maszkonok az előző holdunk darabjait rejtik . . .
- A Hold paleomágnesességéból következik, hogy egykor erős mágneses térrel kellett rendelkeznie. De hogy ezt a Föld is kiválthatta, valósággal kényszerítve dinamóhatásra, ez még nemigen fordult meg a fejemben. Halántékát vakarva erősen gondolkozott, s ezalatt néhány érthetetlen szót mormogott maga elé.
- Egyelőre pusztán eshetőségekről van szó. Az igazságot sokszor nagyon nehéz, sőt lehetetlen minden részletre terjedően felderíteni, ez is egy potenciális lehetőség a sok közül.
- Elég merész. A jövő majd igazolja vagy cáfolja, de az is megtörténhet, hogy mint használhatatlant félreveti. A tudósokban gyakran nagy a szakmai féltékenység, az amatőrök viszont általában többet képzelnek magukról. - Egyiket sem tartom helyesnek. - Kényelmesen hátradőlt. Zúgva kavarogtak fejében az elhangzottak, kellemesen érezte magát. - Amatőrök és dilettánsok is bizonyítottak már, s társaik ezen felbuzdulva rögtön általánosítottak, megbélyegzik a tudósokat. Azok viszont a körükön kívüli törekvésekre, mihelyt tudomást szereznek róla, rögvest rásütik az áltudomány vagy a sarlatánság jelzőt, és nem hajlandók apparátusukat segítségül adva megvizsgálni egy nem általuk megfogalmazott problémát. De nyugodt szívvel kijelenthetem, ez ennyire sarkítva nem igaz, sokszor gyümölcsöző együttműködés alakul ki. Ez az én bajom is. Kutatóként elismernek, eredményeimet felhasználják, de ha előjövök az elmélettel, szerényen megmosolyognak, összenevetnek a hátam mögött, hogy nézd, az öreg mit megint mit talált ki?
- És mit talált ki? - A kapitányban feléledt a kíváncsiság. Patrícia felállt, s nekilátott az edények, tányérok, evőeszközük összeszedegetésének.
- A Naprendszer fejlődésére vonatkozóan van egy teóriám, amely hasonló problémát tartalmaz, mint a tied, ez pedig az idő. Szerintem a bolygórendszerünk jelenleg megfigyelhető állapotához nagy mértékben hozzájárult az intersztelláris felhőkön való rendszeres áthaladás. S ez a körülmény nem elhanyagolható az élet kialakulása és fennmaradása terén sem, habár a kiváltott hatások nem voltak olyan drasztikusak, mint az általad említettek, viszont hosszú ideig tartva, mégis jelentős befolyással rendelkeztek, gondolok itt elsősorban a jégkorszakok előidézésére. - Újra töltött magának, s a kapitány félig lévő poharát is kiegészítette. Ingén kigombolt egy gombot, kortyintott italából, s a távolba, az alkonyodó égre meredve folytatta:
- Azt hiszem, nem találom fel vele a spanyolviaszt, ha kijelentem, a bolygók két fő csoportra oszthatók, úgymint Föld-típusúakra és Jupiter-típusúakra. A különbséget, gondolom nem kell magyaráznom, ami felkeltette leginkább a figyelmemet, az a gázóriások gyors tengelyforgása és gyűrűrendszere. Összefüggést kerestem köztük. Felvetettem azt, mi lenne, ha ezeket a formációkat, mint akkréciós korongokat fognám fel'? A Nap is rendelkezik hasonlóval, s ez bizonyára nem véletlenül alakult így. Egy-egy gáz-és porfelhő átvonulása során anyagot foghatnak be belőle, s ez az anyag alkotja elsősorban a gyűrűket, s nem a feldarabolódott vagy össze sem állt holdak. - Nem tudott tovább ülve maradni. Eddig mindig előadásának ezen a pontján félbeszakították. Most a nagy lehetőség bekövetkezését látta, hogy végre valaki meghallgatja, és úgy érezte, fel kell állnia, valamiféleképpen le kell vezetnie egyre fokozódó idegességét. Kapkodva beszélt:
- A belső bolygók körül tartósan nem alakulhatott ki gyűrűrendszer, ezt egyrészt a napszél ereje, másrészt kis tömegük akadályozta meg. De közbevetőleg megjegyzem, az óceánok vizének nagy része kozmikus eredetű lehel, már ami a hidrogént illeti. A Jupiter és a többi óriásbolygó keletkezésük időszakában minden bizonnyal jóval szerényebb méretűek lehettek csak, mint napjainkban. A napszél hatása ebben a távolságban már nem volt annyira számottevő, így lehetőségük nyílt az évmilliárdok alatt jelentős mennyiségű anyag befogására. Mivel ezek csillagközi felhők jórészt hidrogénből és héliumból állnak, ezen elemek dúsultak fel az égitestek légkörében, s aláereszkedve, a korcsolyázó piruettjéhez hasonlóan, a tengelyforgás felgyorsulását okozhatták. Az anyagkiválás a különböző holdakon is megfigyelhető, említhetném az Európát a maga több kilométer vastag jégpáncéljával, de kisbolygókon is kimutatható hasonló, s attól függően, mely részén tartózkodtak a Naprendszernek az intersztelláris felhővel való találkozás idején, nyilvánvalóan egyéni eltérések adódnak.
A Jupiternél a látványos gyűrű hiányáért feltételezésem szerint a Galilei-féle holdak felelősek, amelyek nagy tömegük, és az óriáshoz való közelségük miatt egy ilyen képződményt még felépülésekor szétzüllesztenének. Ezt meg is tették, és kizárólag az Ioból származó halovány kénkarika lelhető fel, ez is csak az lo aktív vulkánosságának meglétéig. Nem így a Szaturnusznál, ahol a felhőréteghez kis távolságra nincsenek jelentős tömegű holdak, és ezért páratlan szépségű glóriája csillagászati értelemben is hosszú ideje létezhet már, de csakis abban az esetben marad fenn továbbra is, ha néhány millió évenként megfelelő mennyiségű utánpótlást kap. Gyűrűrendszerében kifelé haladva szerkezeti és anyagi változások követhetők nyomon, utalva az egykori csillagközi felhők összetételére, itt tökéletesen konzerválódva és koncentrálódva fellelhetők komoly kihívásul a jövő asztronómusainak. A Szaturnusz gyorsabb tengelyforgása arra utal, hogy kezdeti tömegéhez képest nagyobb arányban fogott be anyagot, és emellett a napszél hatása is gyengébb környezetében. - A le-fel járkálást beszüntette, megfogta széke karfáját és úgy magyarázott tovább:
- El is érkeztünk az Uránuszig, ahol is a dolog kezd egy kicsit bonyolulttá válni. Az odáig tiszta, hogy a bolygó az előző kettőnél kisebb indulótömeggel rendelkezhetett, s ezért légkörében jóval nagyobb a nehezebb elemek, vegyületek aránya, s gyűrűrendszere fő összetevőjévé a szén vált. Könnyebb részecskéket nem tudott megtartani, tengelyforgása is lassúbb maradt. Rotációs- és mágneses terének irányítottságával gondok vannak, s holdjainak felszíni képződményei szintén nehezen értelmezhetőek. A Neptunusznál még inkább a súlyosabb elemek felé tolódik az arány, s ennél sokkal többet nem is nagyon tudunk róla. A Plútó leginkább az üstökösökhöz hasonlít, és ha nem lenne ekkora, valószínűleg annak is tartanák. A belső bolygók többé-kevésbé szabályszerűek, rejtély nélkül ezek sem állnak: a Föld kontinensei szorosan csak egy mainál kisebb bolygósugárnál illeszthetők össze.
- És mi a véleményed arról, hogy a Titánnak légköre van a Szaturnusztól távol és a Neptunhoz közel. Nem kellett volna-e ennek az atmoszférának hasonlóképpen felbomlani, mint a Jupiter-holdaknál?
- Erre pont te adtad meg az előbb a feleletet: nem volt rá ideje.
- Hm. Ki is ment a fejemből, annyira figyeltem - mentegetőzött Lesley. - És a Mars, mi a helyzet a Marssal'?
- Szándékosan hagytam a végére. Az egyik legtalányosabb bolygó, ha nem a legtalányosabb. Kering körülötte egy furcsa hold, a Phobos. Mostani kutatásaim annak bizonyítását ölelik fel, hogy ez a szabálytalan, krumpliformájú égitest egy hajdani üstökösnek a magja! A Mars felszínén lévő folyóvölgyek utalnak az egykor évmilliókon át folyékony halmazállapotban előforduló víz nyomára. Légkörének rétegei közt fellelhető az ózonszféra, s mai tudásunk szerint az oxigén eme háromatomos módosulata kizárólag biológiai tevékenység eredményeként jöhet létre ekkora tömegben. Megfelelő klíma, folyékony víz, az életnek meg kellett jelennie. Muszáj volt neki, egyszerűen nem lehetett másként! Ahogy a Földön determinált volt a fejlődési irány, úgy ott is, hasonló körülmények közt, szintén annak kellett lennie. Aztán valami történt, pontosan nem ismerjük mi. Esetleg a Jupiter megváltoztathatta a Mars pályáját excentrikusabbá téve azt. Ennyi már bőségesen elegendőnek bizonyulhatott ahhoz, hogy katasztrofális klímaátalakulások indukálódjanak, hiszen ha jobban meggondoljuk, a napállandó fél százalékos csökkenése teljesen felboríthatja a földi éghajlatot, összeomlással fenyegetve a bioszférát, Ez egy másik lehetséges magyarázat a sokkal érzékenyebb marsi élővilág eltörlődésére. Zárójelben megjegyzem, a napállandó jelenleg is csökken, s hogy számottevő lehűlés még nem kezdődött el, az a nagyarányú légszennyezésnek is „köszönhető."
Egy szó, mint száz, fiacskám, az a véleményem, a Vörös bolygóról nem tűnt el teljesen az élet. Valamilyen kis baktériumok elvegetálhatnak ott a zord körülmények ellenére is. A Vikingek kísérletei úgy látszottak, meg is erősítik ezt, azonban később az amerikaiak az űrszondák biológiai vizsgálatait megpróbálták másként értelmezni, azok súlyát jelentéktelenebbnek bemutatni, sőt egyenesen letagadni. Ha az évek múlásával a különböző folyóiratokban megjelenő beszámolókat egymás mellé teszem, már-már gyanússá válik az egész. A szovjetek ezzel éppen ellentétesen reagáltak: ők eleinte alábecsülték a tapasztalatokat, majd ahogy az adatok, s a felvételek többsége is a kezükbe került, meggyőződéses hívei lettek az ott ma is létező életnek. Szerintem nekik van igazuk. Am e bolygószomszédunkkal kapcsolatban van egy kis bökkenő. Az orbiterek lefényképeztek egy másfél kilométer átmérőjű, 600 méter magas emberfejet. Hogy került az oda, mi? - A székét közelebb tolta az asztalhoz, s mereven a kapitány szemébe nézett, mintha onnan akarná kiolvasni a választ. - Azt valaki kifaragta, s arra azt hiszem, bátran mérget vehetek, hogy nem valahonnét a távoli világűrből jött ide egy zöldszemű, kocsánylábú szörny szoborfarigcsálás cédából. Itt valami nagyon gyanús, valami sumák rejlik a dolgok mögött!
- Es te mit gondolsz erről?
- Azt, hogy az alkotói a Földről származnak. S bár elhagyták bolygónkat, tudom hol kell őket keresni! 
- Komolyan?! - Lesley hüledezve kérdezte, meglepetése valódi volt.
- Várj csak, mindjárt hozom a bizonyítékokat! - azzal felpattant, s két hatalmas ugrással eltűnt az ajtóban. Teljesen besötétedett, a csillagok sziporkázva ragyogtak.
- Ha iszik, mindig ilyen - súgta oda Patrícia. - Valósággal beleőrül a rögeszméibe. Ne vedd készpénznek, elég, ha végig halIgatod. Így üldözött el mindenkit innen.
- Olyan biztos vagy benne, hogy rögeszme'? 
- Úristen, már te is kezded?!
- Maradj még körünkben egy kicsit, annak ellenére, hogy fáradt vagy, hátha néhány kérdésedre feleletet kapsz! - Átnyúlt a lányhoz és gyengéden megszorította remegő kezét.
Közeledő léptek nesze hallatszott, lámpa gyulladt fel fölöttük.
- No, barátocskám, ezt nézd meg! - Hanyag eleganciával csillagokat és kozmikus felhőket ábrázoló felvételt dobott az asztalra. - Tudod mi ez?
- Nem, nem tudom - rázta a fejét a kapitány.
- Dilettáns! - Most igazán nyeregben érezte magát. - Ez nem más, mint egy látható fényben készült kép a Kígyótartó és a Skorpió csillagkép környékéről. Az a sötét folt ott, a Naprendszerünk felé közelítő csillagközi felhő árnyéka, s szűkebb környezetünket a sűrűbb részei körülbelül ötezer év múlva fogják elérni. Jelenleg egy fényévre tartózkodik tőlünk, s egykor elméletem igazolását vagy cáfolatát adhatja, feltéve, ha lesz még kinek. No de - csapott a homlokára-, minek is jár a szám annyit! Itt egy másik kép - a háta mögül húzta elő -, az IRAS mesterséges hold készítette ugyanarról a területről közeli infravörösben. Jól látható, ami az előző fotón sötét, az itt fényes. - Nagyon büszke volt magára. - Vagyis a konklúzió - meghajolt, mint egy tapsra váró színész -, ezt az intersztelláris felhőt valami fénylésre gerjeszti. - Egyre gyorsabban beszélt, szinte hadart, s az ital erősödő befolyása miatt lépten-nyomon megbotlott a nyelve, ami hallatlanul idegesítette. - A Nap rögtön kizárható, a felhő spektruma egészen más jellegű, csakis olyan égitest jöhet számításba, mely éppen a letakart terület mögött van valahol, s hogy ennyi időn keresztül rejtve tudjon maradni, fényének haloványnak kell lennie. A csillag minden bizonnyal egy vörös törpe. - Az előadásnak vége, függöny. - Mit szólsz ehhez, mi? - Arckifejezése önteltséget öltött magára. A kapitány ezt látva, azonnal megértette, miért kedvelik, számára azonban kínálkozó lehetőség adódott.
- Onnan jöttem - szólt halkan.
Az apának tátva maradt a szája, a székre rogyott és ijedtében felhajtotta maradék borát. Patrícia csendesen felsikoltott, szépséges arcát kezeibe temette, és rázni kezdte a zokogás.
- Onnan jöttem . . . - ismételte meg. Felállt, a lány mögé lépett, ám közeledése nem talált viszonzásra. Patrícia dühösen ellökte magától, és már nyitotta volna a száját, hogy most aztán megmondja a magáét, apja azonban a durvaságot súrolva letorkollta:
- Csönd legyen! Ő beszél!
„Persze, világéletedben csak az érdekelt, hogy újabb és újabb dolgokat tudj meg, az én érzelmeim soha semmit sem jelentettek neked. Csak bejárónőnek meg társalkodóhölgynek vagyok jó!" - tört föl belőle a méltatlankodás, de aztán mégsem mondta ki hangosan gondolatait, beletörődött sorsába, ennek így kell lennie, egyszer végre szerelmes lesz valakibe, aztán kiderül, az illető a világ fényévekre levő pontjáról származik. Felháborodásának vihara lassan elcsendesült, a kapitány felől forró, nyugalmat árasztó hullám simogatta felzaklatott lelkiállapotát. A telepatikus kisugárzás keltette lágy ringatózásban fokozatosan feloldódott, vadul zakatoló szíve visszatért eredeti ritmusához.
Az idő szétfolyt, nem észlelte múlását. Lesley beszélt, egyre beszélt, de ő nem hallott semmit, szavai üresen, értelmetlenül kongtak halk zúgássá szelídülve. Ebben a pillanatban fogalmazódott meg benne, mennyire ellenállhatatlanul szüksége van erre a férfira. Akarta. Kezével felé nyúlt, de nem érte el.
Sötétbe borult minden, nem látott. - „Milyen bolond vagyok, hiszen csukva van a szemem!" - ismerte fel a helyzetet, s szaporán pislogva körülnézett. Az egyöntetű homályos derengésből lassan kibontakoztak az alakok és a tárgyak körvonalai. Hangfoszlányok ütötték meg a fülét, ezek hamarosan szavakká álltak össze, és nemsokára már értelmüket is képes volt felfogni. A Föld ismeretlen korszaka történetének lehettek most tanúi apjával közösen ezekben a percekben, hosszú és vérzivataros évezredekkel az események bekövetkezte után.

A múlt felidézése

- Távoli őseim, hasonlóan a tieitekhez, a Föld bolygó szülöttei voltak. Egy szerencsétlen baleset, egy üstökösmag becsapódása miatt el kellett hagyniuk ezt az égitestet. A katasztrófa, mely során otthonunk, Atlantisz elpusztult, nagyobb körültekintéssel talán elkerülhető lett volna, de az vesse tudósainkra az első követ, aki még nem követett  el hibát.
- Szóval fiacskám te azzal jössz, hogy Atlantisz szigete valóban létezett, s ráadásul egy fejlett civilizációt  hordozott magán. Nekem is vannak ugyan hasonló elképzeléseim, de bizonyítékom nagyon kevés és ezért, ha vitára  kerül a sor, általában alul maradok. Manapság már csak főként amatőrök kutatnak ez ügyben, mert ha a tudósok  közül valaki komolyabb felderítésre szánná el magát, rögtön furcsa és lekezelő tekintetek kereszttűzével találkozna.  - Hátradőlt mint a moziban, és kényelmesen elhelyezkedett. - Szerencsére Schliemann bebizonyította, de említhetném Champolliont is, hogyha kellő fanatizmussal vetjük bele magunkat egy kérdés tanulmányozásába, még  a helyes választ is megkaphatjuk! De nem akarlak félbeszakítani, mondd csak tovább!
- Nem osztom a véleményed, nem csak amatőrök foglalkoznak múltunk felderítésével, sőt, nagyon is intenzív kutatások folynak. Bár ezek jórésze titkos, a napokban végzett búvárkodásom során az előző néhány évben  megjelent tudományos közlemények közt érdekes publikációkra bukkantam. Ismertetnék ezek közül egy párat, kiegészítve a saját, olykor ellentmondásos eredményeinkkel. - A lány felé küldött egy szerelmes szemvillanást, akin látszott mennyire közömbössé vált hirtelen a téma iránt, s ennek demonstrálása céljából, leplezetlenül nagyot  ásított. - A szigetünkön - bár nem ott születtem, én is magaménak tartom, - két jelentős tektonikai törésvonal  húzódott keresztül, egyik az Atlanti-óceánt megfelező, a másik erre szinte merőlegesen az Európát Afrikától  elválasztó. Ez természetesen fokozott vulkanizmussal járt, ami bizonyos értelemben hasznosnak tekinthető, hiszen a jégkorszakok hatása mérséklődött, emellett a kitörések során felszínre került anyag kitűnő minőségű termőföldül  szolgált, és az építkezéseknél is alkalmazható volt. A tényezők ilyen hosszú távon is pozitív egybeesése lendületes fejlődést inspirált. Az üstökösmag becsapódása folytán a belső erők fokozottan és együttesen léptek működésbe. A  megrepedezett falú föld alatti magmakamrákba víz tört be, elpárologva, gőzzé válva kitágult, s az egész sziget  felrobbanását eredményezte. Atlantisz egyetlen éjszaka tűnt el a hullámsírban, utolsó rezdüléseként óriási szökőárat, a „Vízözönt", indította a bolygó legtávolabbi, eldugott sarkaiban is, borzalmas pusztítást okozó útjára.
A legtöbben azt is tagadják, hogy egyáltalán ott léteztünk, ahol, s technikai ismereteink bármi hatással is voltak az emberiség további civilizálódására. Az ezt állító, s ilyen kapcsolatokat teltételező elméleteket elvetik, mondván, a ma élő Homo sapiensnek nem volt szüksége műszaki kultúrájának megteremtéséhez fejlett ősökre, a mai és az ókori  szint a jelenleg rendelkezésre álló történelmi adatok fényében értelmezhető, teljesen felesleges bármiféle misztifikáció. A Vízözön különben is legenda, az egyes népek nem is ugyanarra az időpontra teszik, stb., stb. Akkor talán  haladjunk lépésenként - javasolta, s ő is leült, kortyintott borából, mert már erősen kiszáradt a szája, megköszörülte  a torkát, s szeme sarkából egy pillantást vetett a majdnem alvó Patríciára.
Szovjet tudósok nem egészen tíz évvel ezelőtt az Atlanti-óceán 3 kilométeres vízmélysége alól kőzetmintákat hoztak a felszínre, s ennek elemzése során nagy meglepetéssel tapasztalták, összetétele a kontinentális selftetületekével rokon. Ilyen mélységben, mondanom sem kell, ez teljesen szokatlan, rendkívüli és egyedülálló. Az óceán ezen régiójában, hadd tegyem hozzá: egykori szigetünk helyén, a litoszféralemez jóval vastagabb, mint a  világtengerek alatt bárhol másutt. Ezen kívül, a föld belső magján keletkezett hegyek és völgyek eloszlása is  egyértelműen bizonyítja, valaha itt egy szárazföld létezett. A kontinensek alatt a földmag és a földköpeny határán  mintegy tíz kilométeres nagyságú völgyeket lehet kimutatni, az óceánok alatt pedig ugyanilyen mérvű kiemelkedéseket. Atlantisz hajdani helyének megfelelően horpadás található, s ez cáfolhatatlan tény. Ami zavaró, az az, hogy  ebből kifolyólag a Csendes-óceán végeláthatatlan víztükrét hajdanán egy nagy, vagy több kisebb kontinens tette változatosabbá, amelyekről azonban mit sem tudunk, s bár a legendákban szó esik róluk, itt is a legnagyobb  probléma az idő. Az őslakosok emlékeznek az arizóniai meteorkráter keletkezésére, és említést tesznek a Csendes-óceán felől érkező, magas szintű ismeretekkel rendelkező látogatókról is. Ezek az adatok alapjaiban rendítik meg  azt az elképzelést, mely szerint a mi atlantiszi kultúránk volt az első igazán fejlett kultúra. Az észak- és dél-amerikai  hagyományokat összevetve még jó ha az első háromba bekerülünk.
Ami hazánkból megmaradt, az szinte szánalmasan kevés: az Azori-szigetek, a Zöld-foki-szigetek, a Kanári-szigetek, s néhány neves vagy névtelen víz alatti vulkán. A tenger szintje alatt ötven méterrel falmaradványainkat is lefényképezték, a térképeken a szigetet rumbadöntő robbanás epicentruma is jól megfigyelhető Portugália partvonalától nyugatra elterülően egy két-háromszáz kilométer átmérőjű bemélyedés formájában. A tengerfenék  felett az ötezer métert is meghaladó vízréteg magasodik.
A geológiai érveket követően lássuk az éghajlatlakat, részletezés nélkül, amolyan szimultán módon! 13 000  évvel ezelőtt a porlerakódás mértéke Antarktiszon a korábban megfigyelhetőnek hússzorosára növekedett. A Föld  forgástengelye ezt az időszakot megelőzően nagyobb szöget zárt be a pályasíkkal. A hirtelen, minden előjel nélkül  véget érő jégkorszakot az északi féltekén újabb ezeréves lehűlés követte. Az Atlanti-óceán északi térsége környékén bekövetkezett lehűlés hatására a víz befagyott, s hatalmas, Európa időjárását több ezer évig meghatározó jégsapka  keletkezett. A Grönlandot alkotó három szigetet beborító jégpáncél is akkortájt vastagodott meg annyiit, hogy mind  a mai napig képtelen volt elolvadni. Az atmoszféra C-14-es izotópjának aránya jelentősen eltért a mostanitól, nem  kevés hibát okozva ezzel a ráalapozott kormeghatározási módszerek eredményeiben. Nagyjából ennyi az, amit a hivatásosoknak, s a gyakran a saját szakállukra és pénztárcájukra dolgozó nemhivatásosoknak sikerült kideríteniük.  és ez nem lebecsülendő, de azt hiszem, elég is.
Következnek a tárgyi emlékek. A különböző országok hadseregeinek tengeralattjárói már tekintélyes  mennyiségű leletanyagot gyűjthettek össze, szigorúan titkosnak minősítve, rejtett helyeken tárolják hozzáférhetetlenül. Informátoraim szerint, használati eszközeink túlnyomórészt műanyagból készült elemeiből tevődik össze, bár kisebbségben akadnak köztük fémeket tartalmazó műszerek is, amelyek szerencsésen átvészelték a 13 000 éves  óceánmélyi tartózkodást, vagy későbbi keletűek.
- Azt akarod ezzel mondani, hogy szinte mindent tudnak rólatok, de zárolva tartják az információkat'?
- Azt nem állítanám, hogy mindent, de sokat és egyre többet. Néha, nagyritkán olyan ember kezébe is akad  kultúránk relikviája, aki lehet tévedésből, a lelet első ránézésre helytelen értelmezése miatt, de bemutatja a  nagyközönségnek is, mint az antikütherai tárgyi emlék esetében szintén megtörtént. Kommentárul hozzáfűzték,  feltételezhetően egy legalább kétezer éves számítógép-tartozékról van szó, s nem többet. A nyilvánosság kizárásával azonban lelkes és izgatott munka folyt, s eredményéről azóta sem adtak számot.
E rövid kitérő után haladjunk az időben tovább! Az Özönvíz az emberi és az állati élet nagy részét nyomtalanul  elpusztította közvetve, vagy közvetlenül. Ha maga az áradat nem végezte el ezt a szörnyű küldetést, megtette a  légkörbe került nagymennyiségű por és mérgező gáz, és a savassá váló esők átmenetileg majdnem leheletlenné téve  a növényi életet, ezzel a kihalás szélére juttatva a növényevők többségét, de a populációjukra épülő ragadozókat is.  A bajokat tetézték a hónapokon keresztül tomboló viharok, a sötétség, az iszapfolyások, majd később a számottevő lehűlés. A már félmilliárdot kitevő emberiség lélekszáma mindössze néhány millióra apadt. Ezek a kezdetben szinte áthidalhatatlan távolságra szétszórt, fázó, éhező csoportok hordozták magukban egy új lehetőség csíráját. Ha véletlenül találkoztak egymással, nemigen értettek szót, más nyelveket beszéltek, de azért mégis megpróbáltak  összetartani ebben a bábeli zűrzavarban. A dolog kimenetele nem mindig volt ilyen szerencsés, előfordult, hogy egyszerűen kiirtották egymást. Itt maradt társaink némi segítséget nyújtottak az újrakezdéshez, átadták, amit  lehetett, főleg gyakorlati ismereteket.
A talpra állás a legkevésbé károsodott Kelet-Ázsiában sikerült leghamarabb, s ez nem véletlen, ezt a területet  érte a legkevesebb pusztítás. A többi kultúrát évezredekkel megelőzve fejlett civilizációt, tudományt teremlettek meg. Még eldöntésre vár, vajon a térség országaiban megfigyelhető nagy népsűrűség nem a katasztrófa enyhébb befolyásának tudható-e be. Az ázsiai ember anatómiája, gondolkodásmódja, de még a külvilág-érzékelése is sajátos,  másképpen működik például a látórendszerük, ez pedig elszigetelt fejlődésre utal. Már látom is magom előtt a  szkeptikusokat, akik ezeket hallván tüntetőleg elhagyják a termet, ám a biológiai és a történelmi tények még hátra  vannak!
Kimutatható a legtöbb háziállat génállományában, mármint azokéban, melyeket az ember tudatosan háziasított, de olykor-olykor még azokéban is, amelyek csak elődeitek nyakába varrák magukat, mint teszem azt a pulyka, ekkortájt következik he az első elhajlás. Ugyanebben az időben indul meg a kukorica nemesítése, de ilyen idős a  Föld legősibb városa, Jerikó is. Tehát ezen módszerek bevezetése nagyjából az egész Földön egyidőben történt, s  ez nem azt jelenti, hogy ténylegesen ekkor kerültek volna felismerésre, sokkal inkább következik ebből, a  lehetőségek értek meg ekkorra a bevetésükre. Amíg csak néhányan voltak, addig a gyűjtögetés látszott a  legcélszerűbb táplálékszerzési mádnak. Az elszaporodásukkal párhuzamosan értek meg a Iehetőségek a nagyobb  összehangoltságot és több munkáskezet igénylő eljárások használatára. - Rövid szünetet tartott, lemérni az eddig  elhangzottak hatását. Az apa mereven, rezzenéstelen arccal figyelte.
Az írás is sokkal, de sokkal ősibb pár ezer évnél. Nem szabad megfeledkezni arról, hogy a rendelkezésre álló,  vagy előállítható eszközök milyensége hatással van magára az írásra is, egyenesen meghatározza az alkalmazható  jelrendszert. Aki azt hangoztatja, hogy összes jelentős felfedezés forrása Atlantisz, az ugyanúgy téved. mint aki  ennek az ellentettjét vallja. A Földön mindig is létezett azonos időben néhány, vagy csak egy nemzet, amely az  összes többi fejlődését nagy mértékben meghatározta, a mi hazánk csak egy volt ebben a sorban, és helyének,  szerepének elbírálása még a jövő feladatai közé tartozik.
A lehűlés véget ért, a jégsapkák összébb húzódtak, új terek nyíltak a dinamikus fejlődésre. A Föld gazdagon termelte a javakat, valósággal kánaáni állapotok uralkodtak. Igaz, Afrika északi részén a Golf-áramlat eltolódása és egyéb okok közrejátszása miatt sivatagosodni kezdett a terület, de ez nem volt még nagy veszteség. Akkor. Társaink, bár igen sokáig éltek, de betegség tizedelte őket, kisebb csetepatékban elestek, a támadó járványok ellen nem mindig sikerült a megfelelő készítményt előállítani, sokszor még a nyersanyag is hiányzott ehhez, szóval így vagy úgy eltűntek, a kulturális és tudományos haladásban általános visszaesés következett be. Az inkák is például egy írástudó népet pusztítottak ki, ők maguk azonban nem vették át ezt a tudást tőlük. De vannak még hasonlók.
A Vízözön egész Földön kimutatható lerakódásrétegén új társadalmak születtek, s enyésztek el nyomtalanul a létért folytatott harc farkastörvényei szerint. Helyszíni jelenlétünk híján ezekről a korszakokról vajmi keveset tudunk. Körülbelül ötezer évvel ezelőtt tértünk újból vissza, ismételt letelepedésnek sem okát, sem jogát nem látva, mindössze kutatóbázisokat állítottunk fel, és néhány emberünk a technológiai fogások ismeretét terjesztette. Cáfolhatatlan tény, éppen ezekben a századokban sokszorozódnak meg a prófétákról szóló történetek, s a tanítókról készült alkotások.
Túlnyomórészt régészeti kutatásokat végeztünk, az antarktiszi ember életkörülményeit, kultúráját kíséreltük meg felderíteni, s eközben nagy figyelmet fordítottunk a katasztrófa időszakára, és az azt megelőzd korszakokra vonatkozó elbeszélések összegyűjtésére. Az eredmények magukért beszélnek, de ezzel kapcsolatban bizonyara te is rendelkezel jó néhány információval.
A mondák, legendák, történelmi elbeszélések széles köre tartalmaz ránk vonatkozó közvetlen vagy közvetett utalást, kezdve a Gilgames-eposztól, folytatva a Biblián át a Mahabharatáig. Talán nézzünk is néhány kiragadott példát, a teljesség igénye nélkül!
Noé történetében szó esik arról, hogy az Özönvíz előtti időkben óriások éltek a Földön, s ráadásul ezeket a lényeket az „istenek fiai" titulussal illették. Ezzel összefüggésben meg kell említenem kedves Pedro barátom, hogy népünk átlagos magassága meghaladja a két méter harmincat, én csupán törpe vagyok hozzájuk képest. Az egész Özönvizet a mi nyakunkba varrják azzal az ürüggyel, hogy az ő istenük megharagudott ránk, mert szemet vetettünk lányaikra, s ezért bocsátotta az áradatot a bolygóra. Az ószövetségi Szentírásban számos helyen olvasható űrhajó leszállásának szimbólumokba foglalt leírása; említhetném ezek közül azt, amikor Mózes átveszi a kőtáblákat vagy Illés próféta elragadtatását, vagy az apokrif iratokhoz sorolt Énokh könyvének néhány történetét. Ezek az elbeszélések több-kevesebb részletet tartalmaznak, pontos fogalmaik nem révén a látottakra, saját szavaikkal próbálták meg leírni azt, s emellett az egészet gyakran misztikus környezetbe foglalták.
Repülő emberekkel is találkozhatunk szinte minden nép hagyományában, a kínai krónikákban is rábukkanhatunk egy kedves történetre. Említés esik arról, hogy egy nap valaki jelentkezett a császárnál azzal, hogy ő tud repülni. Az uralkodó bizonyságot kért és kapott. Erre rögtön kivégeztette a szerencsétlent, mivel ha a császár nem képes ilyesmire, egy holmi kis alattvaló ne tegyen ily vakmerőt . . .
Az ismeretek, technológiák és ritkán eszközök átadása nem mindig volt szándékos, a Föld polgárai ellestek dolgokat, de el is tulajdonították, ha erre alkalmuk és lehetőségük kínálkozott. Kizárólag így kerülhetett birtokukba a Qumránban előkerült, 0,75 mm vastag, 39 cm széles, teljes hosszában két és fél métert kitevő, három darabból összeforrasztott réztekercs. Azt hiszem, felesleges hozzáfűznöm, bolygónk ezen környékén kétezer évvel ezelőtt senki sem birtokolt ilyen tökéletes hengerművet, s a forrasztás eljárása is abszolút ismeretlen volt. Ha másként Ienne, nagy mennyiségben kellene hasonló leleteket napvilágra hozni. Ismét megemlítem a Földközi-tengerből kiemelt, számítógép-alkatrésznek konstatált szerkezetet, holott a mechanikus óra újra-feltalálásáig még másfél évezred telt el. Ezeket a relikviákat bárki megnézheti, de sokkal több van zároltan, szigorúan titkosnak bélyegezve, s ha olykor-olykor netán valami mégis kiszivárogna róluk, a hír leközlője rögtön heves támadások és bírálatok kereszttűzében találja magát, s még szerencsés, ha az állását megtarthatja.
- Kérdeznék ezt-azt - szólalt meg az apa váratlanul -, ha módodban áll, kérlek felelj. Amit elmondtál, abból azt veszem ki, az amerikai kontinens tulajdonképpen kétszer népesült be. Először a Csendes-óceán felől érkező telepesek által délről északra, majd ezek az embercsoportok a szökőár csapása nyomán többségükben kipusztultak, és átadták a terepet a jégsapka összébbhúzódása következtében átjárhatóvá vált szárazföldi hídon az északról érkezőknek.
- Ez így van. A csapást átvészelő kis közösségeket az újonnan bevándorlók nagy részét felszámolták, bár néhány törzsnek mind a mai napig sikerült fennmaradnia az őserdő mélyén, vagy a magas hegyek közé menekülve. Fehér bőrszínük szánhazásuk Ázsiától eltérő helyszínére utal. A becsapódást követően a megmaradtak barlangokba húzódtak, a túlélésre ily módon növekedtek esélyeik, s bár ez a megoldás a beltenyésztés veszélyével járt, aminek következtében csökkent az ellenálló képességük. Több fejlődési rendellenességgel rendelkező utód született, s ez fokozottan jelentkezett a katasztrófa színhelyéhez kisebb távolságokban, ahol még ráadásul sugárkárosodás is érte őket. Az amerikai kontinensen a legősibb emberi nyom hosszú időn keresztül 12-13 ezer éves volt, s az ilyen korúra datált rétegek alatt olykor a másfél métert is meghaladó, kemény márgaréteg következett. Nem is olyan régen fogalmazódott meg valakiben a gondolat, hogy légkalapáccsal felfegyverkezve megpróbálja áttörni. Ez végül sikerült is neki, s a meglepetése akkor hágott tetőfokára, amikor ősibb, másjellegű embermaradványokat tárt fel. Érdekességként hozzáteszem, a márgaréteget a Vízözön hozta létre, még a kontinens partvonalaitól ezer kilométerekre is, s ebben az időszakban pusztult ki az amerikai kontinensen többek közt a kardfogú tigris, a mamut, az óriáslajhár, hogy csak a legismertebbeket említsem. Néhányan azt tartják, ezeket a vadakat maga az ember irtotta ki. Ezt nehéz elképzelni, hiszen ember sem volt . . .
Antarktiszon még kényszerű távozásunk előtt ásatásokat indítottunk, ősi, tartósan lakott emberi települések megtalálásában bízva. Sejtésünk végül fényesen beigazolódott, a csontok korát 15-20 ezer évre tehetjük. Az előzetes elképzelésekkel szemben inkább csak átmeneti táborok álltak egykoron, s főleg hajótöröttek vergődhettek itt partra, szerényen tengetve életüket és várva a megmentést. Néhányuk hiába reménykedett . . .
- Mivel magyarázod a hatalmas kőépítmények létrejöttét? .
- Ennek megválaszolásához régebbi időkig kell visszanyúlni. Amikor több ezer éves távollét után újra leszálltak űrhajóink a Földön, ilyesmiket mondtak ránk az emberek: „leszállt egy csillag az égről", „leereszkedett a Nap az égről" stb. Így lettünk a „Nap fiai", vagy ha éjszaka érkeztünk, a „Hold fiai", meg ehhez hasonlók. Szerves részeikké váltunk akaratlanul a monda- és legendaviláguknak, és ezt bármennyire is elleneztük, nem sikerült megakadályoznunk. Tárgyainknak, eszközeinknek kultikus jelentést tulajdonítottak, s a helyzet odáig fajult, hogy érdemmé vált köztünk minden olyan dolog megszerzése, eltulajdonítása, amit csak egy kicsit is összefüggésbe hozhattak velünk. Ezeket varázslatos erővel ruházták fel, s elegendőnek bizonyult felmutatni az ellenségnek ahhoz, hogy az elmeneküljön vagy behódoljon. A tárgy bűvereje tulajdonosára is átsugárzott, aki rendelkezett ilyen valamivel, nagy tiszteletnek örvendhetett, és ezt a leleményesebbjei kihasználva, uralkodóvá tehették meg magukat. Sőt. Mivel mi gyakran istenekként szerepeltünk, a mi dolgaink ebből kifolyólag isteni eredetűek, megszerzőjük isteni eszközökkel bírt, s közönséges földi halandó létére istenkirállyá hatalmasodott. Ezzel visszaélve saját nagyságuk és dicsőségük hirdetésére monumentális, örökké álló épületeket emeltettek maguknak az elnyomott, megfélemlített néppel. Ez a tevékenységük azonban nem ítélhető egyértelműen károsnak, mert a tartósan fennmaradt alkotásaik tudásuk szintjét is megőrizte. Meggyőződésünk, hogy a katasztrófát itt a Földön átvészelt társaink valamiféle örökséget hagytak számunkra, gondolok elsősorban történetük leírására, s ezt az üzenetet valahol elrejthették, méghozzá elég sikeresen, hiszen nem sikerült még rá akadnunk. Bár találgatások vannak, hogy valaki már megtalálta, vagy itt van a szemünk előtt, de nem tudjuk megfejteni, vagy még meg sem találtuk, az eredmény egyenlő a nullával.
Késő éjszakára járt az idő. A csillagok sziporkázó égi lámpásokként ragyogtak az égen. Patrícia az asztalra borulva aludt. Néha-néha remegés futón végig testén, értelmetlen szavakat motyogott, majd ismét az álom mélységeibe zuhant.
- Aztán mondd csak - ő bezzeg tökéletesen frissnek érezte magát -, a piramisokban hogyan világítottak? Egyszerűen nem fér a fejembe, milyen módon borították be a több száz méternyi labirintusok falait olyan gyönyörű, színes, hieroglifákkal és életképekkel. Gondolom nem azt a módszert alkalmazták, hogy elkészítették a műalkotásokat, aztán fölébe építették a piramist!
- Nem, valóban nem így tettek, de a megoldás sem lesz kevésbé váratlan: villanylámpákat használtak. 
- Hogy miket?! Te túl sokat ittál, mégsem kellett volna ennyire kínálgatnom!
- Úgy véled? Közismert dolog, galvánelemeket is alkalmaztak szarkofágjaik és egyéb apróbb szobrok bearanyozására, tehát tisztában voltak elektrolízis folyamatával. Ha pedig ez így van - és tényleg így van, a kiásott elemek ma is képesek áramtermelésre - akkor semmi okod sincs feltételezni, hogy fényforrás táplálására ne vehették volna igénybe az elektromos energiát. Erről hamarosan meggyőződhetsz, csak idő kérdése, mikor kerül ki az első ilyen épen maradt szerkezet. Bár az esély nem sok erre. A későbbi korokban az „ördög műveinek" tartották ezeket e berendezéseket, s megsemmisítették őket. De reménykedjünk, hátha néhányunk átvészelte ezt az eszeveszett pusztítást. Egyiptomban emellett antibiotikumokat is bevetettek a betegségek elleni küzdelemben, koponyaműtéteket végeztek, és még sok-sok olyan ismeret állt rendelkezésükre, melyekről halvány fogalmatok sincs, részben mert nem kerültek nyilvánosságra, részben mert elenyésztek nyom nélkül.
Amikor már kifejezetten követelődzőkké váltak velünk szemben, és olyan igényeket támasztottak, hogy gépeinkkel dolgozzunk helyettük, megelégeltük. Felszámoltuk a főként magas hegyeken felállított állomásainkat. (innen ered a legenda, hogy az istenek a csúcsokon laknak), és létrehoztunk helyettük immár csak egyet, az Antarktiszon, ott felhalmozva a leleteket, tudományos anyagukat. A későbbiek folyamán nagy részüket továbbítottuk a Nemezis rendszerébe. A népekkel közöltük, el kell mennünk, de egyszer majd visszatérünk. Unszolásukra itt-ott még határozott időpontot is megjelöltünk, aztán ezt keservesen megbántuk, amikor a mayákhoz a „szakállas fehér isten" helyett Cortez ment. Ekkor nem volt szabad visszakozni, mert korábban elhatároztuk, a földi civilizáció fejlődésébe kizárólag olyankor avatkozunk be ismét, ha az saját elpusztítására készül.
- Ezek szerint ezzel indokolható a „sötét középkor"?
- Igen. Egyértelműen minket terhel a felelősség bekövetkezéséért, az áldozatot azonban muszáj volt meghozni, hogy a Föld a saját útján járhasson, még ha ez Átmenetileg recessziót vont is maga után.
- Említetted Illést, s a többi prófétát. A ti embereitek voltak? - Erre most hadd ne válaszoljak . . . Egyszer úgyis kiderül minden.
- De mikor?! - fakadt ki szinte kétségbeesetten. - Én már azt úgysem érhetem meg!
- Gyermekeiteknek is hagyni kell valamit . . . - A kapitány szerényen elmosolyodott, s közben úgy érezte, mintha szakadék kezdene köztük nyílni. Megpróbálta áthidalni: - Tarts velem, akkor sokkal többet megtudhatsz! 
- Ezt ugye nem mondod komolyan . . . Itt élek már negyven éve. Ide köt minden, a munkám, a kollégáim, a lányom, te meg azt javaslod, menjek veled abba az ismeretlen világba. A saját sorsod rendeznéd, elvennéd Patríciát, de velem mi lenne! - szúrósan nézett Lesleyre, aki ki nem állhatta ezt a tekintetet, félre is fordította a fejét. - Vagy netán ez egyfajta zsarolás lenne, azon a címen, hogy a lányom semmiképpen sem tartana veled, nem hagyna engem egyedül, s most kapóra jön neked, mennyire érdekel engem ez a téma, s megpróbálod ezt a körülményt felhasználni!
Barátságot színlelsz, aztán meg kiderül, csak a gyermekemre pályázol! És vele mi lenne ott? Feltételezem, nem ülnél mindig a szoknyája szélén! Úrhajós vagy, mit kezdene ott az én kis egyetlenem, halálra unná magát!
- Ugyan már, Pedro!
- Ne szólíts engem Pedrónak! És egyébként is, jobb ha békén hagysz! - szemei szikrát szórtak.
A kapitány belátta, érveknek itt már semmi értelme, az apa agya teljesen elborult. Mélyen megdöbbentette ez a hirtelen és értelmetlen reakció, ahogy a csendes, békés emberből dühöngő vadállat vált az alkohol hatására. 
- Elmegyek - állt fel, s rosszat sejtve szüntelen a háta mögé tekingetett.
- Már éppen mondani akartam, hogy tűnj el innen és ne is lássalak, soha többet!
Az ajtóból visszanézett a most is békésen alvó lányra. A lezajlott drámai eseményekről nem volt tudomása, maximálisan kivonta magát a világ bújának és bajának nyomasztó terhe alól. Álmában színpompás réten járt és virágot szedett. Egy kiskutya rendetlenkedett lábai körül, megpróbálta elhessegetni, sikertelenül. Az idilli kép hirtelen összeomlott. Beborult az ég, heves zápor keletkezett eget rengető mennydörgéssel, villámlással. Úgy érezte, valaki erősen rázza a vállát. Ez a mozzanat már a jelenhez tartozott.
- Eredj lefeküdni, késő van!
- Hová lett Les? Búcsú nélkül elment?!
- Ne foglalkozz vele, aljas alak! Menj a szobádba, feküdj le, majd holnap beszélünk!
- Miért holnap? Mi történt, mi ez az egész? Tudni akarom! - gyenge hangjában inkább tehetetlenség és kétségbeesés csendült, mint harag.
- Azt mondtam, holnap! Elég legyen ebből, végeztem vele!
Patrícia fáradtságtól tántorogva indult hálószobája felé, szeméből némán peregtek a könnyek. Engedelmeskedett. Eddig mindig így tett. Nem tudta és nem is akarta elhinni, hogy a kapitány végképp elment volna tőle. Visszavárta.

Az akció
Lesleyben egy világ omlott össze. Nem mintha túlzott illúziókat táplált volna a földlakók iránt, ámde ezek a kiszámíthatatlan reakciók alaposan megfeküdték a gyomrát. Gyalogosan, mélabúsan indult a folyó felé. Sötét árnyak haladtak mögötte, néha meg-megfordult, hátranézett, de bárhogy is erőltette szemét, a sötétséget nem sikerült átfúrni tekintetével, semmi szokatlan sem vonta magára a figyelmét. Inkább csak belül, agyának rejtett zugában érezte, hogy követik. Letörtsége félretetette vele óvatosságát, s ahelyett, hogy meggyőződött volna, mit akarnak tőle, fejét lehorgasztva, lelkileg összetörve ballagott előre.
Egyszer a legnagyobb nehézségen is túl kell tennie magát az embernek, s bármennyire is megbéklyózta a szívét a fájdalom, kezdett úrrá lenni elkeseredettségén. Szürkeállományában itt-ott sejtcsoportok léptek működésbe, szinapszis-rendszereiken keresztül aktivizálták társaikat, s a kapitány elégedetten nyugtázhatta magában, hogy agya ismét lázasan dolgozik. A folyamat akaratlanul indult be, ösztönszerűen.
Egy akció tervének körvonalai bontakoztak ki benne lassan, mozaikról-mozaikra. Elképzelése megvalósításához még legalább egyvalakit meg kellett nyernie ügyének, s a kivitelezés szempontjából még ez sem jelentett biztonságot, hiszen Patrícia vagy az apja reakcióira minden vonatkozásban nem lehetett előre felkészülni. A homályos és gyenge pontok ellenére azonnal döntött, s rögvest csökkent a felfokozódott feszültsége, már közel sem érezte magát olyan tehetetlennek, mint néhány perccel ezelőtt. Az elgondolás létrejötte újabb esélyt adott, s bár a lány megnyilvánulásai eléggé lehangolóak voltak, amikor tudomást szerzett Lesley tényleges származási helyéről, mindezek ellenére mégis bízott abban, hogy nem veszti el. Eddig fel sem tűnt neki, mivel gyakran találkoztak, milyen átkozottul tud hiányozni valaki, ha szereti. A felismerés sürgetésre sarkallta, meggyorsította lépteit, lábai alatt halkan csikordultak meg az országút szegélykövei. Az ártér zegzugos csapásain járva, az összes eshetőségre felkészülve bekapcsolta személyes erőpajzsát, ezt követően, néhány másodperccel később üzemen kívül is helyezte, miután csuklójára pillantva a bioérzékelő-receptorok kijelzőjéről leolvasta, hogy száz méteres körzetben nem tartózkodik melegvérű, nagytestű élőlény, sem állat, sem pedig, ami fontosabb, ember.
A közeledő hajnalt a madarak egyre hangosabb csivitelő éneke sejtette. Nyirkos, szúrós ágak ostorozták az arcát. Idegesen lökte őket félre, s közben szakadatlanul, minden idegszálát megfeszítve az ösvényt figyelte. Halovány derengés szűrődött át a magasra törő fák lombkoronái közt, s ez adott némi támpontot a tájékozódáshoz. Semmiképpen sem szeretett volna eltévedni ilyen felzaklatott idegállapotban, akár pirkadatig bolyongva, még a helyes útra rátalál, időt veszteni. Most az idő egyszerre nagyon de nagyon értékessé vált számára.
Szárnyas járműve háborítatlanul pihent leszállási helyén. Kiadta a jelszót, s meg sem várta a fedél teljes mértékű hátrasiklását, már préselte is be magát a szűk pilótakabinba. A sisakot fejére téve agyhullámaival megteremtette a kontaktust a fedélzeti számítógépes irányítórendszerrel, s mint a kilőtt nyíl röppent fel és indult el a megfelelő magasság elérése után délnyugati irányba.
A bázis felé vezető útvonalra állva hagyta, hogy a környező vidék szépsége magával ragadja. Bár szemeit lehunyta, s fejére buraként borult a sisak, ennek ellenére kitűnően látott maga körül mindent. Ha szemét megerőltetve egy-egy érdeklődését felkeltő részlet felé fordult, az elektronikus berendezések már szándéka észlelésekor azonnal növelték a felbontást, s olyan érzése támadt, mintha távcsövön keresztül szemlélné a külső világot.
Elsuhant a zsúfolt hajóforgalmú Földközi-tenger és az afrikai kontinens felett. Elmaradt mögötte a Szahara kietlen, forró homokpusztasága, és az Egyenlítő övezetének esőerdői, majd az Atlanti-óceán végeláthatatlan víztükre bukkant fel a horizonton. Ámbátor a hajnal beköszöntéig a Föld ezen tájain még órák voltak hátra, mindebből semmit sem érzékelt, a számítógépek sugallta kép felhőmentes, nappali fényben fürdő tájról tudósított.
Jobboldalt Dél-Amerika Antarktisz felé irányuló kietlen, sziklás, örökké viharfelhőkbe burkolódzó partvonala öltött alakot, míg haladási irányában a több kilométeres jégtakaróval borított hatodik kontinens. A Weddell-tenger felett ereszkedésre utasította a gépét, és az, mint jó szolga, nyomban engedelmeskedett.
Lassított. A szikrázóan fehér fagyott mezők birodalma rohamosan közeledett. Bal kéz felől a Déli-sark tűnt fel, s maradt le. A Lister-hegy torzójának körvonalazódásakor erőteljesen fékezett, és amikor már csak karnyújtásnyi távolság választotta el a sziklás hegyoldaltól, hirtelen felpattant a telep bejáratát őrző két hatalmas kőtömb alkotta zár.
A landolás hallatlanul bonyolult műveletsorozatát az automatikák precízen, a legkisebb hiba nélkül hajtották végre. Kiszállását követően azonnal helyettese, Barett szobája felé vette útját. Bár nagyon sietett, mégis kínosan ügyelt arra, hogy hangtalanul, a lehető legkisebb zaj keltése nélkül haladjon.
A közlekedő-folyosókon mindössze a biztonsági fények világoszöld lámpasorai szórták sápadt sugarukat. Mielőtt egy-egy szakaszon végigment, a falhoz lapulva győződött meg a lelepleződés veszélye nélkül való átjárhatóságról, melyhez hozzásegítette a most kisebb hatótávolságúra kapcsolt bioáram-érzékelő. Az egész bázis nem foglalt el térben akkora helyet, hogy a műszer maximális teljesítményét érdemes lett volna kihasználni.
Ahogy közeledett a navigátor és felesége szálláshelye felé, úgy lett egyre idegesebb. Szíve szaporán vert, szinte a torkában dobogott, légzése zihálásig fokozódott. Célhoz éréséhez előbb Gor és In szobája előtt kellett elhaladnia. Néhány pillanatig megtorpant, mintha az ajtó mögül halk neszezés szűrődött volna ki, de az is lehet, hogy csak túlfűtött érzelmi állapota miatt képzelődött.
Zörgetett. Szinte maga sem hallotta olyan óvatosan és bátortalanul, hát még a bent lévők. Ismét próbálkozott. s közben folyvást a háta mögé tekingetett, magában azon fohászkodva, nem abban a zárban fordul-e a kulcs, amelyben a legkevésbé szeretné.
Fény gyulladt fel, majd lépések közeledtek, később Barett hangját ismerhette fel: - Ki az?
- Én vagyok - suttogta vissza.
- Ki az az én?! - csattant a méltatlankodó kérdés.
- Ne vacakolj annyit, engedj már be! - erősítette fel szavai nyomatékát a kapitány türelmetlenségében. Nem állt szándékában bemutatkozni, mindenáron titkolni akarta ideérkezését.
A zár felpattant, az ajtó szűk résnyire nyílt.
- Áh, te vagy az, mi a nyavalyát keresel itt ilyenkor?
Lesley villámgyorsan besurrant, s csak akkor szólalt meg, amikor mögötte újra becsukódott a bejárat.
- Milyenkor? Nálatok délután van, vagy nem? - Krisztire pillantva, aki éppen valami hálóköntösfélébe szeretett volna belebújni, de kísérletei minduntalan balul ütöttek ki. Kicsit elröstellte magát és hangnemet váltott: - Ne haragudjatok, nem akartalak megzavarni titeket, de nagyon fontos dologról van szó.
- Foglalj helyet nyugodtan! - mutatott egy ósdinak látszó székre, míg ő a felesége mellé, a meleg, takaró alá húzódott. - Hivatalosan valóban késő délután felé jár az idő, a helyzet azonban az, s ezt te is megértheted, hogy halálra unjuk magunkat. Különben mi egy kellemes kirándulásra készültünk, s ha már a kirándulás nem jött he, legalább a kellemeset igyekszünk megvalósítani! Nincs igazunk? No, bökd ki, mi járatban vagy! - fordult a kapitány felé, aki elég szerencsétlenül mutatott a széken kuporogva, kezeit tördelve.
Elhatározta, nem tér azonnal a tárgyra, inkább egy kis kerülőt tesz, megvárja, míg kollégája kellőképpen lehiggad, hiszen a segítség jellege, amit kérni fog tőle, úgyis meglehetősen felizgatja.
- Mit művel ez az átkozott Gor a Parancsnokkal? - érdeklődött csendesen, és a házaspárra emelte tekintetét. A doktornő a legcsekélyebb érdeklődést sem tanúsítva hátat fordított, és úgy tett, mintha aludna.
- Vallatja.
- Hogy mit csinál? - vágott felháborodott arcot. Néhány másodpercig még talán sajnálta is ezt a földi embert. - Honnan veszed'?
- Norton mondta, hogy mindenféle eszköz bevetésével információkat akar kisajtolni belőle, de ő teljesen rezisztensen viselkedik. - Barett ültő helyében egészen a nyakába rángatta a takarót, pedig csak a klímaberendezést kellett volna erősebb fokozatra kapcsolnia meg-megájuló reszketésének csillapításira, ám ezen a módon is jelezni kívánta, mennyire alkalmatlan mind a látogatás, mind a személy, aki éppen ezt teszi. Lesley vette a célzást, magában azonban szilárdan eltökélte, ha törik, ha szakad, akkor is véghezviszi elképzelését.
- Mit csinál vele? - ismételte meg a kérdést. - És honnan tud erről Norton'?
- Halvány elképzelésem sincs, honnan tud róla, de talán mint telepvezetőnek nagyobb az ellenőrzési jogköre, s az ehhez szükséges eszközök tárháza is, mint nekünk. Említette, hogy Gornál van egy táska telis-tele mindenféle herkentyűvel, s látta amint különböző pszichoszondákat vet be, emellett injekciókat is ad a szerencsétlennek, sőt még hipnózissal is próbálkozik. A praktikák széles körének alkalmazása ellenére még semmit sem tudott kiszedni a Parancsnokból, az egyenesen valami hallatlan cinizmussal a képébe röhög amikor eszméleténél van, és nem kómás állapotban valamelyik agyszonda hatása alatt.
- Érdekes.
A navigátor arckifejezése elkomorodott, keze hirtelen ökölbe szorult.
- Ráadásul a Parancsnok éhségsztrájkot is tart, és a csillagásznak mesterségesen kell táplálnia. Bennünket is elkerül, biztosan észrevette rajtunk, hogy megsejtettünk egyet s mást a garázdálkodásaiból.
- Nem tudnátok megakadályozni ezt a disznóságot?
- Talán megtudnánk, csak tudod mi a helyzet - az ujjával a kapitány felé bökött -, nem vagyok hajlandó egy földi ember miatt vásárra vinni a bőröm! Érted? Akármennyire sajnálom is.
- Kár. Pedig éppen erre akartalak kérni . . . - felállt, s elindult az ajtó felé. Lassan lépdelt, cipőjének hangját elnyelték a szőnyeg szálai. Elérkezett a döntő pillanat. Összeszorult torokkal várta, vajon marasztalja-e a navigátor. Marasztalta:
- Mit beszélsz? És miért pont én?
- Azt hiszem, valamennyiünk közül te vagy itt a legjobb pilóta.
- Mi köze ennek az én pilótaságomhoz?! - Egy szóval sem mondta volna, hogy üljön vissza, inkább közelebb hajolt a kapitány felé, mert a suttogva kiejtett szavakat alig értette.
- Egy lányt kellene elhozni, meg az apját . . .
- Fordulj kétszer - szögezte le az evidens megoldást.
- Sajnos, kivitelezhetetlen. Nem hinnék el nekem, hogy mindkettejüket ide akarom hozni.
- Aha - bólintott, s úgy tett mintha teljesen átérezné a helyzet súlyát, holott az járt a fejében, miként szabadulhatna meg hívatlan vendégétől - És mikor kerülne sor erre az akcióra?
- Most rögtön.
- Te megőrültél! - nem palástolta véleményét. - Miért nem hívod Yamát, ő már sokkal többet repült földi körülmények között, mint én? Még csak egy próbakört mentem, s minden tapasztalatom a szimulátorokban átszenvedett órák révén gyűlt össze. Miért nem őt kerested fel?
- Már mondtam. Es különben is, te jobban tudod, mit jelent az: szeretni valakit . . .
- Megszeretted azt a lányt?! Még ilyet! Addig-addig, a végén igaza lesz annak a piszok Gornak, hogy nem lett volna szabad idejönnöd a Föld nem neked való. Ez akkor sem fordulna meg a fejemben, ha legalább még háromszor négyszáz évet élnék is! Figyelj csak Krisz! - birizgálta meg felesége szőke hajfürtjeit. - Les beszerelmesedett! Hát ez egyszerűen nem igaz! - A nő azonban füle botját sem mozdította, csupán nemtetszése jeléül nyöszörgött egyet, s oldalt csapott a kezével, mintha egy rakoncátlankodó szúnyogon kívánt volna elhessegetni. - Nem tudom… Egyszerűen nem tudom, mit válaszolhatnék neked. Ami azt illeti, nem lehetsz valami fényes, irigylésre méltó helyzetben, ha már hozzám fordulsz. Nem mondhatnám, hogy sok közös kialakult volna köztünk a repülés szakzsargonján kívül. Ember, te bajban vagy! Beszélj!
- Mindaz természetesen igaz, amire voltál szíves emlékeztetni… Patrícia szeret engem, s az apját is nagyon, bár az kivágott. A kisöregnek senkije sincs a lányán kívül, felesége évekkel ezelőtt meghalt, de az érzelmi szál, ami összeköti őket, szerintem erősen túlzott. Ráadásul mindent elmeséltem nekik, túlságosan is könnyelműen. Nem gondolhattam rá előre, hogy a szerelem ilyenné tesz... Azt hittem, kellő őszinteséggel közelebb tudok kerülni hozzájuk. Balszerencsémre, ennek éppen az ellenkezője következett be.
- És honnan gondolod, ha én is megjelenek ott, a helyzet egy jottányit is megváltozik majd, tárt karokkal fogadnak vissza, s hanyatt-homlok, mindent hátrahagyva rohannak velünk?
- Egy valamit még nem említettem, miért is lehet veszélyes ez az egész... Amikor elhagytam a házukat, s a gépem rejtekhelye felé indultam, úgy tűnt, többen követnek. Nem próbáltam meg őket lerázni, tudom ez hiba volt, de hát nekem is megvolt a magam baja, mégis egy idő múlva leszakadtak mögülem.
- Hátha nem is utánad mentek, és egyáltalán, lehet, hogy nem is járt arra senki csak túlfűtött érzelmi állapotodban beképzelted! - vetette ellen Barett.
- Nem, nem. Az országút mentén mehet ugyanarra néhány ember ugyanakkor, mint én, arra azonban kissé nehéz logikus és egyértelmű magyarázattal szolgálni, miért pont akkor fordultak vissza, amikor épp beértem az erdőbe. Pont akkor.
- És ha képzelődtél? Na mindegy. Szóval, szerinted követtek. Arról persze, hogy kik lehettek, fogalmad sincs. 
- Ahogy mondod…
- Mégis, mit vársz tőlem? Semmi közöm az egészhez!
- Csak szerettem volna, ha megértesz. Azt hittem, te tudod mi az, amikor az embernek szüksége van a másikra. Meg aztán... valakinek el kellett mondanom a történteket. Lehet, hogy ez is hiba volt. Végzetes hiba . . . a kilincs felé nyúlt.
- Várj, ne haragudj, elragadtattam magam. Gyere vissza, mondd el részletesen mit akarsz tenni, biztos vagyok benne, már ahogy én ismerlek, kész tervekkel állsz nekem elő. Nem szeretném ha elvárnád, hogy tapsikoljak örömömben. Mégis, azt hiszem, ennyivel tartozom neked. Fel a fejjel pajtás, majd összehozzuk a dolgot! - Barett néhány kotty üdítőt ivott az éjjeliszekrényén virító narancssárga poharából. - Még mindig nem válaszoltál, a meggyőzés mely eszközét kívánod igénybe venni annak kiváltására. hogy velünk tartsanak'?
- Magam sem tudom... Van valami ötleted'? - Most döbbent rá, jobb kezével még mindig a kilincset szorongatja. Hirtelen elrántotta a kezét, mintha megsütötte volna, s két lépést tett navigátora felé, reményteljesen ráfigyelve.
- Nincs. De talán majd a helyszínen, ha egyáltalán sikerül bejutnunk a házba, amit kötve hiszek azok után, amiket itt elregéltél nekem! - kikászálódott az ágyból, s miközben a fürdőszobába ment összerendezni magár és felöltözködni, odavetette: - Sejtelmem sincs, mekkora őrültségbe hagytam magam belerángatni!
A takaró alatt mozgolódás támadt és egy kócos, szöszke női fej jelent meg.
- Te, ha valami baja történik, ezzel a két kezemmel fojtalak meg! - fenyegetően rázta meg ökleit a kapitány felé majd mérgesen hadonászott egyet a levegőben, s morogva befordult aludni.
Mindössze néhány perc telt el, s patyolat tiszta repülős-egyenruhában megjelent Barett. - Mehetünk - közölte, s hatalmas lépésekkel az ajtónál termett.
- Előbb nézz körül! - kérte Lesley.
A navigátor kilépett, elsétált szorosan a fal mellett az első fordulóig, körülnézett, s elégedetten állapíthatta meg magában, egy teremtett lélek sem tartózkodik a folyosókon. Visszament a szobájába, intett a kapitánynak, hogy kijöhet, s máris fordította a kulcsot a zárban és villámgyorsan zsebre csúsztatta. Lesley azon nyomban kifejezte egyet nem értését:
- Nem hagyhatod itt Kriszt magára bezárva. Menj vissza és add neki oda a kulcsot! Akármi megeshet amíg oda leszünk, s akkor bentreked - suttogta.
- Megőrülök az állandó akadékoskodásodtól! Inkább azt mondd, lehet, hogy ott maradunk! Nem kell ennyit mellébeszélni! - förmedt rá válláig is alig érő társára, de azért szavai szerint járt el.
- Látod, erre nem is gondoltam... - állapította meg, mintegy magának.
- A szobából halk veszekedés zaja tört utat az ajtó résén át, később elcsendesedett minden, s bent kialudt a fény is. Kissé ideges ábrázattal jelent meg Barett.
- Most aztán már tényleg gyerünk és essünk túl rajta, vagy van még valami egyéb kívánságod'? - kérdezte gúnyosan.
- Nem, nincs - felelte. Kedve lett volna visszavágni, ám az igazat megvallva nagyon boldog volt, hogy ilyen könnyen sikerült elintézni az ügyet, amelyért mielőtt hozzáfogott, egy lyukas garast sem adott volna. - Megyek előre.
- Kösz, de én is ismerem az utat.
- Hogyhogy ilyen sötét van? Miért csak a biztonsági lámpák vannak bekapcsolva?
- Úgy hiszem, a mi szárnyunkon nem csak mi vagyunk, akik halálra unják magukat egy bizonyos kapitány miatt!
Lesley lenyelte az újabb neki szánt megjegyzést és tovább kérdezett: 
- Mi van a többiekkel'? In mit csinál, még mindig nem beszél?
- Megvannak. Gondolhatod... Yama is felcsípett egy lányt öregkorára... Esküszöm, itt mindenki megbolondul! Én sem vagyok normális, hogy veled megyek. Int hetek óta nem láttuk, halvány gőzünk sincs, merre kujtoroghat. Állítólag Ausztráliában végez megfigyeléseket, de, hogy milyen jellegűeket, arról nem volt szíves tájékoztatni minket. - Zsörtölődései végén megjegyezte: - Valami itt egyre jobban nem tetszik nekem, csak tudnám mi az!?
A kapitány többet nem szólt, némán lépkedett. Különösebben már nem is figyelte maga előli az utat, szinte automatikusan rakta előre lábait, egyiket a másik után. Gondolatai ezekben a pillanatokban a Föld túlsó oldalán kalandoztak, egy lány arcának kontúrjai öltöttek alakot emlékezetében. Kicsit meg is lepődött, amikor a hangsárban gépe mellé ért. Mintha valami révületből éledne, mozdulatai előbb tétovák és összerendezetlenek voltak, ám ahogy fokozatosan önmagára eszmélt, kezdtek mind koordináltabbakká és gyorsabbakká válni. A beszállás még akadozva ment, de az indulást tervszerűen, mechanikusan végezte. Könyezet-érzékelésének kiterjesztése következtében meggyőződhetett, hogy járműve már sínen van, a navigátoré szintúgy, néhány méterrel mögötte. Gondolta, éppen eléggé felzaklatta Barettet ahhoz, hogy még valamit közöljön vele, talán önsajnálatnak minősítené és kétségbe vonná józan ítélőképességét. Be kell vallani, ebben az esetben nem sokat tévedett volna, túl messze nem állt volna az igazságtól.
A repülőgépek a kifutó alagútban haladtak, egyre növekvő sebességgel. Feltűnt a kijárat. A kőtömbök alkotta zár most is az utolsó pillanatban pattant fel. Mielőtt azonban a levegőbe emelkedtek, határozott remegés rázta üteg a földet.
- Hé Barett, mi volt ez?
- Fogalmam sincs... - kongott a hangja megállapíthatatlan irányból a kapitány pilótafülkéjében. 
- Te is érezted? Azt hittem, csak az én gépem billent meg egy másodpercre. Rád ragadok, mutasd az utat!
Szokásához híven, búcsúkört leírva a Lister-hegy csúcsa felé kanyarodott, ahonnan páragomoly emelkedett fel, s a kristálytiszta levegőben hamar szétoszolva semmivé foszlott, nyoma sem maradt.
- Barett, te is láttad amit én?
- Igen. Szokatlan, de most hagyjuk a fenébe, gyerünk, essünk túl rajta, úgyis meg fogjuk tudni, mi történt.
- Nem kellene visszafordulnunk?
- Minek? Ha komoly a dolog, úgyis riasztanának!
- Nem valószínű... Már csak azért sem, mert a feleségeden kívül senki se tudja, hogy eljöttünk...
- Csak Rot Norton, aki mindenről értesül, ami a telepen történik! - A navigátor kifejezetten dühös volt az örökös ellenvetések miatt.
- Te tudod…
A repülőgépek a sűrű légkör határára emelkedve habzsolva falták a kilométereket. A terminátort keresztezve, mely most valahol Afrika középső része felett húzódott, a navigátor megjegyezte:
- Ez a bolygó valóban csodálatosan szép, és nem is lehet különösebben meglepődni azon, hogy téged is a hatalmába kerített...

A robbanás

A Parancsnok elgyötört testtel feküdt cellájává vált szobájának kényelmetlen, keskeny, inkább priccshez, mint ágyhoz hasonló alkalmatosságán. Ő is érezte, hogy valahol mélyen alatta megremeg a föld. Pszichoszondákkal leterhelt tudata lassan kezdett funkcionálni, lázasan keresve, kutatva a menekülés útját. Minden tagja sajgott, pedig szinte a teljes mozdulatlanságra volt kárhoztatva. Ha őre, s egyben vallatója szüneteket tartott a tortúrákban és magára hagyta, képtelenségnek bizonyult akár egyetlen lépés megtétetele is a kétszer három méteres, tágasnak igazán nem nevezhető kényszerszállásán.
Ereje a szüntelenül meg-megújuló faggatások folyamán kezdte elhagyni, és amikor már csak órák hiányoztak, hogy végképp megtörjön, a segítségére jött ez a váratlan esemény. Foszlányokká szakadozott gondolatai és érzetei fokozatosan rendeződtek össze, érzékszervei a környezet hatásait egyre precízebben, az agy számára könnyebben feldolgozható információkba sűrítették és továbbították. Ha akarta, meg tudott tenni egy célirányos mozdulatot. Eleinte tétován és bizonytalanul, mintha részeg lenne, később mozgáskoordinációja is erőteljesen javult, s testrészeinek finomvezérlését egyre összehangoltabban sikerült végeznie.
Fekvő helyzetéből először félkönyékre támaszkodott, majd megpróbált felállni. Amint testsúlyát lábaira helyezte hirtelen szédülés fogta el, elsötétedett előtte a világ, megtántorodott és elvágódott.
Végre egészen magához tért. Megtapogatta végtagjait, esetleges sérülések nyomai után kutatva. Megkönnyebbülve állapíthatta meg, hogy kutya baja, eltekintve egy kis karcolástól bal kézfején, ahonnan vér szivárgott. Körülnézett. Egyik pillanatról a másikra megvilágosodott előtte az iménti eszméletvesztésének az oka. Mást látott a szeme, mást akart észlelni a tudata és más információkat közvetítettek félkörös ívjáratai. „Ez csakis úgy lehet - kezdte magában formálni a szavakat -, ha a szobám megsüllyedt." Izgatottan kutatott szürkeállományában az emlékek után. „Még az hiányozna, hogy amnéziába essek - futott át rajta a gondolat -, akkor aztán megnézhetném magam."
Tovább töprengett: „Mi az ördög történhetett itt? Tán a fiúk működtek? Azt hitték ezek a naivak, ha ide küldetem a flottát, már egyből atomrakétákat fogunk köpködni rájuk'? Hm, jól bevették. Ez csak amolyan elterelő hadműveletként jött szóba. Ez a kis, százötven kilotonnás atombomba három kilométeres mélységben sokkal hatásosabb volt. Remélem tényleg az robbant fel, s nem valami földrengés rázta meg a környéket, mert akkor kiderülne, túl korai az öröm. No - biztatta magát -,lássunk neki felderíteni, mi az igazság!"
Újra megpróbálkozott a talpra állással, szemét lehunyva kizárólag egyensúlyérzetére hagyatkozva. Kísérletének eredményességéről meggyőződve, továbbra is vakon, tett néhány bátortalan lépést. A kivitelezés milyensége maximálisan kielégítette, legszívesebben felkiáltott volna örömében minden óvatosságot félretéve. Megállt. Elhatározta, akármi lesz is, megint kinyitja a szemét. Önbizalmának és reális ítélőképességének visszanyerését segítette elő a várt megtántorodás elmaradása. Testhelyzetét a bútorokéhoz viszonyítva le tudta szűrni a következtetést, lakóhelye mintegy tíz fokos szöget zárt be a vízszinteshez képest.
Összeszorított fogakkal koncentrálva a megtelelő testtartás felvételére az ajtó felé indult. Ennek a három lépésnek a megtétele most sokkal nehezebb feladatnak bizonyult, mintha normális körülmények között, vacsora után, ugyanennyiszer ezer métert kellett volna futnia. A falakon különböző műszerek lógtak, ezek egy része a szoba sarkának lehuppanása miatt a levegőben hintázott, jelezve, hogy a tektonikai tevékenységek még nem csitultak el maradéktalanul.
Nem is tudta milyen ötlettől vezérelve tette a kezét az ajtókilincsre, hiszen a csillagász sohasem hagyta magára anélkül, hogy rá ne zárta volna a bejáratot. Nyitva találta. Nem merült el mélyen az ok vagy okok feszegetésében, magában a talajmozgás hatékonyságát áldva, körültekintően lépett ki a folyosóra. Távolabbról ideges kiáltozás és veszekedés hangjait sodorta felé egy enyhe légáramlat, amint megállapította, hogy forrása nem közeledik hozzá, elindult a másik irányba, amerre a repülőgépek hangárjait sejtette. Többször jutott zsákutcába, sok-sok lépcsőt mászott meg feleslegesen, amíg rájött, hogy a falakon vész esetén működésbe lépő, világító információs táblák vannak felszerelve. Ilyen körülmények között az emberek jó része hajlamos a kapkodásra, és a kiválóan begyakorolt rutinműveletek végrehajtásába is hiba csúszhat. A fényes eszközök, melyek azért kerülhették el a figyelmét, mert folyvást a lábai elé nézett, színes ábrákkal és mozgó nyilakkal terelték a hőn áhított irányba.
Villámcsapásszerűen döbbent rá arra, milyen iszonyúan éhes. Amióta itt van, egy falatot sem evett, Gor táplálta mesterségesen abban a hiszemben, ha tovább életben sikerül tartania, majd csak kiszed belőle valamit. Tévedett.
A gyomrában kínzóan feléledt fájdalom görcsbe rántotta a testét. Meggörnyedt, de nem állt meg. Szerencséjére az összes ellenőrzési ponton szabadon keresztül mehetett, az automatikák minden ilyen helyet szabadon átjárhatóvá tettek. Már egyáltalán nem érdekelte a telep sorsa, bár néhány évvel ezelőtt, amikor először értesült létéről, még érzett némi toleranciát iránta, később azonban egyre elhatalmasodott  benne a gyűlölet, s élete fő céljául tűzte ki: a betolakodókat kifüstöli innen.
Már a hangárban volt, körös-körül tucatnál valamivel több repülőgépet látott. Megpróbálta közülük felismerni azt amelyikkel ideérkezett, de ez a feladat a jelen körülmények között teljesen lehetetlennek bizonyult, hiszen valamennyien a megtévesztésig hasonlítottak egymásra. Ám egyiküknek a fedele nem volt Iezárva, s így szinte kínálkozott a meneküléshez. Haladéktalanul beszállt. Csalódottan vette tudomásul, egyetlen műszer, egyetlen támpont sincs kezeléséhez, mindössze egy sisak hevert az ülés mellett. Jobb ötlet híján felhúzta a fejére. Semmi. Kétségbeesett. Most, amikor már végre, nagynehezes idáig elvergődik, talál egy ilyen ostoba járművet, s fogalma sincs arról, hogyan működhet. Teljesen összeomlott. Légzése felgyorsult, kapkodnia kellett a levegőt, a fulladás környékezte. Tehetetlen dühében ökölbe szorított kézzel verte a gép borítását, lábával a padlót rugdosta, s artikulátlanul felkiáltott:.
- Haza akarok menni! Te rohadék, nem érted?! Haza akarok menni!!
A szökni próbálót olykor a szerencse is pártfogolja. Gor hanyag módon elfelejtette lezárni járművét, s annak fedélzeti elektronikája csak azt észlelte, hogy a pilótafülkében tartózkodó egyén már repült ezzel az eszközzel, s bár akkor nem ott ült, mégsem indította az önmegsemmisítő programot, hanem begyújtotta a motorokat, s a vezetősínen végighaladva a kifutópálya felé vette az irányt. A Parancsnok hüledezett a meglepetéstől.
- Az anyjukat, ezek aztán tudnak!
Mozgása egyre gyorsult, s az áramló levegő szinte már fájón verte az arcát. - Mindjárt leszáll a fejem, te átkozott!
A komputer hűségesen engedelmeskedve leeresztette a plasztikbúrát.
Eddig furcsa módon fel sem tűnt neki a következő nehézség, nem látott. Ha agyonütik, sem tudta volna megmondani miért, de a sisakot nem akarta levenni a fejéről, vagy talán zavarodottságában eszébe sem ötlött, hogy így tegyen, inkább borzalmas káromkodások közepette üvöltötte:
- Nem látok!
Újfent olyan események voltak kialakulóban, melyek teljesen felkavarták. Kézenfekvő dolog, ha az ember szeme le van takarva, nem láthat, mégis, vizuális érzékelő központjában előbb elmosódó, majd mindinkább körvonalazódó, határozottabban felismerhető kép jelent meg, a külvilág képe.
Már a dél-amerikai kontinens vonalában repült, amikor tudatosult benne, mi történik. Testében lépcsőzetesen engedett fel a görcsösség, kezdte fokozatosan visszanyerni régi önmagát, s ez az élmény még az éhség bomlasztó érzését is legyűrte, megnyugtatta. Arra is tellett idejéből, hogy pihentetőbb, kényelmesebb testhelyzetet vegyen fel, s élvezze a repülést. Hamar megszokta, a jót könnyű megszokni alapon, bár a szeme akadályoztatva van az érzékelésben, mégis kitűnően „lát". „Körülnézett". A számítógép a hamisszínes feldolgozást követően hajnali megvilágításba helyezte a tájat. Feltűntek az Andok és a Kordillerák fenségesen csipkézett, hóval borított, a virradati napfényben káprázatosan csillogó hegyoromjai. Szikrákat szórt a Titicaca-tó és az Amazonas víztükre is.
A Parancsnok kitapasztalta, hogy pusztán gondolatai is elégségesek a jármű vezérléséhez, egyetlen hangot sem kell kieresztenie a száján. A lenyűgöző technikai színvonal láttán egy pillanatra, szíve legmélyén talán felmerült benne a sajnálat a civilizáció iránt, amelyföl minden eszközzel igyekezett megszabadulni. Szinte elvi kérdést csinált kiűzetésükből.
Az eszeveszett száguldás körülbelül negyvenöt percig tartott, aztán a repülőgép könnyedén landolt pontosan ugyanazon a helyen, ahonnan mintegy tizenöt órával ezelőtt emelkedett fel a rakterébe gyömöszölt Parancsnokkal. Nem volt egészen világos előtte, miként észlelték érkezését, de annyi bizonyos, percekkel később, hogy kiszállt, távoli helikoptersuhogást hozott felé a szél, s valamivel később a rotort is megpillantotta az egyik orom mögül előbukkanni. Pilótafülkéjéből lelkesen integettek feléje.
A gép nagy iramban közeledett felé, majd lassított, s közvetlen mellé ereszkedett anélkül, hogy leszállótalpai akárcsak egy másodpercre is érintették volna a földet, lebegésre váltott át. Izmos, bajtársi kezek nyúltak ki belőle, s ragadták meg a fedélzetre segítve. Barátságosan megveregették vállát. Néhány üdvözlő és lelkesítő formulát mondva már nyomták is a kezébe az adóvevő mikrofonját, egy másik katona a fülhallgatót illesztette a fejére. - Az Elnök, uram!
- Rendeljen el riadót az összes erőnél! Egy-egy kommandó azonnal kerüljön bevetésre Dél-Európában, Ausztráliában és Japánban az általam korábban megjelölt helyeken! A Csendes-óceáni flotta kerüljön megerősítésre, és húzódjon még közelebb Antarktiszhoz! Engedélyezze az űrvédelmi rendszer fokozott harckészültségbe helyezését! Hívja össze a Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságát és a Váltságstábot két óra múlva! Végeztem! Ja, és üdvözlöm a feleségét!
Ez szép és gyors munka volt fiúk, de most nehezebb jön. Gyerünk azonnal a központba! 
- Főnök, hogyan tudta meg, hogy mi robbantottunk? - kiabálták felé többen is.
- Megérzés - adta foghegyről a választ.
Alig negyedóra telt el a robbanás óta, máris végeztek az elsődleges kárfelbecsléssel az antarktiszi bázis munkatársai. A tapasztalatok összegzése és nyilvánosságra hozatala végett egy viszonylag vízszintes helyzetben maradt étteremféleségben gyülekeztek, ahol Rot Norton egy alkalmilag összeeszkábált emelvényen várta a mintegy száz főt kitevő tudóscsoport elégedetlen és türelmetlen morajlásának elcsitulását. Körülötte legközelebbi kollégái és tanácsadói alkottak gyűrűt, kezükben jegyzeteket, műszereket szorongattak, s szüntelenül a vezetőjük irányába tekingetve lesték annak minden rezdülését, várva, mikor lesz esetleg valamelyikükre szüksége. Annak ellenére, hogy közvetlen életveszély fenyegette valamennyiüket, pánik nem tört ki, senki sem próbált meg egyénileg cselekedni, csak a saját bőrének mentésére gondolva. Aki nem ismerte a felderítőegységek megfigyelési eredményeit, az is meggyőződhetett a végső pusztulás közeledtéről, ha másból nem abból, hogy a hőmérséklet állandóan emelkedett, a páratartalom is fokozatosan nőtt, s mind gyakrabban fordultak elő zárlatok, áramkimaradások. A menekülést megkönnyítő információs fények, az erre a célra külön kialakított elektromos források energiájának felhasználásával maximális energiával, hibamentesen működtek. Egyelőre.
A zaj elült, Norton öblös hangja töltötte be a helyiséget. Most is, mint általában, rövid mondatokat használt a tények lehető leggyorsabb és legátfogóbb ismertetésére, s ez egyben hidegvérét is bizonyította.
- Egy atombombát robbantottak fel alattunk. - A sztentori hangba különböző érzelemnyilvánítások keveredtek. Voltak, akik dühösen kiabálni kezdtek, akadtak, akik szitkozódtak, hitetlenkedtek, felháborodtak, átkozódtak, csak olyanok nem akadtak, akik kétségbe estek volna. - A jelenleg rendelkezésre álló adatok szerint immáron végérvényesen el kell hagynunk a Földet. Mérési eredményeink azt sugallják - jelentőségteljesen körülnézett közvetlen munkatársain -, a fúziós reaktorunk meg fog semmisülni, és ezt képtelenek vagyunk megakadályozni! A detonáció következtében tönkrement a hűtőrendszere, és kijavítása nem áll módunkban. Környezetében a hőmérséklet már túllépte az ötszáz fokot, s erőteljesen tovább emelkedik. Az oda vezető zsilipeket hermetikusan lezártuk. Számításaink szerint egyenként fél óráig képesek ellenállni a terhelésnek, hacsak a reaktormegszaladás ellenőrizhetetlen tendenciába nem csap át, aminek a valószínűsége ugyan minimális, de a nullától szignifikánsan eltér. A reaktor és a generátor szintjének helyiségeit kiürítettük, s életbe léptettük a harmadfokú, integrált vészhelyzetet. A bázist mindenkinek két órán belül el kell hagynia. A leletek és tudományos eredmények egy részét tudjuk csak biztonságba helyezni az idő rövidsége miatt. A többiek tehát örökre elvesznek. Anyagi és erkölcsi veszteségen kívül más nem történt. A Marsról érkezett kutatók közül négyen hiányoznak, értesítésük teljességgel kizárt. Hatalmas hadiflotta cirkál nem messze a tengereken, s bár űrhajóink és repülőgépeink fel vannak vértezve erőpajzsokkal, a védőterek működésébe is csúszhat hiba, ezenkívül az egytized mikronos méret alatt hatástalanok, sugárfegyverek ellen nem oltalmaznak. Egy mentőakciót megkockáztatni őrültség lenne…
Vészjelzést adtunk le a Marsra, ahonnan kisegítő űrhajó érkezését remélhetjük, mintegy nyolc óra múlva. Közel hat órát kell átvészelnünk szinte a jég hátán. Ennek kivitelezéséről sok elképzelésünk még nincs. A legfontosabb, amit azonnal meg kell tennünk, az a menekülés. Cél a Scott-sziget, kérem a munkálatok teljes koordinálását! Sok szerencsét!

A menekülés
Hórihorgas alakja álmélkodásnyi idő alatt tűnt el szem elől. Késlekedés nélkül az irányítóközpontba sietett, ahol a telep bármely pontján bekövetkező minden eseményről tudomást szerezhetett, és ennek megfelelően intézkedhetett. A kutatási eredményeket, a páratlan, felbecsülhetetlen értékű leleteket, mind-mind a sajátjának érezte, s most az a rettenetes pillanat következett el, amikor választania kellett közülük: te maradsz, s örökre elenyészel, te pedig velünk jössz. Az elutasító döntéseknél mintha egy darabot téptek volna ki a szívéből, oly féltő gonddal óvta valamennyit, akár szeretett gyermekeit. Ezek a percek azonban nem a sajnálkozásé, hanem a tetteké voltak. A kifutósínekre egymás után csusszantak a robotvezérlésű teherszállító-repülőgépek, nyitott rakterűk befogadásra készen állva várta a belé helyezendő holmikat. Az emberek külön figyelmeztetés nélkül is tudták, személyes dolgaik most másodlagos szerepet töltenek csak be, s így a járművekbe nagyrészt a régészeti ásatásokból származó, történelmileg legértékesebb darabok kerültek. A munka zökkenőmentesen, mondhatni monoton egyhangúsággal folyt. Változatosságot a szinte időzített pokolgépként, közel félóránként felrobbanó acélajtók dübörgő robaja jelentett, mindinkább kézzelfoghatóbb közelségbe hozva a vég kezdetét.
A tragédia értelemszerűen Krisztit viselte meg a legjobban. Bár nem vallotta be, kinek is tehette volna, rettenetesen félt. Úgy érezte, közvetve neki is része van a bekövetkezett merényletben, ám tudta, ezt az aljas cselekedetet akár már évekkel korábban is előkészíthették, és csak a pillanatot várták, az alkalmat, a provokációt, hogy végrehajthassák. És ő, ebben a lehetetlen és senkit sem kímélő játékban akaratlanul is szereplő lett, és ez iszonyú lelki terhet okozott számára. Férje távol, ki tudja merre barangol, talán őrá is leselkedik valaki, csak a megfelelő percet várja, hogy lesújtson rá.
A Marsról ideszállított egyszemélyes repülőgépét igénybe véve tette hasznossá magát. Transzportokat bonyolított le a Scott-sziget és a halódó bázis között, különböző műszereket, kisebb berendezéseket, vizsgálati anyagokat próbált megmenteni a jövőnek. A műveletekben az egyéni pilótaként részt venni nem tudókat a sziget legtágasabb barlangjába vitték.
A különböző alakú és nagyságú gépek teljesen hangtalanul, a radarhullámok és a szem számára is teljesen láthatatlanul nyüzsögtek, mint egy felizgatott méhraj. A két hatalmas sziklatömb folyamatosan nyitva tartotta a kijáratot. A csontba-húsba maró kegyetlen hideg szél szabadon süvített végig a folyosókon, lelassította, megnehezítette az emberek mozgását, újabb ellenfélként jelentkezett, amivel meg kellett küzdeni. 
A mélyebben fekvő, a jeges fuvallatoknak kevésbé kitett részeken viszont elviselhetetlenné, már-már pokolian perzselővé vált a hőség. A légkondicionálók, ahol még sikerült energiaellátásukról gondoskodni, maximális teljesítménnyel próbálták hűteni a forró légtömegeket, azonban a terheléstől egymás után olvadtak ki biztosítékaik, a ventilátorok néhányat köhhentve, hörögve álltak le.
Norton még mindig az irányítópultnál ült, s a monitorokon figyelte kollégái heroikus küzdelmét a természet meg-megújuló rohamokban támadó erőivel szemben. A hőmérő digitális kijelzője már több, mint ötven fokot mutatott. Homlokán gyöngyöző verítéke cseppekbe gyűlt, s apró barázdákat húzva végigfolyt az arcán, szakállán, majd lehullott a padlóra. Az elmúlt közel két órában végignézhette, hogyan formál hősöket a szerencsétlenség hétköznapi tudósokból, tükrözve azt a mélységesen emberi tulajdonságot, mely talán az értelem kialakulásában is közrejátszott: az összetartást a bajban. Amíg egy civilizáció erre képes, biztosított a túlélése, bármi, bárhonnan is leselkedik rá.
Mint süllyedő hajóját a kapitány, ő is utolsónak akarta elhagyni a sok éven át otthonául és munkahelyéül szolgáló telepet. A kiásott leletekkel együtt ezt is teljesen a magáénak érezte, s az utolsó pillanatig sem tudta egészen elfogadni a megváltoztathatatlant: vége. Egyszemélyes repülőgépét a kijárattól nem messze a hegyoldalon hagyták, nehogy a növekvő számú és erősségű omlások kárt tegyenek benne, s ezzel visszafordíthatatlanul megpecsételjék a bázis vezetőjének a sorsát. Lassan, mélyet sóhajtva állt fel. A lélegzetvétel is egyre nagyobb nehézséget jelentett, mert a levegőbe a magas páratartalom mellett mind több, a hermetikusan záró átjárók forróság következtében meglazult eresztékein át beszivárgó fojtó gáz keveredett. Egy futó szemvillanással végigtekintett a még működő műszerek és képtovábbítók kijelzőin, ezek száma is egyre fogyatkozott a túlterhelés vagy az áramkimaradás következtében, hátat fordított és kilépett a felhólyagosodott ajtón.
Újabb robbanás rázta meg a földet, s ennek utóhatásai már le sem csillapodtak egészen. A talaj, ha alig érezhetően is, de szüntelenül remegett. Nortonnak komoly fizikai erőfeszítésébe került a járás. Szerette volna a falnak támaszkodva segíteni előrejutását, de kénytelen volt elrántani a kezét, a felforrósodott burkolat megégette. Olykor botorkálása közben meg-megtántorodva nekidőlt valaminek, erejének fogytán alig tudott a helyzetén változtatni, s a mindinkább orrfacsaróvá váló bűzbe megpörkölődött bőr szaga vegyült. Betámolygott a még néhány órával ezelőtt is több tucat különböző járműnek otthont nyújtó, most az ürességtől kongó hangárba. A vezetősín mellett egy miniatűr légpárnás furgonra esett a pillantása. Szabályosan belerogyott. Ismételt próbálkozások árán sikerült elfordítania az indítókapcsolót, s megelégedéssel töltötte el, hogy a szerkezet működőképes, a kijárat felé indult vele. Nyomában, valahol a mélyben, felrobbant az utolsó légmentesen záró zsilip is. Több száz fokos hőhullám vágta hátba, további égési sebeket okozva elcsigázott testén. A légáramlat kisebb-nagyobb tárgyakat ragadott magával, száguldása mentén felkapta, vagy egyszerűen letépte a falakról, és Nortonra zúdította. A szabadba vezető folyosó rogyadozott. Kövek, sziklák váltak le boltozatáról, és csapódtak irtózatos robaj kíséretében a talajra. Lentről mennydörgésszerű morajlás hallatszott. A hangorkán kezdett elviselhetetlenné válni.
A légpárnákon sikló szervizjármű áthaladt a kijáratot őrző két hatalmas kőtömb alkotta szoroson, és a szabadba került. A telepvezető arcát csontig hatoló hideg levegő csapta meg, végtagjai azonnal elgémberedtek, és a perifériás vérkeringésén elégtelenség jelei mutatkoztak. Kezébe-lábába hirtelen zsibbadás állt be, később már egyáltalán nem is érezte őket. Mozgását inkább az életösztön, mintsem a tudatosság irányította. Agyában egyetlen gondolat zakatolt kattogva: az életben maradás szükségessége. Tevékenysége kínosan lelassult, izmainak összehangolása egyre pontatlanabbul sikerült.
Kikászálódott a furgonból és a rakéta-repülőgépe felkutatására indult. Szemébe minduntalan kicsiny jégkristályokat hordott a szél ismételt rohamai során. A közel teljes sötétségben csak a jégmezők opálos fénye derengett. Az a kis világosság, amely valamelyest segítette a tájékozódásban, a felhőkön itt-ott átszivárgó, csillagok ragyogásából származott.
Térdig süppedve a havas-jeges elegybe, maga körül a semmit tapogatva, céltudatosan tette meg az egyik lépést a másik után. Tekintete átfúrta a homályt és megállapodott azon a tárgyon, amit keresett. Első ránézésre majdnem elsiklott felette, egyik, félig-meddig kilátszó szárnya kivételével vastag fehér takaró fedte, belepte a hó. Mindössze pár métert kellett még megtennie, hogy menekülése zálogát elérje, ám ez közel sem bizonyult egyszerű feladatnak. Fáradt és megviselt lábai folyvást összeroskadtak alatta, alig bírta elkerülni az elesést. A legutolsó, szinte négykézlábra ereszkedve megtett néhány méteren túljutva, olyan győzelmi mámor uralkodott el rajta, akár egy hegymászón, aki valamilyen rendkívül veszélyes és izgalmas csúcsot küzdött le.
Tenyerét ráfektette a jármű burkolatára. Az automaták nem ismerték fel rögtón a tulajdonos bőrrajzolatát, hiszen az összeégett kézen alig akadt egy-két centiméternyi ép terület, amit az azonosítás céljából fel lehetett használni. Másodpercek elteltével mégis megbirkóztak a feladattal, s feltárult a pilótafülkét fedő, áttetsző tető.
Valósággal belezuhant az ülésébe. Az eszméletvesztés határán volt, amikor a sisakot a fejére illesztette. Inkább halvány gyertyafényként lángoló vágy, mint konkrét, gondolatban megfogalmazott parancs égett benne, hogy találkozzon társaival. Ennyi mégis elégnek bizonyult. A fantasztikusan érzékeny szenzorokkal felszerelt fedélzeti számítógép helyesen értelmezte Norton agyának bioáram-rezdüléseit, csukta a fedelet, és bekapcsolta a hajtóműveket. A repülőgép határozottan és nyílegyenesen a levegőbe emelkedett. A telepvezető elájult. Ha még képes lett volna felfogni környezetének változásait, akkor most tanúja (ehetett volna, mint semmisül meg az atlantisziak utolsó földi bázisa. De talán jobb is, hogy így történt, s nem kellett részese legyen a végső csapás látványának.
A természet erői megzabolázhatatlanul elszabadultak. A Lister-hegy tetején elolvadt a jégdugó, hatalmas lavinák keletkeztek, s lódultak le a völgyekbe, félelmetes dübörgés kíséretében a hegy oldalán. A tömítés megszűnésével feltáruló vulkáni kürtőből csodálatos színekben pompázó gázgomolyagok törtek fel. A krátertől távoli pontokon is felélénkült a fumaróla-tevékenység, hó- és jégzuhatagok hatalmas sziklákat ragadtak magukkal, s görgettek alacsonyabban fekvő területekre.
A fúziós reaktor felrobbanása által produkált földrengést az egész kontinensen érezni lehetett. A tengerpartokon heverésző fókák, rozmárok és egyéb tengeri állatok eszeveszett félelemmel igyekeztek a víz felé, miközben egymást taposták halálra. Az ég madarai rémült vijjogással emelkedtek a magasba, kétségbeesetten körözve kísérelték meg felderíteni a történteket. Az őrült, fejvesztett kavargásban gyakran összeütköztek, s ilyenkor a kisebb termetű, vagy mindkettő, lőtt vadként zuhant alá a kavargó fehérségbe.
A detonáció keltette lökéshullámok utat nyitottak a felfelé törekvő, eleddig magmakamrába zárt láva előlt, mely most, hogy szabaddá vált, megállíthatatlanul tört a külvilág felé. A hegy oromzatán is fokozódott a szemkápráztató működés. A kráter peremén tűzesők csaptak át, hatalmas explóziók követték egymást, izzó kövek és pernyés hamu hullott szerte széjjel, feketés-vörösesre színezve a hófehér jégmezőket. A vulkán csúcsán kiömlő magma kísértetiesen ragyogó fénybe öltöztette a tájat. Ahol szilárd, vagy folyékony halmazállapotú vízzel érintkezett, az sisteregve, egy töredék másodperc alatt gőzzé alakult, mintha fehér szökőkút tört volna fel a tüzes patakból. A vakítón lángoló láva lefelé igyekeztében kisebb-nagyobb szigeteket alkotott, s az egész látvány olybá tűnt, akár valamely belső szerv fluoreszcens anyaggal megfestett érhálózata a röntgensugarakra érzékeny fotólemezen.
A Scott-szigeten is látták, hallották, érezték az eseményeket. Az ég alján bíborszínű fény derengett. Az emberek összébb húzódtak, s már majdnem teljesen feladták a reményt, hogy valaha az életben még egyszer láthatják vezetőjüket, amikor feltűnt annak gépe, s szinte közvetlenül a barlang szája előtt ereszkedett le. A fedélzeti számítógép mintha csak tudta volna, hogy a pilóta milyen állapotban van, készségesen feltárta a kabintetőt.
Segítő kezek ragadták meg Nortont, és cipelték a védett, szükségtelepekkel úgy-ahogy felmelegített üreg mélyére. Puha takarókba göngyölték, erősítő injekciót juttattak vérkeringésébe, s megpróbálták magához téríteni, hogy a lehetőségekhez képest megbeszéljék vele a további teendőket. A próbálkozás hamar eredményre vezetett. főként az automatikus testállapot-érzékelők jóvoltából. Ezek a kis szerkezetek hangyamódra lepték el még szabadon levő bőrfelületeit, szenzoraik az idegi működések jeleit felfogva adatokat gyűjtöttek, melyek majd a marsi orvosoknak és a gépi-diagnosztikai berendezéseknek szolgáltatnak hasznos információkat a kis közösség vezetőjének élettani állapotáról, és az elvégzendő kezelésekhez is alternatívákat adtak. 
- Hol vagyok? - motyogta szinte érthetetlenül halkan.
- Jó kezekben - hajolt fölé bátorítólag mosolyogva valamelyik helyettese. - A bázisunk? - hangzott az újabb kérdés.
- Vége… - válaszolta az előbbi alak.
Csend lett. A pusztulás csöndje. Változatosságot csak a kontrollgépek zúgása és ciripelése hozott. Mindenki egykedvűen, magába roskadva gubbasztott. Mindössze a barlang szájához közel, az adóvevőkkel foglalatoskodó két ember volt élénk. Egyikük felpattant, mintha megcsípte volna valami, és lelkesen rohanva a többiek felé kiabálva adta hírül:
- Jön az űrhajó! Elindult a Marsról a mentőegység! Öt órán belül itt lesz!
Felhőtlen boldogsága nem ragadt át senkire. Észrevéve a rámeredő üres szempárokat elszégyellte magát, amiért ilyen látványos formában megmutatkozó érzelemnyilvánításra adta a fejét, és szomorúan, akár megalázó sérelem érte volna, bandukolt vissza a helyére.
- Mindegyikünk megvan? - szólalt meg váratlanul Norton. - Sebesültek?
Jó darabig nem is kapott feleletet. Annyira beletemetkeztek társai a saját bajuk megemésztésébe, hogy percekig nem reagáltak érdeklődésére. Nem csak ő volt az egyedüli közülük, aki több száz évet eltöltött itt, annyira szerette ezt a helyet. Jó néhányan már a Földön születtek, és korábban el sem tudtak képzelni más világokat, mielőtt plasztikvízorokon nem láttak ilyeneket. A közösség tagjában megfogalmazódott a megváltozhatatlan: óráik vannak hátra a végleges távozásig. Szeretett bolygójukat ezentúl kizárólag távolról figyelhetik, lábuk többé nem érintheti ezt a félelmetes, lenyűgözően szép paradicsomi égitestet. Az itteni emberiség az ő távozásukkal a saját. független útjára lép, s csak remélhették, elég nagykorú és fejlett ahhoz, hogy képes legyen a fennmaradásra. Elkerülve az önmegsemmisítést, felnőttségének jelét adva azzal, hogy békében él, valamint a világűrben telepeket létrehozva megkezdi annak meghódítását, alkalmassá válik a belépésre a Népek Nagy Galaktikus Közösségébe. Addig még sok-sok idő eltelik, a külső és belső veszélyek garmadáját kell legyőzni, de lelkük mélyén hitték, remélték, a földi civilizáció nélkülük is képes erre. Ez a reményteli hit könnyítette meg egy kicsit a távozás fájó perceit.
- Az a négy Marsról jött még hiányzik…, és Gor foglya is eltűnt.
- Mit is mondtak mikor ér ide az űrhajó értünk? - olyan halkan ejtette ki a szavakat, hogy a mellette strázsálónak szinte a szájához kellett illesztenie a fülét, mert különben nem értett semmit.
- Nem egészen öt óra.
- Akkor rögvest meg kell szerveznünk a berakodást! - Hirtelen izgatottság uralkodott el rajta, megkísérelt könyökére támaszkodni, ám karja nem engedelmeskedett, teste erőtlenül zuhant vissza a takarók nyújtotta oltalmazó melegbe.
- Ne aggódj Norton, pihenj tovább nyugodtan! Amint az űrhajó közelebb ér, hozzálátunk a berakodás előkészületeihez. Még azt sem ismerjük, milyen típusú, és hogy mennyi holmit vihetünk magunkkal. Különben is, szükségünk van a pihenésre! Túl sok minden jött össze egyszerre, és néhányan közülünk úgy érzik, már a fejük felett csapnak össze a hullámok. Kis idő nekik is kell lelki egyensúlyuk helyrebillentésére, hogy aztán ha a szükség úgy hozza, újra a maximálisat legyenek képesek nyújtani!
- Sebesültek?
- Rajtad kívül senki.
Ez az információ szemmel láthatóan megnyugtatta. Nem is kérdezett többet, szemeit lehunyva próbált ellazulni. Lázasan gondolkodott, különböző eshetőségeket kalkulált be, ám a kimerültség legyőzte ellenkező tudatát, és hatalmába kerítette a pihentető, feledtető álom.
Kintről az óceán jeges vizében virgoncan hancúrozó, hatalmas testű cetek által keltett csobbanások hangja szűrődött be.

Amikor a Parancsnok belépett, a legmagasabb rangú tábornokok és a Honvédelmi Miniszter már a szobájában szorongtak, s türelmetlenül vártak rá.
- Elnézésüket kérem uraim a késésért - szólalt meg. - Hogy ne tartsam fel önöket sokáig, azonnal a tárgyra térek. Örömmel közölhetem, az idegenek déli-sarki bázisa ellen intézett akciónk teljes sikerrel zárult: a bázis megsemmisült, a lakói kénytelenek voltak kiköltözni. - Segédjének intve, az nyomban bekapcsolt egy vetítőkészüléket. - Meggyőződésem, a Földet még nem hagyták el. Abban kérem a közreműködésüket, hogy ezt később se tehessék. - Rövid szünetet tartott, kivárta, amíg a jelenlévők megemésztik szavait. - A kép, amit láthatnak az Antarktisz egy vidékét mutatja. A Lister-hegy oldalán a robbanás után mikroszintű változásokat mutattak ki műszereink, s hasonló mikromódosulások a Scott-szigeten is megjelentek ugyanebben az időben. Ezek az eltérések puszta szemmel észrevehetetleneknek bizonyultak mindaddig, amíg a számítógépes képanalizáló rendszerekkel fel nem dolgoztattuk a felvételeket, és a többszörös kontraszterősítések után most már tudjuk, hogy egyáltalán mit, és hol keressünk. - Az asztaláról felkapott egy pálcát, és mutogatni kezdett vele. - Ez a fekete folt minden valószínűség szerint a telep kijárata. Természeti képződmény nem lehet, és a detonáció hatásával is nehezen lenne magyarázható a létrejötte. Alakja ugyanis szabályos ellipszis és a hőmérséklete kimutathatóan eltér a környezetétől. A korábban készült felvételeken nem látható. Tehát, itt távoztak - bökött a megnevezett pontra. - Arról sajnos a legcsekélyebb mennyiségű értékelhető adattal sem rendelkezünk, hogy ezt mi módon tették. Kémholdjaink folyamatosan a helyszín felett tartózkodnak, és a légkör átbocsátó-képességének függvényében szinte a teljes elektromágneses spektrumot letapogatják, ennek ellenére az eredmény egyenlő a nullával. - Váltott a kép, és a Scott-sziget jelent meg. - Itt, mint jól látható, a partközelben van egy kis plató. Az időjárás tökéletesen szélcsendes volt, csapadék a kérdéses időben nem fordult elő, ámde a talajon mégis változások mentek végbe, lenyomatok keletkeztek rajta, mintha szellemek sétálgattak volna ott! Javaslom tehát a sziget teljes és azonnali megsemmisítését - vonta le a következtetést és határozott léptekkel a neki fenntartott fotel felé indult, és szinte belerogyott. A kimerültség jelei ismét kezdtek mutatkozni rajta.
Szavait hallgatás követte, a csendet csak a vetítő ventilátorának halk zúgása törte meg.
- Nem látom az összefüggést - szólalt meg nagy sokára a Légierő legfőbb tábornoka hosszú némaság után, szavai a többiek értetlenségének is hangot adtak.
- Pedig egyszerű - fogott hozzá a Parancsnok megfontoltan a magyarázathoz. - A Föld az emberiségé, vagyis a mienk. Ebből következően senkinek semmilyen keresnivalója nincs itt rajtunk kívül. Ha már egyszer elmentek innen, maradjanak is ott, ahol vannak. Nem hívtuk őket, nincs szükség rájuk, csak a helyzetet bonyolítják.
- Honnan tudja-vetette ellen a Haditengerészet tábornoka-,hogy nem éppen elmenni készülnek-e? Nem értem, miért kellene ezt megakadályoznunk?! _
- Példát kell statuálnunk, egyszer és mindenkorra meg kell világosítani előttük: ez a bolygó az emberiségé, és még a gondolatát is vessék el a Földre való visszatérésnek!
- Nem hiszem hogy a közvélemény tudta és beleegyezése nélkül felhatalmazottaknak érezhetnénk magunkat egy ilyen történelmi jelentőségű és beláthatatlan következményekkel járó döntés meghozatalára - fejezte ki újfent kétkedését a Légierő főparancsnoka.
- Miért, eddig talán minden kísérletünk és intézkedésünk előtt népszavazást tartottunk? Ugyan már, ezt maga sem mondhatja komolyan! Teljesen szem elől veszti, hogy ezek itt kizsákmányolnak, megdézsmálják javainkat, emlékeinket eltulajdonítják, meggyalázzák, már évszázadok óta! És sem mi, sem más még soha nem tett ez ellen semmit, senki sem kísérelte ezt meggátolni! Ennek most véget kell vetnünk! A lehetőség a kezünkbe adatott, igaz egy kis segítséggel, és most ki kell használnunk! Ki tudja, lesz-e még egyszer ilyen esélyünk… Emellett egy kis erődemonstráció sem árt, hátha így könnyebben belátják: ez a Föld nem az ő földjük többé!
- Én nem érzékelem ennyire sötétnek a helyzetet - mondta a főparancsnok. Előrehajolt a foteljében és hozzátette: - Azzal a variációval nem számol, ha ezek az idegenek - szándékosan kihangsúlyozta az „idegenek" szót -, esetleg valamely más hatalommal kapcsolatba lépnek, s megosztják velük technikai vívmányaikat?
A Parancsnokot szemmel láthatólag meglepte egy pillanatra a kérdés, ám azonnal kész volt a válasszal: 
- Nem lesz rá módjuk! Innen nem fognak ellógni, az űrt figyeljük, s ha megpróbálnak mentőegységet iderendelni, abba beletörik a bicskájuk, ezt garantálhatom!
- Én is katona vagyok, s jó néhány frontot végigjártam már, de egyszerűen még mindig nem értem az ön koncepcióját, miért kellene a problémát fegyverekkel, az erő alkalmazásával megoldani? Titokban úgysem tehetnénk meg egyetlen katonai lépést sem, előbb-utóbb biztosan kiderülne, aztán oda kellene állnunk az emberek elé, és a szemükbe nézve magyarázkodni. Képtelen vagyok olyasmit képviselni amiben magam sem hiszek!
- Az az ön baja. Hajlandó támogatni a Légierő részéről vagy sem?
- A véleményem a következő - kerülte ki a választ -, önt személyes bosszú fűti, és távolról sem a hazája, pláne az emberiség érdeke!
- Hogy képzeli ezt!? - A Parancsnok szeme szikrákat hányt, keze görcsösen ökölbe szorult. Ha nem lett volna ilyen halálosan kimerült, most felugrana, és képen törölné ezt a cinikus alakot. Ehelyett más taktikát választott: - Ez nyílt szabotázs, hallották uraim, legyenek a tanúim! - Ám a nevezettek nem pártoltak még sem az egyik, sem a másik oldalra, csupán néma szemlélői voltak az események alakulásának.
- Nagyon a begyében van még, hogy az egyik emberük milyen finom eleganciával, könnyedén tette magát lóvá, Parancsnok úr! Ez inspirálja, és nem a hazafias érzelmek, amikről itt papol nekünk!
- Beszéljük meg higgadtan a dolgot - javasolta, miközben reszketett az idegességtől alig bírta türtőztetni magát.
- Nem az én neuronhálózatom mondott csődöt…
A Parancsnok nyelt egyet. Hallatlan erőfeszítések árán, de uralkodott indulatain, s nyugalmat erőltetett magára. Pótcselekvésként vákuumbetétes irónjával kezdet el foglalatoskodni. Egy kézmozdulatára segítőtársa kikapcsolta a még mindig járó ventilátormotort, s villámgyorsan elhagyta a helyiséget.
- Összegezzük az eddigieket! Ön úgy véli teljesen ártatlanok és helyénvalónak tartja a részükről történő folyamatos beavatkozásokat civilizációnk sorsának alakulásába?
- Ezek a „beavatkozások" lehetnek akár teljesen koholtak is! De tegyük fel, igaza van. Akkor is, sokkal kevesebbet ártottak nekünk, mint mi saját magunknak! Ha jobban belegondolnak, hány emberünknek kellett ostoba mulasztások miatt meghalnia, hamarább elsüllyedne a szégyentől, még mielőtt ilyen zagyvaságokat összehordana!
A Parancsnok határozottan vesztett pozíciójából. Kétségbeesetten, foggal-körömmel kapaszkodott valamiféle érv után, amivel maga mellé állíthatná a néma társakat. Idő telt el, amíg a megfelelő eszébe jutott, a többiek már türelmetlenül fészkelődtek a helyükön.
- Mit szólna hozzá, ha ideállítanék maga elé egy pár jómadarat, s a saját szájukkal csicseregnék el, miben settenkednek? - Fölényre törekedve, igyekezett felvenni a másik stílusát, s hangjába nagy adag gúny is vegyült. 
- Meg lennék lepve - válaszolta a Légierő főparancsnoka, s bár igyekezett szenvtelen arcot vágni, belül határozottan meglepődött, homlokán izzadsággyöngyök jelentek meg. Bármennyire is igyekezett titkolni, vitapartnere észrevette, és mindjárt inkább nyeregben érezte magát.
- Még mielőtt ezt megtenném, szeretném a tudomására hozni - szinte csak neki beszélt, a többi jelenlevőt levegőnek sem vette -, négy különleges alak bukkant fel a világ más-más pontjain, megbízottaink szerint riporternek álcázva magukat. Közös jellemzőjük, hogy mindannyian márkás szállodákban laknak, különböző nyelveket beszélnek, de szinte alapvető hibákkal, és egy lerongyolódott lap munkatársainak adják ki magukat. Sikerült felvenniük a kapcsolatot a NASA fő számítógépével, ám az ötödik „top secret" üzenet után a computer indirekt kérdések formájában információkat szerzett róluk, értesítette a központunkat és attól kezdve téves, szándékosan meghamisított adatokat továbbított részükre.
- És ez miért baj - értetlenkedett a főparancsnok -, ha minden embert meggyanúsítanánk és perbe fognunk, aki másnak adja ki magát mint aki valójában, megsokszorozódna a CIA és az FBI munkája!
- Tényleg ennyire naivnak néz?! Ezek a firkászok olyan helyeken bukkantak fel, amelyek már eleve sötét fényben tüntették fel őket, ezért is kezdtünk nyomozást utánuk. Egyikük az űrfegyverekhez használandó szuperérzékeny műszereket gyártó titkos üzem közelében Japánban, a másik kettő egy-egy rádiótávcső szomszédságában ütötte fel a tanyáját, a negyedik pedig az amerikai kontinensen ingázik és egy alkalommal volt szíves magával tessékelni. Az első három közül legalább egyiküket hamarosan kézre kerítjük, az én nagy örömömre, s akkor majd ön is másként fog beszélni!
- Merem remélni, hogy valami konkrétummal is előáll végre, s nem csak az időnket rabolja!
Már éppen valami goromba visszavágáson törte a fejét, amikor az asztalán, kizárólag az ő szemszögéből láthatóan, vörös, villogó fény gyulladt fel. Lenyomott egy gombot, s a terminálján a következő üzenet jelent meg; „A keresett személyek közül kettőnek hűlt helyét találtuk, a harmadik kézre kerítése folyamatban van.
- Nos uraim, úgy tűnik két madárkánk elrepült, a harmadik azonban, perceken belül a vendégszeretetünket fogja élvezni. De még mielőtt erre sor kerülne, ha már volt olyan kedves és figyelmeztetett, az idő sürget, szavazásra bocsátom a kérdést: ki támogatja a Scott-sziget teljes, és azonnali megsemmisítését?
- Rám ne számítson ebben a piszkos játékban, - mondta a főparancsnok - így is túl sok időt pazaroltam magára, azt hiszem az lesz a legjobb, ha engedelmével távozom. Még a mai nap folyamán eljuttatom lemondásomat az illetékes helyre! - azzal felállt, sarkon fordult, tisztelgett, s választ sem várva indult kifelé, Az ajtóban összeütközött egy közlegénnyel, aki lélekszakadva igyekezett bejutni a fényes társaságba. Mikor végre sikerült bevergődnie, a Parancsnok felé fordulva, hadarva jelentette:
- Felrobbant a jármű uram, amivel jött! Három ember meghalt, sok a sebesült…
Akihez szavait intézte felállt, arca eltorzult, vonásai megkeményedtek, tenyerével az asztalára támaszkodott, s csak egy szót tudott kinyögni:
- Támadunk!... - Elfehéredett, és miközben visszaroskadt a fotelébe, maga elé motyogta: - Ezt már nem viszik el szárazon!
A Légierő főparancsnoka az ajtórésen át fültanúja volt a jelenetnek, egy pillanatra megtorpant, majd legyintett, s csatlakozott a pilótájához, aki megjelentére sietve félredobta az újságot, amit olvasott és vigyázzba vágta magát. - Gyere Joe menjünk, itt nekünk már nincs semmi keresnivalónk! - Később még hozzáfűzte: - A mai nap volt az utolsó a honvédelmi pályafutásom során… - Gyors léptekkel tűntek el egy kanyar után, ahol az ellenőrzési pont tisztjei igazoltatták őket.
A flotta egységei támadás-előkészítő manővereket hajtottak végre. A rakétákról lekerült a védőburkolat, tölteteiket élesre állították, a számítógépeikbe különböző célpontok adatait programozták be. Az anyahajók, cirkálók, rombolók és partraszálló naszádok között titkosított rádióparancsok szálltak ide-oda az éter hullámain át. A Scott-sziget ideiglenes lakói mindezt látták, észlelték, de nem tulajdonítottak különösebb jelentőséget az ügynek, mivel ilyen mozdulatoknak rendszeresen tanúi voltak korábban is. A mentőűrhajóval órákkal ezelőtt sikeresen felvették a kapcsolatot a földi technika által ismeretlen sugárzásokat, mint hordozóközeget felhasználva cserélték ki az evakuláció részleteire vonatkozó információkat.
Nagy csalódást keltett a hír, miszerint a leleteknek mindössze telét vihetik magukkal, mert a Marson sürgősen útra kész állapotba hozott űrhajó terhelhetősége csak ennyit tesz lehetővé. A régmúlt tárgyait, emlékeit el kellett rejteni, biztonságba kellett helyezni avatatlan kutató és szemlélődő elől. Ennek megvalósításához a barlang egy félreeső melléküregét vették igénybe, köré miniatűr fúziós reaktorral erőteret gerjesztettek, hogy semmiféle élő és élettelen ne tehessen benne kárt az elkövetkezendő félezer évben. A választás ha lehet, még nehezebb volt, mint korábban. Az atlantisziak az elrejtés mesterségének nagy tudói, hiszen a kisbolygó-becsapódás által közvetve kiváltott Vízözön előtt, szintén jelentős felfedezések dokumentumait és régészeti emlékek tömegét süllyesztették el olyan sikeresen, hogy az évszázadok tucatjain át sem sikerült a nyomukra bukkanj, a pontos helyet pedig már senki sem ismerte. Így előbb-utóbb az egész történet legendává vált, s akik mégis keresték, kutattak utána, mostanra élcelődés tárgyául szolgáltak.
A mentőűrhajó belépett a föld légkörébe. A hajókon elhelyezett radarkészülékek kimutatták erőtere és az atmoszféra részecskéinek kölcsönhatása folytán keletkezett ionizált réteget. A mérési eredmények jelei, távközlési műholdak közbeiktatásával, másodpercekkel később a Parancsnok terminálján is láthatóak voltak, a NORAD hadműveleti központjában. Rögtön tudta, ez csak egyet jelenthet: megérkezett a felmentő sereg. Meggyőződése szerint fegyveres ellenállásra abszolút nem kellett számítania, ez hallatlanul biztossá tette a dolgában, s szinte már a kezei között érezte az idegenektől zsákmányolt, ismeretlen technológiával készült eszközöket. Szilárdan eltökélte magában, még egyszer nem éri olyan kudarc, mint az elorozott járművel kapcsolatban, amikor a műszakiak megpróbálták szétszerelni, ahelyett, hogy különböző sugárzásokkal kísérelték volna meg felderíteni belső felépítését, erőforrásainak jellegét, s emiatt bekövetkezett az a csúfos baleset.
Bár maga az űrhajó a teljes mimikrikészletét bevetve tökéletesen láthatatlan maradt a szem és az eget szüntelen pásztázó antennák elől, nyomát mégis elárulta egy keskeny ionizált sáv.
Az atlantisziak távoli utódainak időbe telt, míg felfogták az események valódi értelmét. A hagyományos robbanófejekkel felszerelt rakéták már a barlangot rejtő hegy falába csapódva semmisültek meg, néhány köbméter sziklát ugyanerre a sorsra juttatva, amikor a nagyhatósugarú, védelmező erőpajzsokat gerjeszteni kezdték. A barlang álcázott bejáratát is kis híján találat érte, a töltet a boltozattól pár méterre vágódott a talajba. Szerencsére a detonáció elmaradt. Ez némileg észhez térítette a fáradtságtól elalélt embereket, s gyorsabb, frissebb cselekvésre motiválta őket, megértette velük, most már a puszta életük a tét.
Az időközben megérkezett bolygóközi szállítóeszközbe percek alatt bepakolták leleteiket, emlékeiket, javaikat. Siralmasan kevés maradt. A rakodás végeztével sorban, egyenként, vissza sem nézve haladtak végig a rámpán, magukban elmerengve, mekkorát változott a világ az elmúlt néhány óra alatt. 
Mikor az utolsó ember is felszállt, az űrhajó elszakadt a földtől, felgyorsulva, legyőzte a Kék bolygó gravitációs mezejét, s hamarosan a nyílt világűr zord, ámbár lenyűgöző közegében száguldott.
Szilvi, Morley, Kriszti, Gramon, Yama és újdonsült barátnője tanácstalanul szorongtak ugyanabban az űreszközben, melyben alig néhány hete a Marsról érkeztek. Maguk sem hitték, még a legvadabb és leglidércesebb álmaikban sem, hogy ennek a kirándulásnak ilyen vége lehet. Nem is beszélve arról, mennyire aggódtak a távollevőkért, s egyetlen reménysugárt, hogy valaha is rájuk bukkannak, az a bizonyos szállodai cím jelentette kizárólag, melyet annak idején a kapitány meghagyott. Magukban, és egymással hangosan is megbeszélve tépelődtek, vajon mi a jobb megoldás, ha itt várnak ölbe tett kézzel, vagy ha keresésükre indulnak. Gor és In hiánya egyáltalán nem okozott komoly veszteséget számukra, szinte nem is gondoltak felkutatásukra.
A dilemmát külső tényezők túlságosan is hamar megoldották. A barlang helyén izzó tűzgomba emelkedett méltóságteljesen a magasba, az óceán felöl fújó enyhe szélben meg-megingott, mint valami gigantikus szellemalak.

Búcsú a Földtől

A kapitány és a navigátor az utolsó kilométereket siklórepüléssel megtéve, puhán landoltak egy városszéli tisztás kellős közepén. Körös-körül tarka mezei virágok bontottak szirmot a felkelő Nap fogadására. Az égen lebegő felhőfoszlányokra a reggeli sugarak káprázatos színkavalkádot varázsoltak. Az idő sürgetése és a körülmények nem kedveztek a természet nagyságában és szépségében való gyönyörködésre, ezért járműveiket utasították a környezetbe való teljes beolvadásra, s a terep gondos szemrevételezése után rézsút nekivágtak a térdig vagy még azon is fölülérő növényrengetegnek, hogy mihamarabb elérjék céljukat.
Útközben - s emiatt nem győzték szerencséjüket áldani - nem találkoztak senkivel. Nehéz lett volna azt a hatást legyőzni, melyet Barett közel két méter harmincas magassága okozna. Az utcák, terek kihaltan és csendesen fürödtek a párás levegőn áttörő simogatóan langyos napsugárban.
A lehető legnagyobb terület beláthatósága végett a két űrpilóta nem szorosan egymás mellett ment, kis távolságot tartottak maguk között. Személyi biztonságot nyújtó erőpajzzsal csak Lesley rendelkezett, ebből kifolyólag ő haladt elől, némi fedezékül is szolgálva társának. Patríciáék házának megpillantásakor egészen a fal mellé lapultak, s így tették meg a macskaköves járdán az utolsó fordulót követően még hátralévő métereket, ügyelve arra is, hogy az ablakokon kileső kíváncsi tekintetek elől rejtve maradjanak.
A kapitány kikapcsolta a védőernyőjét, s kezét a kilincsre tette. Megvárta míg navigátora beéri, s ennek megtörténtekor azonnal megkísérelte az ajtó kinyitását. Próbálkozása, mélységes sajnálatára, kudarcot vallott. Akadályt a többszörös biztonsági zárak jelentették. Néhány másodpercig eltöprengett. Arra gondolt, ha csöngetnének a környék összes kutyája felébredne, s valami eszeveszett ugatásba kezdene, arról nem is beszélve ha az apa jönne ki és meglátná ki az aki bebocsátást kér, még a szekrényt is odatámasztaná a bejárati ajtóhoz, csakhogy meggátolja ebben.
A ház falaihoz illeszkedve jobbról-balról, sőt még hátulról is, épületek álltak. Behatolásra mindössze ez az egy pont kínálkozott. Szóba jöhetett volna még a belső udvar, s minden bizonnyal ott szálltak volna le, ha a hely szűkössége meg nem akadályozza őket ebben. Az ötletet, még az ide út során egy rövid megbeszélésen elvetették. A megoldást a Lesleynél levő, Gortól kapott, általános neutralizáló készülék jelentette. A zárak közelébe tartva egymás után tapogatta le, s megfelelő irányú és erejű elektromágneses tereket keltve, küszöbölte ki őket, megtörve a biztonságosnak hitt védelmet.
A kapitány lépett be elsőként, s rögtön őt követte Barett is. Nyomban becsukták maguk mögött az ajtót, s nekiláttak mindent visszaszállítani úgy, ahogy az a behatolásukat megelőzően volt. A félhomályban eleinte semmit sem láttak, ám szemük néhány másodperc alatt alkalmazkodott a megvilágítási viszonyokhoz, s megszűnt ez a kellemetlen állapot. A tárgyak, berendezések fokozatosan körvonalat öltöttek, elváltak a háttértől, felismerhetők lettek.
Bár igyekeztek az adottságaikhoz mérten a legminimálisabb zajt kelteni, mégis, hangtalan és lágy lépteik alatt meg-megreccsent a padló. Főleg a navigátor súlyát „értékelte" ilyetén megnyilvánulásokkal, nemigen szokott hozzá eddigi története során másfél mázsás egyén hordozásához. Barett le is maradt a hallban, úgymond biztosítani a terepet, Lesley pedig Patrícia szobája felé indult, közben folytonosan oldalt tekingetve figyelte az apa hálóhelyiségének ajtaját, vajon mikor ront ki. Az óvatosság felesleges túlzásnak bizonyult, a kirohanásra nem került sor.
Belépve, az alvó lány ágya mellett állt meg, lehajolt, s egy csókot lehelt a homlokára. Ekkor vette észre Patrícia arcán az álmában kisírt könnyek nyomait, vonásai megtörtek voltak.
Kinyitotta a szemét, majd rögtön pislogott is néhányat, mint aki nem tudja elhinni, hogy az amit lát, az a valóság, s attól fél, bármelyik pillanatban szertefoszolhat, eltűnhet a kép. Törékeny kezeivel szorosan átölelte a kapitány nyakát, s összevissza csókolgatta az arcát.
- Hát megjöttél, szerelmem? Úgy vártalak! Már azt hittem elvesztettelek!
Lesley viszonozta az érzelmi kitörést, s mélyen magába szívta a lány nyári rétnél bódítóbb illatát, s egyszerűen nem tudott betelni vele. Olyan benyomása támadt, mintha súlytalanul lebegne valahol a térben valami édes és leírhatatlanul gyönyörű közegben.
- Mondd csak Les, apa engedett be? Gondoltam én hogy megbánja, amiért ilyen rútul bánt veled - csupa rajongás volt.
- Nem, nem ő engedett be. Az igazat megvallva, betörtem hozzád. 
- De hát miért kellett ezt tenned? - rimánkodás csendült szavaiban. 
- Pat, szeretném, ha velem jönnél. Az én hazámba.
- Az ölelő karok lehanyatlottak, a lány hangja el-elcsuklott.
- Tudod, hogy nem tehetem... - Aztán hirtelen szikra pattant, az agyában: - Gyere kedvesem, beszéljük meg apával, hátha már meggondolta a dolgot. Tudod, nem annyira rossz ember ő, valami kiboríthatta, amiről talán eddig nem beszélt.
- Bár igazad lenne... - hagyta rá nem túl nagy meggyőződéssel, és sóvárgó szemekkel nézegette, amint a lány áttetsző hálóinge fölé köntöst ölt.
- Gyere, add a kezed! Beszéljük meg vele! - született meg a gyors elhatározás. - Ő hallgat rám, hidd el, velünk fog jönni! - Lelkesen vonszolta magával a kapitányt, szinte futva igyekezett a szomszédos hálószoba felé, s teljes erejét beleadta, hogy minél hamarabb benyisson, szinte feltépte az ajtót. Az ágyat bevetve, mindent a legnagyobb rendben találtak, az apának azonban hűlt helye volt.
Patrícia úgy érezte, mintha villám sújtott volna belé. Mintegy magát nyugtatva mondogatta:
- Biztosan leszaladt a boltba. Igaz melyikbe is szaladt volna, hiszen korán van még. Talán az udvaron van, vagy a konyhában... - belekapaszkodva az ötletbe már rohant is megbizonyosodni felőle, miközben szüntelen apját szólogatta. A hallba érve sóbálvánnyá dermedt a rémülettől ahogy pillantása a navigátorra esett. - Úristen! ki ez? - hangzott a szinte sikolyszerű kérdés. - Hogy kerül ide ez a…, ez az alak'?
- Ne félj tőle - próbálta a remegő lányt megnyugtatni Lesley - Ő a társam, Barett. Nem ő nőtt túl nagyra, inkább én maradtam ilyen kicsi. Nálunk általában mindenki akkora - magyarázgatta, keresve a szavakat. Mentségére szolgáljon, beszéd közben folyamatosan azon törte a fejét, hova lehetett az öreg, és miben sántikálhat. Baljós előérzetek kínozták.
- Azt hiszem, le kell ülnöm... - hebegte Patrícia, és a navigátort széles ívben kikerülve a kanapéra roskadt. Lesley félrehúzta a függönyt a belsőkert felé nyíló ablakokon, és a lány mellé ülve átölelve, melengette. Kintről élénk madárfütty trillái szűrődtek be.
„No pajtás, most mitévők legyünk?" - fogalmazódott meg Barett telepatikus kérdése a kapitány agyában, aki rögvest hangosan továbbította kedvese felé.
- Meg akarom várni apát! - Határozottsága már-már erőltetettnek hatott, a nagyobb nyomaték kedvéért tenyerével a combját ütögette minden egyes szótagnál.
A kapitány egyszerűen nem tudott mit felelni erre. Említhette volna, hogy mennyire sietniük kell, hogy társa a feleségét otthagyta, csakhogy elkísérve őt segítségére legyen, hogy mennyire szeretné, akarja, kívánja, hogy vele tartson, de mindezek ellenére úgy érezte, bármilyen érvet vet is fel, Patrícia annál inkább makacsabbul fog ragaszkodni a sajátjához, így jobb megoldás híján némán várt, és kezével a lány hajtincseivel kezdett babrálni. Erejét megfeszítve uralkodott magán. A navigátor pontosan érzékelte társa belső vívódását és egyetértett annak végkövetkeztetésével, még ha percről percre veszélyesebbnek is ítélte a helyzetet. Különös nyugtalanság gyötörte, mintha valami katasztrófa történt volna, mintha segélykiáltásokat észlelne tudatában. Ám a távolság sokkal nagyobb volt annál, hogy a homogénné összefolyt érzelmi hullámokból konkrét információt képes lett volna felismerni.
Feszülten múltak a másodpercek, percek, negyedórák, a falióra tikk-takkolása idegesítően hangosnak tűnt. A behallatszó madárhanghoz kutyaugatás, autódudálás, motorzaj, fékcsikorgás, s emberi kiabálás társult. Ébredezett a város.
Fordultak a kulcsok a zárakban, megérkezett a várva várt személy. Jókedvében fütyörészett. Észrevéve a hallban összegyűlt társaságot szabályos dühroham tört ki rajta:
- Nem megmondtam, hogy meg ne lássalak itt még egyszer?! Mit akarsz itt? Kifelé! Érted? kifelé!
Barett szó nélkül felállt, s tett felé néhány lépést. A hatás nem maradt el, az apának kimeredt a szeme, szája remegett, légzése sípolóvá vált, egyetlen hang sem jött ki a torkán. A navigátor belökte az ajtót, néhány kulcsot ráfordított, majd könnyedén felnyalábolta az alig gyomráig érő kisöreget, és mint valami hímes tojást, oly gyengéden, leültette magával szemben.
- Hol voltál?! - fakadt ki a felelősségre vonó kérdés Patríciából.
Végigmérte a lányát. Látva annak szemében a bizonytalanságot tükröződni, melyet ha ügyesen kihasznál, megerősítheti saját pozícióját, lassan lenyugodott. Elég ellentmondásos helyzetbe került. Életének tekintélyes részét fordította magánkutatásokra, hogy Atlantisz egykori létét bebizonyítva, saját elméletéhez alátámasztást nyerjen, s most, amikor teóriája a szó szoros értelmében beigazolódik, mégis, a siker reménye helyett az apai ösztön éled fel benne mindent elsöprően, s a tudományos dicsőség esetleges megszerezhetőségét háttérbe szorítja az emberi gyarlóság.
- Jártam egyet - felelte csak a lányának, a többiekről abszolút nem volt hajlandó tudomást venni. - De hát hol? Nem szoktál te ilyesmit csinálni!
- Előbb-utóbb el kell kezdeni. Ajánlom neked is! A reggeli séta felüdít, kellemesebbé teszi a közérzetet, jobb hangulatot teremt a munkavégzéshez, kiszellőzteti az agyat, szinte kicserél. Fogadd meg a tanácsom, iskola előtt járj egyet, s majd meglátod, mennyire előnyödre válik a tanulásban, a figyelemösszpontosításban. Tényleg, erről jut eszembe, lassan indulnod kéne . . .
- Apa, beszélnünk kell! - A kezét tördelte. - Értem jöttek.
- És? Velük mész? - A kérdésbe szikrányi fölényesség csendült. Jobban kihúzta magát, hogy egyre erősödő lelki tartásának látható jelet is adjon.
- Nélküled nem akarok... Ezt te is tudod.
- Elvárnád tőlem, hogy mindent félbeszakítva, munkát, kapcsolatokat, stb., elmenjek ebből a házból, ahol anyáddal és veled együtt évtizedeket lehúztunk, prédára hagyva azt a rengeteg dolgot, melyet kétkezi munkával összedolgoztunk, csak azért, mert benned egy hirtelen fellángolás révén az a gondolat pattant ki, hogy fényévekre repüljünk innen! Hát erről ne is álmodozzál, gyermekem!
- De apa, ez nem hirtelen fellángolás! Te is tudod, nem szoktam „hirtelen fellángolni”, akkor most miért mondod ezt?
- Tisztában is vagy te vele, mit érzel, teljesen elvakultál! Azt képzeled, ott meg tudnál élni?! A barátod űrpilóta! Gondolod, majd téged fog pátyolgatni?! Egyébként erre amúgy sem fog sor kerülni - a faliórára pillantott -, ha minden igaz, a csendőrség már körül is vette a házat, ugyanis azt is elmeséltem nekik, ismerve a módszereit, kihasználja távollétemet, s valamilyen úton-módon bejut a házunkba. Idegesített az örökös zaklatása, teljesen felkavarta a te életed is. Nincs szükségünk nekünk ilyesmire, lásd be végre te is!
- Apa, te feljelentetted? - A hanglejtés teljes megrökönyödésről árulkodott. 
- Úgy is lehet mondani.
- De hát miért, mit vétett ellened? Azt, hogy szeret engem
- Beleavatkozott az életünkbe. S ezt nem tűröm senkitől!
- De hát hogy avatkozott volna már bele?! Tehetek én róla, hogy pont őt választottam? A szívének nem parancsolhat az ember!
- Hamarosan megvilágosítom előtted, mi járatban van itt a Földön, s akkor ki fogsz belőle ábrándulni, nem kell a szívednek parancsolnod, szép csendesen kellemes emlékké válik az egész.
- De én nem akarom, hogy emlékké váljon! És egyáltalán honnan veszed, hogy bármi rosszat is csinált volna itt? Megtudtál valamit?
- Keveset. De ahhoz éppen eleget, ami tettem helyességének megítéléséhez szükséges. 
- Mégis mit? Beszélj már!
- Hm, egyszeriben de kíváncsi lettél. A barátod kémkedni jött a bolygónkra. Kilesni technikánkat, fegyvereinket, hogy később visszatérhessenek újból ide, a Földre. Azt ugyanis elfelejtette megemlíteni neked, hogy az intersztelláris felhő, mely jelenleg elrejti őket, egyben bizonyos fokú oltalmat is nyújt csillaguk heve ellen, leárnyékolva azt. A vak véletlennek köszönhetik a Nemezis több, mint tízezer éve tartó folyamatosan nyugodt tevékenységét. A neutrinó-sugárzása már előrevetíti tleraktivitásának felerősödését, csontkeménnyé fog ott minden sülni, és ha nem akarnak erre a sorsra jutni, be kell költözniük bolygójuk kérge alá, mint valami patkányoknak. A Nemezis hű lesz nevéhez, és ez ellen még ők sem képesek tenni semmit!
- Les, igaz ez? - fordult Patrícia a kedvese felé, s legszívesebben ő tagadta volna le legelőször az alaptalannak vélt vádakat a kapitány helyett.
- Részben... Valóban, a Vörös Virágokon kiépített technikai civilizációnkra a megsemmisülés vár ötszáz éven belül, ezért kutatjuk szüntelen a bolygórendszereket, alkalmas helyet keresve a megtelepedésre. Lehetőség szerint a végleges megtelepedésre.
A navigátor a csuklójára mutatott, de Lesley nem vette észre a jelzést, tovább beszélt:
- Ezért is fejlesztjük intenzíven űrhajózási és fizikai ismereteinket. A cél, minél nagyobb távolságra minél több eszközt, s természetesen embert továbbítani. Térugró-állomásokat építettünk ki a környező naprendszerek közt, ám ezek kapacitása igen csekély, ráadásul borzasztóan sok energiát emésztenek fel, és a telepítésük is nehézkes. Egy hatalmas űrhajóval kell a berendezéseket a kijelölt térségbe szállítani, ott felállítani, ezután a bemérés hosszadalmas és bonyolult műveletei következnek. Kísérletek folynak arra vonatkozóan, hogy a feleslegessé vált terhet a célterületnél hagyjuk, s az űrhajónak csak a legfontosabb elemeit, legénységét hozzuk vissza teletranszportáció útján. Vannak is már biztató eredményeink, ám a végleges megoldást az jelentené, ha egészen nagy rendszereket tudnánk így mozgatni. Sajnos a megvalósításig még rengeteg idő kell.
Információkhoz jutottunk a földi lézertechnika csúcseredményeivel kapcsolatban. Vezetőink arra gondoltak, talán mi is hasznosíthatnánk ezek közül néhányat. Ha nem sikerül kifejlesztenünk a szükséges műszaki hátteret a rendelkezésünkre álló pár száz év alatt, kizárólag ez az egyetlen számba vehető égitest, amely átmeneti otthonul szolgálhat. De úgy tűnik, le kell mondanunk róla. A fogadtatás nem volt túl szívélyes. Mentségemre szolgáljon, én inkább a múlttal, s nem a jelennel, még kevésbé a jövővel foglalkoztam itt.
Azt hiszem elérkezett távozásunk perce . . .
- Ne! - kapaszkodott a karjába Patrícia. A kapitány ruhája ujja hátrábbcsúszott, s bioáramérzékelőjének folyadékkristályos kijelzőjén a pontok elhelyezkedéséből leolvashatta, a ház körül van véve, a forgalmat elterelték, a kijutás lehetetlen. Erőpajzsa nem nyújt védelmet neutrális sugárfegyverekkel szemben, és elképzelhető, hogy Gor nyílt színre történő kilépését követően ilyenekkel is ellátták a kordon tagjait. Tanácstalanul dőlt hátra.
- Ezt nagyszerűen elrendezte - fordult az apa felé.
- A közös véleménynek, legalább ebben az egy kérdésben, csak örülhetek - válaszolta cinikusan.
„Nem rendelkezhetnek semmiféle bizonyossággal ittlétem felől - töprengett a kapitány. - Pláne, sejtelmük sem lehet arról, hogy Barett is velem van. Csak tudnám, miképpen használhatnánk ezt ki. Észrevétlenül nem párologhatunk el innen, s még ha netán sikerülne is, mi lenne Patríciával?" - Túlságosan is hamar szertefoszlott a teljesen még lábra sem kapott elmélkedése, zörgettek az ajtón. Mint lőtt vad pattant fel, s két hatalmas ugrással a bejáratnál termett. - Ki az'?
- Csendőrség. Azonnal nyissa ki!
Egy szempillantással végigmérte az ajtót, s úgy vélte, egykönnyen nem tudják betörni.
- Mit keresnek itt? - A csuklóján a műszer közvetlen közelben két ember jelenlétét mutatta ki. A fénypontok egymáshoz való viszonyának megváltozásából nyomon lehetett követni, amint a csendőrök sarkon fordulnak, s társaik felé indulnak. A kordon gyűrűje közelebb húzódott a házhoz. Nemsokára kommandósok is csatlakoztak soraikba, miután meggyőződtek a keresett személy bent-tartózkodásáról. A rohamosztag készülődött.
A kapitány újfent rettenetesen érezte magát. Önmarcangolás és lelkifurdalás gyötörte. Barátját és szerelmét is magával kilátástalan helyzetbe sodorta. Olykor sziporkázó problémamegoldó képessége most teljesen cserben hagyta, és mindössze egy tétova gondolat keringett agyában, időt kell nyerni. A hogyan sürgető kérdésére képtelen volt megfelelni, ehelyett kétségbeesett, és felidézte magában az általa elindított eseményláncot, kezdve attól a pillanattól, amikor a végtelen világűrben a parányi szondát mentőegysége rakterébe emelte. Mennyi minden is történt már azóta, és milyen hirtelen, jóvátehetetlenül, visszafordíthatatlanul, megváltoztathatatlanul. Mennyire jó volna most kiszakadni ebből az átkozott világból Patríciával, és valahol, - bárhol, - csakis vele lenni!
Kopogtattak. 
- Lesley Garden! Felemelt kezekkel jöjjön ki, vagy bemegyünk magáért!
„Honnan tudhatják a nevem? Köztünk is lenne áruló? Esetleg In? Ezekben aztán semmi könyörület, végrehajtják amit parancsolnak nekik. Ha kell, a saját anyjukat is megölik." - Visszazökkent a valóságba, a kivédhetetlen realitások talajára. Összevillant a szeme a navigátorral, a másodperc töredéke alatt kicserélték gondolataikat, szinte ugyanabban a pillanatban álltak fel, s egy hatalmas tölgyfa szekrényt helyeztek egyesült ereivel a bejárati ajtóhoz.
- No, ezzel próbálkozzatok! - jegyezte meg a kapitány nem titkolt önelégültséggel, ám azzal maximálisan tisztában volt, legfeljebb néhány percet nyerhetnek csak ily módon, aztán úgyis drasztikusabb módszert vetnek be a kintiek.
Visszaültek a helyükre és agyukban a lehetőségek széles skáláját zongorázták végig a menekülésre vonatkozóan. Gyorsan belátták, hogy alkalmas útirányként egyedül az udvar kínálkozik. Ha ide lehetne vezérelni láthatatlanná tett járműveiket távirányítással, már nyert ügyük is lenne, ám semmiféle eszközzel, mellyel ez kivitelezhető lenne, nem rendelkeztek. Talán egyikük megpróbálhatna a háztetőkön át kijutni a tisztásig, s az egyik gépet idehozni. Jelentős pozíciójavulást eredményezhetne, talán még tárgyalási alapul is szolgálhatna, vagy esetlegesen túszejtésre. Ez a megoldás kecsegtetett a legtöbb sikerrel, egyelőre azonban csak távlati tervként képezhette mérlegelés tárgyát, hiszen végrehajtására a lebukás legkisebb veszélye nélkül csak a sötétedés beálltával kerülhetett volna sor, most pedig az órák mindössze a délelőtt felének elteltét mutatták.
Ha legalább az űrhajós társakat értesíteni lehetne, vagy üzenetet hagytak volna hátra, de nem tették, és csak most döbbentek rá, mekkora felelőtlenség volt megfelelő előkészítés nélkül ilyen veszedelmes kalandba bocsátkozni.
Az idő nem az elkövetett hibák feletti rágódásnak kedvezett, a bejárat felől fejszecsapások súlyos csattanásai hallatszottak. A vaspántokkal erősített tölgyfaajtóban jelentősebb kárt okozni nem tudtak, hamar fel is adták az eredménytelen próbálkozást. Szusszanásnyi szünet következett. Nem tartott sokáig.
A fénylő pontok mozgása beszédesen adta hírül, amint az utcára nyíló ajtótól két ember eltávolodik, s egy távolabbi csoportból kiválva hét, a házhoz közeledve felváltja őket. A járdára érve felsorakoztak, a középső egy lépést előrelépett, s már üvöltötte is az ultimátumjellegű felszólítást, nem kis hatást kiváltva a környező házak még el nem menekült lakóiban.
- Lesley, a türelmünk elfogyott! Tíz percet kap, hogy társával együtt szépen kisétáljon, különben lerobbantjuk az elülső falat!
Nem tágított, ott maradt. Személyes felügyeletével figyelemmel kísérte, tűzszerészei miként mélyesztenek hatalmas fúróikkal lyukakat az épület talaj közeli részébe, tölteteik elhelyezése végett.
A kapitány telepatikus kérdést küldött Barett felé: „Honnan a nyavalyából tudnak ezek rólad`!"
„Ja, barátom, amíg te udvaroltál, én kicsit utánanéztem műszaki kultúrájuknak, s mondhatom jelentősen alábecsültük őket, remélem ezért egyszer nem kell súlyos árat fizetnünk. Szerkesztettek egy, valahol a gigahertzes frekvenciatartományban működő mikrohullámú radart, mely képes arra, hogy a kibocsátott elektromágneses sugárzásban az élőlények tüdeje és szívverése által keltett modulációkat kiszűrje és azonosítsa, még ha az illető betonfal mögött tartózkodik is. A hatótávolsága jelenleg több száz méter. A készülék egyébként nagyon humánus célokra is alkalmazható, például földrengések során az összeomlott épületek által maguk alá temetett szerencsétlenek felkutatására, vagy a harctéri ideggáztámadás túlélőinek kimutatására, de amint látod, a terroristaellenes különítményeknek is van már belőle. Úgy vélem, ők kaptak legelsőnek."
„Mi az intenzív osztályon fekvő betegek megfigyelésére használjuk…'' „Bízzunk benne, egyszer ők is hasonlóképpen cselekszenek . . ."
- Még nyolc percük van!
A kapitány az eddigi néma eszmecseréről most hallhatóra váltott: - Pat, szerinted mit kellene tennünk?
- Nem tudom, azt hiszem, mégis csak ki kellene mennetek és tisztázni magatokat!
- Tisztázni?! Mitől? Nem vagyunk mi bűnözők! Különben is, belőlünk úgysem tudnának kiszedni semmit! Élve semmiképpen sem adnánk magunkat a kezükre, legfeljebb egy szép villanást láthatnának. Itt van ez a lánc, látod? - mutatott a nyakára. - Ez nemcsak dísz, hanem egyben önmegsemmisítő készülék is. Ha a használatára mégis sor kerülne, akkor tégedet és apádat faggatnának életetek végéig, mit mondtunk, mit csináltunk, hogyan viselkedtünk, stb. Gondolom ezt nem akarod?
- Te képes volnál magadat megölni? 
- Nemcsak én, bármelyikünk…
- Még hat percük van!
Csend borult a hallra, Patrícia törte meg: - De hát én ezt nem akarom!
- Legalább egyszer és mindenkorra megszabadulunk tőlük - szólalt meg az apa beletörődötten. - Ezekkel meg - mutatott az ajtó felé -, majd elboldogulunk valahogy.
- Öt!
A feszültség nőttön-nőtt, már-már kézzelfoghatóvá vált. Lesley felállt.
- Menjünk ki az udvarra, ahol az első, szépnek induló közös esténket töltöttük - javasolta. - Itt az idő a búcsúzásra. Majd Pedró komám hoz abból az italból, melyből tegnap ittunk. Remélem ezt a kívánságom nem tagadod meg tőlem? - fordult hozzá.
- Áh nem, dehogy - felelte kicsit zavarodottan, mint aki nagyon gondolkozik valamin. - Gyerünk, essünk túl rajta!
- Négy!
Kiléptek a belső kertet övező folyosóra. A Nap éppen most emelkedett a környező háztetők fölé, s a virágok csak erre vártak volna, sziromkoszorúikat felpattantva mohón itták magukba a meleget és a fényt.
Körülállták az asztalt. Pedró is megérkezett a kamrából a demizsonnal és a poharakat is magához vette valahol útközben. Szétosztotta és töltött.
- Ég veled, szerelmem!
- Veled is, Les… - Szeme sarkából könnyek gördültek ki, torkát sírás szorongatta. 
- Három!
- Viszlát, öreg! - veregette meg az apa vállát, aki férfiasan megszorította a kezét, így viszonozva a gesztust. Valahol a szíve legmélyén kirobbanóan tört rá az önvád az események ilyetén fordulatának láttán.
- Nem akartam, barátom - fordult az óriáshoz. 
- Tudom, kapitány - telelte az bátorítólag.
Még egyszer, utoljára megölelte Patríciát, aki az asztalra borulva zokogott. 
- Menjünk, várnak ránk!
Hátraarcot csináltak, s határozott léptekkel elindultak a bejárati ajtó felé. Már a tölgyfa szekrény félrehúzásával bajlódtak, amikor újabb perc leteltét jelezte az őrszem.
Patrícia haját meglegyintette egy enyhe légáramlat, majd belekapott, s mind erősebben tépte. Felemelte egyik kezét, hogy megigazítsa a frizuráját, eközben néhány pillanatra felnézett, s látvány aminek tanúja volt, valósággal kővé dermesztette. Egy katonai helikopter lebegett teljesen hangtalanul, pár méterre előtte. Kötélhágcsó tekeredett le róla, és félresiklott a pilótafülke ajtaja is. A gép vezetője hajolt ki rajta, fülén hallgató, szája előtt mikrofon. A meglepetéstől még sikítani is elfelejtett.
- Gyorsan kisasszony! Beszállás, szóljon a többieknek is!
Teljesen lebénult, csak nézett mozdulatlanul. Ahogy dermedtsége fokozatosan oldódott, úgy éledtek fel benne a kétségek, nem valami újabb csapda-e. Annyira erős hittet akarta a csodát, hogy amikor bekövetkezett, bénult. 
- Siessen kisasszony, nincs sok időnk! - sürgette fentről.
Egészen feleszmélt. Az iménti kihagyását a kapkodásig fokozódó igyekezettel próbálta jóvátenni. Sietségében, első próbálkozására nem sikerült kinyitnia a hallba vezető ajtót, s a nagy lendülete következtében fejjel nekiszaladt. Az ütéstől megtántorodott, szédelegve, tapogatózva törtetett tovább.
- Gyertek vissza, gyertek vissza! - kiabált messziről a két űrhajós felé, akik éppen a zárak kinyitásával foglalatoskodtak.
- Nem lehet Pat…  - szólt vissza Lesley hátra sem fordulva.
- Dehogynem! Jöttek értünk! - odaszaladt hozzájuk, s a kapitányba csimpaszkodva próbálta azt magával rángatni. - Gyertek, nézzétek meg!
Néhány lépéssel a hall ablakánál teremve meggyőződhettek, a lány igazat mondott.
 - És ha kelepce? - vetette fel Lesley.
- Erről ráérünk utólag is elmélkedni - most szólalt meg először a navigátor. 
- Egy!
- Barett, te menj a lánnyal, én előkerítem az apját! Jól ismerem a házat.
A navigátor felkapta Patríciát, s a belső kert felé rohant vele, a kapitány pedig az apa keresésére indult. Nem találta. A szobák és a kamra üresen álltak. Fejvesztve igyekezett a ház legtávolabbi sarkában kialakított konyhához. Az ajtó zárva volt.
- Nyisd ki, hallod?! Az ég szerelmére! , Bentről egy nesz sem hallatszott.
Nem jutott idő tétovázásra. Egy jól irányzott rúgással megsemmisítő csapást mért a zárszerkezetre. Az apát az ebédlőasztal mellett ülve látta meg, amint egy pohár italra bámul mozdulatlanul. A zajra a szeme sem rebbent. Odalépett hozzá, felnyalábolta, és ahogy meg akart vele fordulni, összeakadt a lába, kis híján elvágódott. Másodperceket vesztett, mire ismét sikerült visszanyernie az egyensúlyát. Az apa magában morogva némán tűrte, amit tesz vele. Nem kérdezett semmit és ellenállást sem fejtett ki. Lehet, nem is volt teljes mértékig tudatában azzal, ami vele történik.
A belső kertet szegélyező folyosóra érve őszinte elismeréssel adózott a pilóta ügyességének. A helikopter orra és az eresz között jó arasznyi hely maradt, s ugyanekkora a gép fara és a főfal között is. Annyira közel ereszkedett a talajhoz, hogy az utca felől ne lehessen szemmel tartani. Oldalán hatalmas katonai felségjelzés virított, a vezctő ennek köszönhette idevezető útjának háborítatlanságát.
- Kik maguk? - kiáltott a pilótafülke felé.
- A Fehér Kormány vagyunk, ha ez mond önnek valamit. De igyekezzen már!
Dobhártyaszaggató dörrenéssel felrobbant az utca felőli fal. A por még egészen le sem ülepedett, mikor hangos csatakiáltások közepette, lézerfegyvereikkel össze-vissza lövöldözve, katonák rontottak be a hallba vezető folyosóra.
A navigátor derékig kihajolva a gépből fejjel lefelé lógott, karjait segítőkészen tárta szét. Lesley az apát, mintha csak egy zsák toll lett volna, könnyedén a magasba emelte, ahol társa ragadta meg és segítette beljebb. O következett. Furcsa mód megtorpant, és ez a töredéknyi kihagyás bőven elegendő volt ahhoz, hogy az első katona. aki a hall udvar felé néző ablakához ért, fegyverével betörte azt, fájdalmas lövést eresszen a bal lábába. Megroggyant.
- Ereszkedjen lejjebb! - kiabálta Barett.
A pilóta megpróbálta. Már amit eddig kiügyeskedett, az is hajmeresztően vakmerő volt, hát még amit most csinált. A helikopter orra befordult a folyosóra. A navigátor artistamutatvánnyal egyik lábát az ülésbe akasztva a térdéig kimászott, és így a levegőbe lógva kapta el a rogyadozó kapitány derekát fél kézzel, s magához szorította. 
- Fel! Tűnjünk innen!
Újabb lövés következett, de ezúttal célt tévesztve, a virágágyásban néhány színpompás rózsabimbót változtatott amorf, fekete, elszenesedett kupaccá.
- Na, várjatok csak - szólt a pilóta, miközben megpróbált kilavírozni a szűk helyről -, elveszem én mindjárt a kedveteket! - azzal egy csapot fordított el a műszerfalon, és zárt el ismét néhány másodperc múlva. Egy tartályból finom, fehér por hullott alá. Reakcióba lépve a levegő oxigénjével, átláthatatlan, sűrű fekete füstöt eredményezett, átható szaga pedig menekülésre késztette a belelkesedett kommandósokat. Átkozódva, káromkodva, egymásba és a tárgyakba botolva próbáltak kijutni az utcára, a tiszta levegőre. A bűz már a fedélzetre is felcsapott, amikor a pilótának, nagy megkönnyebbülésükre, sikerült feljebb emelkedni.
- Jól vagy, kedvesem? - simogatta végig a kapitányt Patrícia aggódó pillantások közepette, miután sikerült felráncigálni Lesleyt.
- Lehetnék én rosszul melletted? - Ám amint egy óvatlan mozdulattal megpróbált közelebb húzódni a lányhoz, erős nyilallást érzett a lábában és fájdalmasan felnyögött.
- Van kötszer az ülés alatt - szólt hátra a pilóta, majd hozzátette: - Egyébként hova vigyem magukat? 
- Itt van egy tisztás . . ., északra. - A kapitány akadozva beszélt. - Ahol úgy látja, mintha le lenne . . . taposva a fű . . . ott szálljon le!
- Meglesz! - Egészen alacsonyan repült, leszállótalpai olykor komoly veszélyt jelentettek a túlságosan magas kéményekre.
Menekülésükről értesülve a kordon emberei azonnal terepjárókba ugrottak, s a házak között itt-ott felbukkanó helikoptert össztűzzel árasztották el. A lövedékek már-már veszélyesen csattogtak a gép burkolatán, de a vastagon páncélozott testben nem tudtak jelentősebb kárt okozni. A pilóta keze ismét elfordította a csapot.
- Látom, megint a tintahal hadműveletre vágytok! - Hol elzárta, hol kinyitotta a szelepet. Mögöttük hatalmas, átláthatatlan, szurokfekete füstpamacsok keletkeztek. A mező szélén legelésző állatokat is elérték, melyek panaszos bőgéssel adtak hangot nemtetszésüknek.
A pilóta nem kérdezte, miért éppen a rét közepén akarnak leszállni, ahol a legkönnyebben észrevehetők, és menekülési esélyeik a legrosszabbak, szó nélkül teljesítette a kérést. A gépet nem tette le egészen a földre, hanem mintegy tíz centiméteres magasságban lebegni hagyta, hogy megmentettjeinek kiszállása után mihamarabb elhagyhassa a helyszínt.
Barett utasította a siklókat a láthatóvá válásra. Jótevőjük tátott szájjal figyelt, de ennél többet nem tett. A kapitány és a navigátor tenyerükkel megérintették saját járművüket, és a fedél félrehúzódását követően a rakodótér ajtót is feltárták. Lesley sántikálva, a lábán kötéssel, a mögötte álló Patríciához fordult:
- Még meggondolhatod magad. Elmehetsz apáddal valahova ezzel a géppel, ha nem akarsz velem tartani. - „Amerre te jársz, arra megyek én is. Ahol te lepihensz, ott alszom én is” - megfogta a kapitány kezét, de azon nyomban el is engedte, mert a mező szélén felerősödött a közeledő katonai járművek dübörgése. Sietve beugrott a számára előkészített szűkös helyre.
Az apját úgy kellett leszedni a helikopterről, teljes katatóniába esve, mereven, egykedvűen bámult maga elé, kifejezéstelen szemekkel. A navigátor felnyalábolta és a repülőgépébe rakta.
Lesley visszalépett a pilótához, aki már éppen indulni készült:
- Nem is tudom, hogyan köszönjem meg... Megmentette az életünket...
- Ne is gondoljon vele uram, ön is ezt tette volna az én helyemben! Siessen minél előbb biztonságos vidékre kerülni! Isten velük!
Búcsút intett. Kezével a győzelem jelét mutatta. Megvárta, amíg a kapitány is elfoglalja a helyét a pilótafülkéjében, aztán gázt adott, és a felemelkedés közben sűrű fekete füstpamacsokat eregetve, szorosan a talaj közelében repülve, hamarosan eltűnt a szemük elől a tisztás szélén magasodó fák mögött. Célja az egyik légitámaszpont volt.
- Kapitány, szerinted mi volt ez az egész? - tette fel a kérdést Barett, az atmoszféra sűrű rétegeinek határán, az ismét láthatatlanná tett gépekkel száguldva.
- Bemutatta a Föld az arcait. Tud ilyen is, olyan is lenni. Azt hiszem, sok pihenésre van szükségünk. Minél előbb haza akarok menni innen!
- Osztom!
- És köszönök mindent...
- Hagyd csak, én is voltam fiatal!
Még több száz kilométerre repültek a Lister-hegytől, amikor a horizont határán észrevették a vöröses derengést. Barett nyugtázta először:
- Te is látod, amit én?
- Igen... Azt hiszem, valami történt.
Idő nem maradt a töprengésre, a felületi szenzorok nagyenergiájú sugárzás becsapódását érzékelték. - Te Barett, azt hiszem, lőnek ránk.
- Ne marháskodj, honnan?
- Fentről. Lejjebb kell mennünk, az erőtereink hatástalanok! Egyik egérfogóból a másikba! - Hogyan lőhetnének ránk, ha egyszer nem látnak'?!
- Csupán védőernyőink lépnek reakcióba a levegőrészecskékkel plazmaáramot keltve. Ezek szerint a felderítő egységeiket felszerelték plazma-nyomkövetőkkel.
A fortyogó, ereje teljében tomboló vulkán látványa félelemmel és tanácstalansággal töltötte el őket. Jelzéseikre a válasz elmaradt, hiába próbálták az összes elérhető eszközzel hívni a bázist. Az egykori bejárat helyéről hatalmas lávafolyam kígyózott elő, kísérteties, túlvilági ragyogásba öltöztetve a környező hegyeket.
- Most aztán hova? - faggatta mintegy saját magát is Lesley.
- Erről, látod, fogalmam sincs. Az energiánk végül is elegendő a Marsig, csak az utasaink miatt aggódom. No és a feleségem miatt . . .
- Nem tudunk kitörni... Képesek nyomon követni mozgásunkat..
- Még gondolni is szörnyű arra, hogy a természeti katasztrófa esetleg váratlanul érte őket..
Körözni kezdtek a tüzet és hamuesővel kísért füstfellegeket okádó hegy körül, mintha attól várnák a választ. Próbáltak a tekintetükkel, telepatikus hullámaikkal a mélyébe hatolni, kifürkészni, mi mehet, mi mehetett ott végbe. Jeladóik a hívójelek sugárzása helyett a teljes frekvenciatartományban vészjeleket bocsátottak ki.
- Talán meg kellene kísérelnünk még egyszer... Lehet, hogy már régen a Marson vannak, és teljesen lemondtak rólunk…
- Krisz sohasem tenne ilyet!... És ha ott vannak lent segítséget várva? Gyerünk lejjebb, hátha észreveszünk valamit!
A navigátoron egyre jobban elhatalmasodott a düh és a kétségbeesés. Eddig türtőztette magát, de fokozódó tehetetlenségérzése következtében mind közelebb került a gondolathoz, hogy most aztán kitálal a kapitánynak, hogy ez is őmiatta van, ám a pilótafülkékben felcsendülő, izgatottságot sugárzó hang eltérítette szándékától:
- Itt Krisz! Krisz hívja az egyes és a kettes siklót! Krisz hívja az egyes és a kettes siklót!
- Itt vagyunk! - Majd szétszedte örömében, ami csak a keze ügyébe került. - Hol vagy'? Mi történt?
- Fölöttetek. A bázisnak vége... A többiek a Mars felé tartanak. Titeket kerestünk még... Bár Gornak és Innek is nyoma veszett, a helyzet nem alkalmas felkutatásukra. Ők okozták ezt az egészet, másszanak ki belőle, ahogy tudnak! - Megkeményedett a hangja: - Egyedül te, kapitány, tudod hazavinni az űrhajót. Majd visszatérnek, ha akarnak. Háromszor majdnem leszedtek miattuk! Oda az energiasűrítőnk, a védőernyőnk! Másszanak ki a csávából a maguk bőrét kockáztatva!
Lesley és Barett csak most „nézett" jobban körül. Eddig annyira mereven a felszínt figyelték, hogy észrevétlen maradt előttük a párszáz méterrel magasabban lebegő űrhajó. Vadászgépek közeledtek.
A vadászgépek szárnyai alól rakéták startoltak. A siklókat már az űrhajó vonótere irányította. Yama öngyilkos manőverekkel kerülte ki a kilotonnányi erőket magukba rejtő robbanófejeket. A kapitány és a navigátor gépe mintha csak valami merev kötéllel lett volna hozzárögzítve, az összeütközés legkisebb veszélye nélkül hajtotta végre a piruetteket, az alábucskázásokat és egyéb artistamutatványokat.
- Mi lett az erőpajzzsal? - szólt Lesley két hátra szaltó közt.
- Valahogy hátba kaptak minket egy jól irányzott lézernyalábbal, és kiment az energiasűrítőnkkel együtt. Még fent történt. Kénytelenek voltunk emiatt lejjebb ereszkedni, a felhőréteg alá. Ezeket a mütyürkéket még valahogy, ideig-óráig ki tudjuk kerülgetni, csak az a baj, hogy nem látom a végét!
- Kapcsold a tartalék blokkot!
- Már megtettem, de képtelen feltölteni a túlzott igénybevétel miatt! 
- Nem gond! Mindjárt ott leszünk!
A feltárt raktérajtó felé most éppen alulról közelítettek. Ez az állapot azonban nem tartott sokáig, hirtelen kamikáze-zuhanásba lendültek át, majd egy vízszintes bal orsóval a hegyek közé húztak le alacsonyan, peregve-forogva. A láthatatlan csörlő eközben egyre tekeredett felfelé. Lesley és Barett gépének erőpajzsa eddig kifogástalanul működött, a hajtómű felőli oldalon, ahol nem védett, szerencsére eddig elkerülte őket a rakéta- és golyózápor. Az űrhajó elnyelte a két járművet. Morley várt rájuk miután kikászálódtak:
- Menj csak gyorsan kapitány, most nagy szükség van rád odaát! Majd elrendezek én itt mindent! 
Lesley kiszabadította a lányt, s rámutatva megjegyezte:
- Viseld gondját, ha valamire szüksége van! Aztán hozd utánam! - Azzal már indult is volna megszokott hatalmas lépteivel, de lábába égető fájdalom nyílalt, és megbicsaklott.
- Mi az, megsebesültél`? - firtatta a matematikus.
- Apróság - A sérült lábát megfeszítve megpróbálta elérni a legközelebbi falat, hogy támaszt nyújtó oltalmában igyekezhessen a vezérlőterem felé a keskeny folyosón.
- Csakhogy itt vagy! - lelkendezett őszinte örömmel Kriszti. - Már nagyon vártunk. De miért vagy olyan sápadt?
- Hosszú…. felelte a kapitány, és sietve feléje húzta a feléje nyújtott pántokat. Jobbról Gramon, a kibernetikus ült mellette, előtte a hármas mezőn az űrhajó műszaki állapotára vonatkozó, számtalan, csak ő általa kibogozható grafikon, adat villogott őrületes sebességgel. Yama is felállt, s átadta a helyét a közeledő navigátornak. Lesley mezője a haladási irányukba eső térségekről szolgáltatott képi információt.
- Gerjesztési energia? - szólt jobbra, miközben hasmánt került egy hegyet. 
- Fluktuál.
- Sűrítés? 
- Labilis.
- Kiegyenlítés? 
- Kontinuus. Akkor irány az óceán! Fürdünk egyet űrhajóstól! - Balra pedig ezt mondta: - Kapcsolom a mikrogravitációs érzékelőket! Háromszáz méteres vízmélységig ellenőrizd a zátonyveszélyt! Ha találsz szabad területet, jelezd! Ragadtak rájuk a vadászgépek. Nagyon merész pilóták ülhettek bennük, de az is lehet, hogy robotvezérléssel irányították őket. Minden esetre képtelenség volt kétszáz méternél nagyobb távolságra leszakítani őket. A tempó fokozását nem merték megkockáztatni, mert erőpajzs híján könnyen kimehetnek a jelenleg is határterhelésen üzemelő kiegyenlítők, ennek bekövetkezte pedig akár azonnal végzetessé válhat.
A navigátor jelére Lesley felrántotta az űrhajó orrát, körülbelül tíz kilométeres magasságba tört fel, ahonnan őszi falevélként ide-oda billegve, a hajtóművek kikapcsolása révén, szabadeséssel a Csendes-óceánba hullott. A víz alatt ismét indított, majd jobbra fordulva érdeklődött:
- Mekkora nyomást bírunk ki'?
- Akár a Föld középpontjáig elmehetsz! 
- Addig azért nem fogok!
Lassan, meglékelt hajóként ereszkedtek alá Neptun birodalmának mélységeibe. A mikrogravitációs érzékelők minden veszélyes és veszélytelen dolgot kimutattak a hatalmas tengeralatti szirtektől az apró halakig. Jó háromnegyed órányi tengerbiológiai tanulmányutat követően a puha homokon landoltak. Szilvi vette át a szót:
- Úrhajóval búvárkodni? Nem mondom!
- Tudsz jobbat'? - hajolt felé Lesley. - Ide legalább nem jönnek utánunk! Várunk pár órát, elvégezzük a szükséges javításokat, üzembe helyezzük a pajzsot, és kiötöljük, hogyan járjunk túl az eszükön!
Megszabadította a fejét az abroncsoktól, s hátra fordulva megkérdezte: 
- Mi történt tulajdonképpen?
A rakodótérben árván és elhagyatottan egy repülőgép szárnyán Patrícia és az apja kucorgott Morley társaságában. A lány bemutatkozva a matematikusnak néhány mondattal felvázolta eddigi kalandjaikat. Most apját szólongatta, ám próbálkozása hiábavalónak bizonyult, a kisöregnek egy hang sem hagyta el az ajkát.
Különös módon, Patríciában a gyermekkori emlékei törtek a felszínre. Barátnői, pajtásai és legerősebben az anyja képe, akit ugyan nem sikerült kimerítően megismernie, de alakja örökre bevésődött az emlékezetébe. Játékaira gondolt, amint a belső kertben elmélyülten foglalatoskodik velük. Az első iskolás évekre, a nagy szerelmekre, babákra, kabalákra. Most mindez oly hirtelen veszett el, és vált csupán a felidézhető múlt kézzel nem fogható, csupán érzelmekkel elérhető, visszaidézhető, homályos, köddel borított képeivé, hogy még igazán fel sem tudta fogni. Rosszul esett neki, keserűség töltötte el, mert kertvese hamarjában otthagyta. Bár amikor Morley megindokolta ennek szükségességét, kicsit megenyhült, de igazán nem nyugodott meg. Szerencsétlennek és magányosnak érezte magát. Számára idegen és szokatlan világba került, remélte, egyszer elmúlik ez a zavaros, lidérces álom, és az egészre csak mint egy balszerencsés intermezzóra emlékezik majd vissza évek elteltével.
A matematikus nem zavarta meg a töprengésében, látta a lány távolba tekintő szemein, mennyire messze jár innen gondolatban. Mindig vágyott rá, hogy egyszer neki is legyen egy ilyen szép gyermeke, akit tanítgathat, nevelgethet, szerethet, félthet, de a sors kegyetlen volt vele és feleségével, megtagadta tőlük ezt az örömet, ezért a tudomány teljességgel soha fel nem deríthető mélységeinek, a világ egyenletekkel való leírhatóságának, működésének algoritmusokba foglalhatóságának szentelte életét.
A kapitány, miután meghallgatta a lezajlott események rövid összefoglalóját, Patrícia keresésére indult. Repeső szívvel ölelte át, ám a lány gyengéden, de határozottan eltolta magától.
- Most ne tedd ezt, egyedüllétre van szükségem!
Egy pillantást vetve a szomorú, megtört arcra enyhítette határtalan boldogságérzete miatti lángolását, és hangsúlyt váltott:
- Gyere, bemutatlak a többieknek! Aztán ott is maradhatnál mellettem. Kutyaszorítóba kerültünk, szükségem van a közellétedre, hogy erőt meríthessek belőle.
- Muszáj? 
- Kérlek...
- Nem bánom, ha annyira ragaszkodsz hozzá... - nagyolt sóhajtott. - Apát is vigyük magunkkal!
Az űrhajósok különféleképpen reagáltak megjelenésére. A férfiak köszöntötték, feléje fordulva egy szolid mosolyt eresztettek meg, utána nyomban a jegyzeteik fölé hajoltak. Kriszti és Szilvi ezzel ellentétben gőgösen mérte végig hasonlítgatva alakját a sajátjukéhoz, majd elégedetten nyugtázták magukban, hogy ilyen gyűrött ruhában és nyúzott arccal nem lehet a vetélytársnőjük senki. Az apjáról tudomást sem véve, a mustrálgatást követően Patrícián is keresztülnézve Lesleyhez beszéltek:
- Képzeld, még ágyúval is lőttek ránk! 
Meglepetést színlelve tudakolta:
- Valóban?
- Hát igen, aki nem tanulmányozta kellőképpen a földi technikát - gúnyos pillantás Patrícia felé -, az nem is tudhat ilyesmiről! Egész sokat fejlődtek! Már nem is lőport használnak, hanem atombombát. Huszonvalahány kilométeres másodpercenkénti sebességgel hasító fémplazmát köpködtek ránk, úgyhogy jól meg kell emberelned magad, ha ki akarsz törni innen! - Egymás szájából vették ki a szót, s megpróbáltak nagyon értelmesnek és fölényesnek mutatkozni.
Patríciát Yama nemrégiben megismert barátnője vette pártfogásába, saját ülését megosztva vele maga mellé terelgette, és még így is bőven elegendő hely jutott kettejük számára. Az apát Morley segítette fel Gor megüresedett helyére. Az öreg ezt is, mint minden mást engedelmesen és némán törte. Szemét lehunyta, majd újra felnyitotta és csak az általa ismert kifürkészhetetlen messzeséget nézte rendületlenül, pislantás nélkül.
A kapitány csatlakozott kollégáihoz, valahonnan a raktérből összeszedett papírlapokra felrótt képletek erdejét böngészgette, olykor adatokat kértek le valamelyik mezőre, ellenőrizni az energiatermelő folyamatokat, a hajtóművek és az egész űrhajó szigetelését. Az órák egyhangúan teltek, az idő múlásáról mindössze az egyre gyakrabban és erőteljesebben megkorduló gyomruk tudatott. Semmiféle élelmiszerük nem volt.
A kimerültségtől már olyan fáradtak voltak, hogy minden összefutott előttük, amikor Lesley felállt a padlón térdepelő kis csoportból és közzétette:
- Nekivághatunk, feltéve, ha ti is benne vagytok.
- És miként gondolod? - érdeklődött Szilvi olyan hangsúllyal, mint aki inkább a hangját szeretné hallatni, és nem a kérdésre választ kapni.
- Az űrhajónk húsz g-re van ellensúlyozva. Megpróbálunk a víz alatt felgyorsulni a lehető legnagyobb sebességre, aztán keresünk egy meglehetősen sűrű felhőréteggel borított területet, s immár az alacsony légkörbe emelkedve tovább gyorsultunk. Számításaink szerint, ha elegendő nagy ívet tudunk befutni, kijőve belőle elérhetjük a 25-30 kilométeres sebességet is másodpercenként. Az űrvédelmi rendszer ránk veszélyt jelenthető lézerfegyverei pár száz kilométeres magasságra korlátozódnak csak, és nem hiszem, hogy a sávjukon néhány másodperc alatt átrepülve képesek lennének ránk állni és még tartósan célozni is. Sikerülnie kell!
- Bár igazad lenne... - jegyezte meg Szilvi. Szavai most őszinte, szívből jövő kívánságát tükrözték. - Hát akkor, hajrá!
Mindenki elfoglalta a helyét. A kapitány mellett jobbról Gramon, balján Barett ült. A mezők a környező óceán világát közvetítették, néha-néha felbukkant egy-egy nagy, komótosan úszó világítóhal. Pofájukra időnként a kibernetikus gondolathulláma varázsolt differenciál-egyenleteket, az energiafluktuációt ábrázoló térkoordináta-rendszereket.
Lesley indított. A vezérlőteremben az összes nesz elült, kivéve Patrícia apjának hangos szuszogását. Mindenki az előttük és a két oldalt feltáruló tájat figyelte összeszorított fogakkal. A kapitány reflexeire kellett hagyatkozniuk, életük erre volt utalva. Az automatikák ugyan elkerültek minden összeütközést amíg az erőtér működött, határterhelésnél azonban a védőernyő ki-kihagyott, és egy erős fordulót követően a kiegyenlítő fölé szaladhatott a megengedhető értéknek, így az energiasűrítés normalizálódásáig sok veszélyforrás adódhatott.
Gyorsultak. Lassan, egyenletesen, de határozottan. A kapitány a sekélyebb vizek felé vezérelte az űrhaját, hogy az alacsonyabb nyomás uralta régiókban minél nagyobb sebességre tehessen szert, mielőtt felvág a légkörbe. Szorosan a víz színe alatt száguldottak. Szemét mereven a középső mezőre szegezte, fülét pedig főként Barett irányába hegyezte, aki a letapogató által hirtelen felbukkanó nagyobb állatot, vagy akár tengeri járművet volt hivatva jelezni. Gramon az energiatermelő folyamatok pillanatnyi állásait figyelte árgus szemekkel.
A hangsebesség felét sikerült kihajtani a rendszerből, amikor Lesley egy pillantásával emelkedésre serkentette az űrhajót. A szerencse most melléjük szegődött. Szakadó esőben bukkantak fel, a látótávolság az emberi szem számára néhány métert tett ki, azonban a műszerek több tucat kilométerre előre nyújtva láthatatlan tapogató csápjaikat megteremtették a feltételeket a biztonságos repüléshez. A horizont széléig a tengerre szinte ráfekvő, ólomszürke fellegek uralták a tájat. A kapitány újabb utasításának hatására körbe-körbe kezdtek el száguldani egyre növekvő sugárral, ahogy a fokozódó sebesség következtében jelentkező terhelést a kiegyenlítők kompenzálni tudták. Az utolsó, a végső roham megindításakor a Déli-sarkot vették célba abban a reményben, hogy az űrvédelmi rendszer felderítőegységei ezt a területet figyelik a legkevésbé.
A Föld görbületét követő eszeveszett rohanásból Lesley óvatosan a nyílt világűr felé fordította az űrhajó orrát, mely lágy ívet leírva fúrta magát a feketeségbe. Senki sem támadta meg őket. A Kék bolygó korongja rohamosan zsugorodott. Az űrhajósok örömkiáltásban törtek ki, elismerésük jeléül a kapitány vállát veregették csontropogtatóan.
Feltárult elöltük a végtelen kozmosz.
Patrícia arcán két könnycsepp gördült lassan lefelé.

Fényéveken át

A Vörös bolygó korongja percről-percre nőtt. Felszínén az elmosódottságból egyre határozottabb alakot öltöttek a sarkokat borító jégsapkák, a kráterek, hegyek, hasadékvölgyek, a légkörben dúló, hatalmas ciklonok kavarta homokviharok, melyek főként a terminátor közelében voltak megfigyelhetők.
A Föld gravitációs terének legyőzését követően azonnal felvették a kapcsolatot a marsbéli bázissal, információhordozónak modulált neutrínósugarakat alkalmazva. Jelzéseik ilyen módon garantáltan célba érkeztek, nem jelentett akadályt a rádióhullámokat vagy más hasonló áthatolóképességű rezgéseket leárnyékoló, éppen az űrhajó és a fogadóállomás között húzható egyenes egy pontján tartózkodó Nap. A fedélzeti berendezések sorából hiányzott a hiperdimenziós adattovábbító, ekkora távolságra nem is lett volna értelme ezeket a kimondottan energiaigényes és nehézkes műszereket felszerelni, már csak azért sem, mert egyidejűleg nagy távolságot átfogóan nem volt szükség olyan rendkívül összehangolt döntéshozatali mechanizmusra, mint a Vörös Virágok térségében.
A Hadisten világának a látványa Patríciát is megigézte. Eddig még sohasem ült űrhajóban, és komolyan nem is álmodhatott róla, hogy ennek a felemelő élménynek részese lehet egyszer, Szomorúsága helyébe lelkesedés lépett a ragyogó látványosság hatására, később azonban, amint pillantása a parányi, jelentéktelen lámpácskává zsugorodott szülőbolygójára esett, feltört benne az emlékek sokasága, szívszorítóan.
A marsarc melletti Ieszállóhely óriási bejárata kezdett feltárulni az égi jármű közeledtére, és bekapcsolódtak a vonósugarak, valamint a jelzőfények is. A hangárra ezekben a percekben majdnem fekete árnyékot vetett a hajdanán napkörüli pályán, fényes üstökösként keringő, most jelentéktelen holdacskává lefokozott Phobos, ám ez a körülmény semmi kellemetlenséget sem okozott. Akár hátra is dőlhettek, az irányítás dolgában további tennivalójuk nem akadt, vagy akár hozzákezdhettek a csomagoláshoz, már akinek volt mit összeszednie.
A landolás a legteljesebb rendben, zökkenőmentesen ment végbe, a kiszállásuk után az űrhajósokat nyomban kíváncsi és aggódó embercsoportok halmozták el kérdéseikkel. Ők rendre kitértek a válaszadás elől rettenetes fáradtságra hivatkozva, ami meg is felelt a valóságnak, ha mégis feleltek, azt olyan fondorlatosan tették, hogy szavaikban kérdést rejtettek el, helyzetükre vonatkozóan próbáltak puhatolózni.
Alkalmilag és átmenetileg kijelölt hálóhelyiségeikben némi ételt és frissítőt szolgáltak fel számukra, amit az űrvándorok nagy örömmel és megelégedéssel fogadtak, sűrű hálálkodások közepette megköszönve a gondoskodást. Patrícia és Lesley egyedül maradtak. Először így, igazán kettesben, egymásra utaltan. A kapitány képtelen volt magára ölteni a körülményekhez legmegfelelőbb viselkedési módot, ezért már-már erőltetettnek ható társalgása üres formaságokba fulladt ki. Nem mert határozottan közelíteni a lányhoz, félve az újabb elutasítástól, hiszen ha ismét kudarcot vall, azzal csak tovább romolhat saját és közös helyzetük.
Patrícia még sohasem érezte magát ennyire elhagyatottnak és kiszolgáltatottnak, mint most. Lelke legmélyén vágyott is rá, hagy Lesley megkísérelje a köztük támadt szakadék áthidalását, meg ódzkodott is tőle, talán pont a reménytelennek vélt sorsa miatt. Sóhaj hagyta el az ajkát:
- Meddig leszünk még itt? - kérdezte türelmetlenül.
- Gramon hamarosan itt lesz és közli velünk. - Kortyintott az üdítőből, és élvezte azt a fizikai boldogságot, ahogy a nedű szétáramlik testében, újjávarázsolja közérzetét. - A Koordinációs Bizottsághoz benyújtotta igényünket, mely szerint a lehető legrövidebb időn belül haza kívánunk térni. A térugró-állomás rendszerének kapacitása kétóránkénti turnusindításokra képes. Nem tudom, hányan lehetnek előttünk, és azt sem, mennyire megértők a szervezők a kijelölésben. Egyébként, hogy vagy?
- Tényleg érdekel?
Elbizonytalanodott. Nem mintha eddig valami nagy tartása lett volna, de most végképp kicsinek és sebezhetőnek érezte magát a lány mellett.
- Ne haragudj... Tudom, nehéz neked..
- Még hogy nehéz?! - Vihar készült kitörni. Kibontakozását a legjobbkor szakította félbe a kibernetikus zörgetése.
- Tehát harminc óránk van - ismételte meg a kapitány az információt. - Kösz pajtás, és jó pihenést! veregette vállon a már szinte barátjává vált kollégáját.
- Nektek is! - viszonozta a jókívánságot. - Aztán, ha valamire szükségetek van, csak szólj át nyugodtan! Szívesen segítek, jól kiismerem itt magam.
- Köszönöm. Szólok.
- És vigyázz rá! Nem akármi az, amit megtett érted. Becsüld meg jól! - tette hozzá atyailag oktató hangon. Jól estek a bátorító szavak, és miközben bezárta az ajtót, agyában visszacsengve lüktettek Gramon intelmei.
Patrícia a lefekvéshez készülődött. A hálóing, amit szerezni tudtak neki, nem éppen a megfelelő méretű volt, így hát pironkodva, akár egy árva madárka, bújt a takaró alá. Lesley lágy csókot lehelt a homlokára, ez láthatóan megnyugtatta, majd maga is pihenni tért az asztal melletti széken, fejét összekulcsolt karjára hajtva.
Közel tíz óra hosszat aludtak egyfolytában. Kettejük közül előbb a lány ébredt fel. Frissnek és üdének érezte magát, ám amikor jobban körülnézett. és rádöbbent, hogy valójában hol van, hirtelen fátyolos lett a szeme. Tekintetével megkereste Lesleyt, odalépett hozzá és keltegetni kezdte. A kapitány, reagálásából ítélve, fantasztikusan távolról jött vissza a valóságba. A tagjaira mesterkélten ráerőltetett pozíció megtette a hatását. Holdkórosként támolygott ki a folyosóra, és intett az egyik arra járónak, szóljon be a konyhára, hogy reggelit kérnék.

Séta a Marson
Amíg öltözködtek, megérkezett az ételszállító automata, megterített, ízlésesen elrendezte az asztalon a küldeményét és távozott. A falatozás közben Lesley megkérdezte:
- Mit szólnál egy kis sétához'? 
- Hol?
- Kint.
- Ezt vegyem meghívásnak? - Kacéran hunyorgott szemével. - Ebben az esetben uram, köszönettel elfogadom. - Mosolygott. Most először, amióta elhagyták a Földet. Fel sem foghatta, hogy ez az apró gesztus mekkora örömet váltott ki a másikban.
Reggeli után a Repülés-irányító Központba siettek, ahol egy kétszemélyes repülőgépet kértek és kaptak. A felszállás előtt a felszíni kirándulást lehetővé tevő szkafandereket öltöttek. A startengedély megadását követően Lesley ismét elemében érezhette magát. Mindene volt a repülés.
Mialatt keresztül-kasul bebarangolták a bolygó nappali féltekéjét, bemutatta a jelentősebb képződményeket, felelevenítette a táj kialakulásának tektonikai történetét, és a Mars történelmét.
- Tudod, egykor őseink megpróbálták ezt az égitestet hasonlóan lakályossá tenni, mint amilyen most a Föld. Kísérleteket végeztek a sűrű légkör újbóli megteremtésére, megtarthatóságára, a megfelelő növénykultúrák kitenyésztése és életben maradása érdekében. A munkálatoknak drasztikus véget vetett az Atlantiszt elpusztító kisbolygó, vagy az eredete alapján „üstökösmagnak” is nevezhető „hívatlan vendég", mely az itt dolgozókat is távozásra kényszerítette. A telep akkoriban még nem volt önellátó, állandó utánpótlást igényelt volna, ám erre nem adódott lehetőség, hiszen a Nemezis második bolygóján, a Vörös Virágokon a legkisebb gond is ezerszer fontosabbnak bizonyult annál, minthogy egy ilyen kutatóállomásra fordítsák az energiát. Ezen körülmények összejátszása folytán félbeszakadtak a kísérletek, és csak körülbelül négyezer évvel ezelőtt kezdődtek el megint, de ekkor már nem a Vörös bolygó átalakítása volt a cél, hanem sokkal inkább az itt vegetáló élet körültekintő megismerése. A marsi baktériumok ugyanis maximálisan alkalmazkodtak az égitesten uralkodó szélsőséges viszonyokhoz, és ezen képességük megismerése számottevően gazdagította biológiai tudásunk tárházát.
Egy időben komoly megfontolás tárgyát képezte, hogy szervezetünk célirányos módosításával próbálunk meg idomulni a Nemezis várhatóan megnövekvő fleraktivitásához. Eddig nyugodt csillagként viselkedett, de mind határozottabban mutat ez irányba fejlődési tendenciája, ennek bekövetkeztét előrevetítve neutrinó-sugárzásainak megváltozása világosította meg előttünk, ismét el kell hagynunk a keserves munkával és sok-sok szenvedés árán felépített otthonunkat. Számításba jött a Föld is kitelepülési helyszínül, de csak mint végső lehetőség, és halvány sejtelmem sem volt arról, hogy vezetőink mélyebben foglalkoznak ezzel az elképzeléssel, tetejébe még lépeseket is tesznek ez ügyben. Apádtól hallottam először, és mondhatom, legalább annyira megdöbbentem, mint te. Organizátorainknak talán azon kellett volna lenniük, hogy valamilyen rafinériával eltereljék a figyelmet az atomfegyverkezésről, hiszen ezekkel az eszközökkel megvívott háború következményei felérnek egy kisbolygó becsapódásáéval.
No de hagyjuk ezt! Leszállok és járjunk egyet mindmáig a legmonumentálisabb emlékművünk körül! - javasolta, és ennek megfelelően cselekedett. A gép orrát a talaj felé fordítva fékezett, és a manőver eredményeként kisvártatva földet értek. Az apró kövek csikorogva pattantak félre, mintha megriadtak volna.
Kiszálltak. A bíborvörös sziklasivatag, a kékes-szürkés ég, a halványkék és vöröses felhők, valamint a hatalmas alkotás, melynek a sziluettje a tél horizontot eltakarta, csodálatos és egyben felemelően nagyszerű látványosságot nyújtottak. Lesley tovább magyarázott:
- Őseink gigantomániájának legékesebb bizonyítéka. Mérete folytán, kellően méretezett távcsővel akár fényévekre innen is felismerhető. Kis híján mindössze ez maradt civilizációnkból. Bazaltból készült annak emlékére, hogy itt érintette először emberi láb a Mars bolygót, nem tudni hány tízezer évvel ezelőtt. Ott balra - mutatott a megjelölt irányba, egy, majdnem a szoborral vetekedő nagyságú sziklacsoportra -, az itteni bázis.
Ugyanott működik, ahol egykor. Talán a nosztalgia miatt van így, talán nem. Az ember általában igyekszik hű maradni saját alkotásaihoz, és ez a múltban sem volt másként. Ha jobban körülnézel, észreveheted egykori csatornák nyomait. Öntözéses kultúra kiépítésén fáradoztak hajdanán, a marstalaj fagyott vizének felhasználásával. A gázcseréhez szükséges oxigént a kőzetek fizikai, illetve vegyi kezelése útján nyerték. Ezt az egész területet hatalmas kupola fedte a hő csapdába ejtése céljából. Aránylag rövid idő alatt a magas szintű technikai színvonal ellenére sem sikerült megfelelő hatásfokkal dolgozni, ezért az utánpótlás megszűntét követően mindent le kellett állítani. Ha gondolod, felmehetünk a szobor tetejére, és onnan is szétnézhetünk!
- Később. Előbb sétáljunk még egyet! - ajánlotta Patrícia. - Számomra rendkívül izgalmas az a tudat, hogy tízezernél is több évvel ezelőtt itt hozzám hasonló emberek dolgoztak, alkottak, éltek, és most én itt járhatok lépteik nyomán, pedig pontos fogalmam sincs róla, kik voltak ők igazán…
- Ezzel nem vagy egyedül. Valójában nekem sincs. - A szikrázó napsütésben mintha vörösen izzó köveken andalogtak volna kart karba öltve, ez azonban puszta érzékcsalódás volt, a hőmérséklet nem érte el a mínusz tíz fokot sem.
Patrícia témát váltott:
- Meddig tart az út a te hazádig? 
- Nem mérhető idővel.
- Nem értem.
Az űrhajózáshoz nem kell feltétlen a szó szoros értelmében vett valamilyen hajtóművel felszerelt szerkezet, mely a Földön a relativitás-elméletének ismert elképzelés által leírtan a gyorsulásra tömegnövekedéssel és idődilatációval reagál, és a rendelkezésre álló és optimálisan felhasználható energiamennyiség meghatároz egy bizonyos menetidőt, ami a referenciarendszer kiválasztásától függően más és más. Ha akarod, beavatlak nagy vonalakban az Alapvető Kölcsönhatások Dimenzió-elméletébe, de ehhez először vissza kell mennünk az ősrobbanást megelőző időszakba.
- Te viccelsz!
- A Világ keletkezése előtt nem létezett semmi, mondhatnánk, hiszen a tér dimenziószáma nulla volt. Valaminek mégis lennie kellett, mivel a semmi nem lehet valóság, és ezt a valamit legszemléletesebben egy, a lehetségesnél magasabb energiaszintű mezőnek képzelhetjük el. Egy hallatlanul instabil, de mégis egyensúlyi helyzetben levő, mezőnek. Közelítő példaként említhetném az atomfizikai kísérleteknél használt Wilson-féle ködkamrát, ahol egy túlhűtött gáz van bezárva, s mihelyt egy részecske bekerül ebbe a térségbe, nyomban kondenzálódási folyamatokat indít el. Körülbelül így mehetett ez végbe az Ősrobbanáskor is. Vagy kívűlről került be egy részecske, ez nem valószínű, de nem is kizárható, vagy a mezőben spontán keletkezett egy semleges, vagy kettő, ha töltéssel rendelkeztek. Ez az egy, esetleg két részecske már megindíthatta a kondenzálódási folyamatot, és ezzel a Világ születését. A tudományunk jelenlegi nézete szerint nem egy, hanem az ősrobbanások sorozatait pöccintette ki, de az egyszerűség kedvéért kövessünk egyet! Abban a pillanatban, hogy megjelent az anyag, megjelent vele együtt a gravitáció is, a tér dimenziószáma nulláról egyre váltott, színre léptek az egydimenziós részecskék, például a kvarkok, kezdetét vette a tágulás, és ezzel természetesen a lehűlés is. Megjelentek a szuperszálak. A mező energiaszintje szintén csökkent, és amikor egy kritikus érték alá esett, fázisátmenet következett be, ennek folyamán kifagyott az erős kölcsönhatás és az erős térerő, kettejük termékeként a szupergravitáció, a Világ pedig kétdimenziós lett, felbukkantak az ekként viselkedő részecskék is. A nehezen rekonstruálható két kiterjedésben történő hűlés és tágulás során újabb kritikus érték következett, külön vált az elektrogyenge kölcsönhatás elektromágneses illetve gyenge kölcsönhatássá, megjelent a gyenge és az elektrogyenge térerő, és a nekik megfelelő gravitációk is, a Világ dimenziószáma elérte a hármat. A dolognak koránt sincs vége. Néhány jel arra mutat, hogy jelenleg egy következő fázisátmenet korát éljük, mintha az Univerzum a négydimenzióssá válás felé tartana. Több megfigyelés és tapasztalat nem egyeztethető össze három dimenzióval. Annak eldöntése, hogy ténylegesen újabb dimenzióról vagy az általam már korábban említett dimenziófeletti térről van-e szó, még nem történt meg. Két jelenséget ragadnék ki példaként, a gömbvillámokat és az alagúthatást, melyek nehezen, sőt olykor egyáltalán nem értelmezhetők a megszokott keretek között.
A térhajózásnál tulajdonképpen ezt ismételjük meg jóval szerényebb méretek között és az ellenkerti irányba. Addig növeljük a térhajó belsejében a mező energiáját, amíg el nem tűnik az anyag, és a célállomáson be nem robban, persze irányítottan, a térbe. A megvalósítás rendkívül összetett és bonyolult, a most elmondottakon és a kiterjesztett alagúthatáson alapszik. Ebbe hadd ne merüljek bele, az alapkoncepció a lényeg, és azt elmondtam.
- És mit fogok érezni ebből az egészből?
- Az igazat megvallva, nem mondhatnám, hogy valami nagy tapasztalatokkal rendelkezem, eddig még csak egyszer volt részem benne, és akkor is majdnem megjártam. Elfelejtették velem közölni, túlfűtött érzelmi állapotban nem szabad nekivágni, ezért nem a legkellemesebb dolog volt a megérkezés. Olyan benyomásom támadt, mintha egy szűk, sötét csövön rángattak volna keresztül. Ha rágondolok is, kiráz a hideg! De most itt vagy velem, és minden olyan más! - Rámosolygott a lányra, aki viszonozta. Még szorosabban húzódtak egymáshoz, amennyire csak engedte az űrruha, és szótlanul bandukoltak a Mars ősi, meteorbombázta felszínén, sötétkék, kompozit-anyagból készült szkafandereikben.
Körülsétálták a szobrot, majd gépükhöz visszaérkezve elfoglalták benne a helyüket, néhány másodpercre a magasba emelkedtek, hogy aztán ismét aláereszkedve az emberfej orrán kössenek ki. A több tízezer évnél is többet megélt óriás orra hegyén a fiatal, ambiciózus emberpárral, különös kontrasztot vitt a bolygó arculatába. A Marson élők körében ez olyan cselekedetnek számított, mint a Földön, amikor az ifjú pár Velencében átgondolázik a Sóhajok-hídja alatt és ott fogad egymásnak örök hűséget. Szívükben forrón lüktetve zakatolt a pillanat nagysága, és lényük elválaszthatatlanul összeforrott. Legszívesebben az idők végezetéig elmerültek volna feltörő érzésik lángtengerében. A sors azonban kegyetlenül félbeszakította a még ki sem bontakozott románcot, sisakjukban felhangzott a bázis hívójele, a térugráshoz való előkészületek sürgető megkezdését adta hírül.
Kezet szorítottak mélyen egymás szemébe nézve, aztán Lesley indított. Pár perccel később már a hangárban voltak, kiszálltak, levetették az űrruhát, és hálásan köszönték meg a személyzetnek, amiért lehetővé tették számukra ezt a kirándulást. Kicsit rendbe szedték magukat, és nyomban a tükörsima fehér gömb, a térhajó felé siettek, ahol a többiek és az ugrást előkészítő, kivitelező technikusok vártak rájuk. Fejbólintással üdvözölték egymást, mielőtt beléptek. Kényelmesen elhelyezkedtek, és megpróbáltak semmire sem gondolni, ami nem kis erőfeszítésükbe került az átélt viharos események után.
- Ennyi az egész? - érdeklődött Patrícia egy, a tudatán átsuhanó, rövid remegést kiváltó, lágy fuvallatot követően. 
- Igen - felelte Lesley, s kezét nyújtva talpra segítette a lányt. - Ha nem érzel semmi rendelleneset, akár már mehetünk is!
- Hol vagyunk?
- A Nemezis második bolygójának, a Vörös Virágoknak az egyik holdján. Ha nem jön közbe semmi, hamarosan elindulhatunk új hazánkba...  - tette hozzá titokzatosan.
A társak is felcihelődtek, és a feltáruló kijáraton egymás után léptek ki. Patrícia apját Yama és választottja vette pártfogásába, két oldalról közrefogva támogatták a kisöreget. Lesley átadta kedvesének az összes holmijukat, amely mindössze a Marson készült néhány plasztikus képből állt. Ezek képezték fennmaradt tárgyi emlékeiket, jó és rossz benyomásaik a lelkük mélyén rejteztek immár kitörölhetetlenül. Az egyik közeli falra szerelt konzolhoz lépett, és azonosítószámának begépelését követően az alábbi üzenetet hadarta a készülék fonoszenzorába:
- Sürgős kihallgatást kérek a Főorganizátortól!
Egy plazmaképernyős kijelzőn az „Elnézést, kis türelmet kérünk, üzenetét analizáljuk!" felirat jelent meg, majd másodpercekkel később keskeny szalag kúszott elő a berendezés oldalából. Lesley mohón olvasta a szavakat: „A találkozóra interperszonális verzióban a Megbékélés holdon, 17.00 VV idő szerint, a hármas számú állomás, ötös blokkjában kerül sor - kérése szerint." Amikor végére ért, a hordozó egy lobbanással megsemmisült, s azon vette magát észre, hogy üres markát nézegeti.
- Gyere - karolt Patríciába -, keresünk valami helyet, ahol átmenetileg letelepedhetünk. Beszédem van a nagyfőnökkel, és ezért néhány óra múlva magadra hagylak a papáddal egy kis időre. - Legegyszerűbb megoldásként szállodai szobát béreltek, ez Lesleynek, mint első osztályú űrpilótának feltétel nélkül és díjmentesen járt. A percek és az órák gyorsan teltek, és mi tagadás, kicsit szorongva indult a kijelölt hely felé.

Vissza a Csend bolygójára
- Az öné vagyok, kapitány! - fogadta nyájasan a Főorganizátor, s a mellette levő fotelre mutatott: - Parancsoljon, foglaljon helyet!
Lesley megköszönte és egyben elnézést kért az alkalmatlankodásért, majd rögvest, kertelés nélkül a tárgyra tért:
- Szeretném visszaadni űrpilótai megbízatásomat. Ezzel egyidejűleg kérek letelepedési hozzájárulást az Operatív Bizottságtól a Csend bolygójára, ezenkívül kérem a Gamma-procedúra alkalmazását választottamon és apján.
- Ez minden?
- Igen. Azt hiszem.
A Főorganizátor előrehajolt, állát tenyerébe fogva mélyen elgondolkodott.
- Ami kérése első részét illeti, tulajdonképpen megelőzte a Bizottság döntését, aminek eredménye, az ön hazatérte után, úgy is a lefokozását jelentette volna. Nos a hely, amelyet választott, és ehhez természetesen joga van. kicsit különös. Megindokolná?
- Kutatásnak kívánom szentelni hátralevő életem, a Vörös Virágok lakóinak áttelepülését előkészítő munkának.
- Nemes elképzelés. Látom, maximálisan tisztában van azzal, hogy első osztályú űrpilótaként való foglalkoztatása ezentúl szóba sem jöhet! Mivel sorozatos melléfogásai miatt több ember került szélsőségesen életveszélye, helyzetbe, közvetve hozzájárult földi bázisunk megsemmisüléséhez, ennek beláthatatlan következményeivel együtt. A belátást tanúsító magatartásával kedvezően befolyásolhatja a Bizottságot, és talán elnézőbbek lesznek ön iránt. - Hanyatt dőlt. - Ami a továbbiakat illeti. Szerencséjére, bár sok ostobaság kerül latba az egyik oldalon, végül is az Epszilon Eridani rendszerébe vezetett expedíciója fundamentálisan sikeres volt. Analizálási pozíciójához ez a körülmény pozitívan adódik. Jó esélyei vannak kérése meghallgattatására. Ami engem érint, ebbe az irányba fogom döntésüket orientálni. Apropó, ugye mihamarabb indulni akar? Le sem száll szülőbolygójára, amíg a Gamma-procedúra előtti kivizsgálásokat elvégzik?
- Így van, minél hamarabb indulni akarunk. Nem kívánok visszatérni a Vörös Virágokra még átmenetileg sem! Az eljárás alkalmazását kivizsgálás nélkül, saját felelősségemre kérem végrehajtani! Nem kísérleti nyulakat hoztam!
- Ön meg mindig túl önfejű. Ne súlyosbítsa tovább a helyzetét!
- Sajnálom. Belekényszerültem egy olyan játékba, melynek nem ismertem a szabályait. Most már hadd szabaduljak meg tőle minél előbb!
- Túlságosan szubjektíven ítél. Nem hiszem, hogy annyira rosszul jött volna ki ebből a „játékból". No de hagyjuk ezt! Meglátom, mit tehetek önért az Operatív Bizottságban. Még valamit?
- Ha szabadna, kérdeznék valamit: tulajdonképpen mi volt Gor és In szerepe? 
A Főorganizátor egy pillanatra meglepődött, aztán sejtelmesen elmosolyodott: 
- Ők vitték a prímet. Önök csak asszisztáltak, vagy még art sem...
- Ezt hogy értsem?! - szemében a harag szikrája lobbant.
- Szó szent... ln nem közénk való, ő földi ember. Legutolsó adásában kérte, hadd maradjon ott. Ezenkívül még sok minden elmondott, mielőtt végleg elbúcsúzott.
Lesley megdöbbent:
- In földi ember, de hiszen nekünk dolgozott!
- Nem igazán. Ő mindkét civilizációt segíteni próbálta. Az események ilyetén fordulata következtében úgy érezte, ott kell maradnia, s mi ezt toleráltuk.
- Tulajdonképpen mit csinált?
- Az összekötő szerepét töltötte be a földiek és mi köztünk. Segített megszökni a Parancsnoknak, valamint a Légierőnél szolgálatot tévő barátai révén, önöknek is...
- In keze lett volna benne? Elképesztő! S én még hogy gyűlöltem!
- Önnek habitusa előítéleteket támasztani... Az antarktiszi bázis elpusztulását jelentő robbantást követően Gorral együtt ismeretlen helyre távozott. Utolsó üzenetében még azt is közölte, minden erejével azon Iesz, hogy az ottani emberiség felelősségérzetét felkeltse saját jövőjének tudatos formálása iránt. Csak sikert kívánhatunk neki. Őszintén. Nem tudom, valaha az életben hallhatunk-e még felőle. - Megköszörülte a torkát: - Gordon kapitány, azt hiszem végeztünk is egymással. A döntésről majd értesítést kap, elképzelhető, hogy még ma tudomást szerez róla. - Felállt, s kézfogásra nyújtotta karját. - Majd elfelejtettem! Nem tudja, mit akarhatnak a társai, röviddel ön után, sorban, valamennyien szintén kihallgatást kértek. Ezért is jöttem ide személyesen, haladéktalanul. Arra gondoltam, megbeszéltek valamit közösen.
- Fogalmam sincs... Nekem nem mondták, mire készülnek, csupán forrón elbúcsúztunk egymástól. Teljesen meglep a dolog...
- Sok szerencsét, kapitány! Remélem, kedvező hírekkel szolgálhatunk.
Lesley elköszönt, és ahogy kilépett az ajtón, nekiütközött Yamának. Zavarában valami értelmetlent motyogott. Néhány lépésre onnét egy levitációs járműbe botlott, örömében felbuzdulva rögtön felugrott rá, és viIlám gyorsan bepötyögte billentyűzetén a szállása koordinátáit.
Patrícia kitörő rajongással fogadta. Apjának fokozatos, óráról órára történő javulását látva, szomorúsága mind messzebbre szállt. A kisöreg alkalmanként már arra is hajlandónak mutatkozott, hogy egy pohár üdítőitalt elszürcsölgessen, ám megszólalni még nem akart.
Lesley meglehetősen hűvösen viselkedett a lánnyal a várakozás óráiban. Idegesítette a várható döntés kimenetelének bizonytalansága, valamint az az egyáltalán nem mellékes körülmény, hogy nagyon szerette volna már a saját házában lehajtani a fejét. Patríciával tőmondatokban tudatta az eseményeket. Különös módon a bejelentés a lányt egyáltalán nem érte meglepetésszerűen, sőt, kifejezetten örült a Gamma-procedúra sorín szervezetébe juttatandó szer életkor-meghosszabbító hatásának. Ha nem éri baleset, még legalább nyolcszáz évet szentelhet a világ megismerésének. Felbecsülhetetlen és megfoghatatlanul gazdag ajándékként értékelte, egy csodálatos lehetőséget látott benne élete kiteljesítésére, nem kell mindig a másnapok sürgető közelségén rágódnia, ideje lesz bőven.
Az eljárás lényege a következő: a szervezetbe egy tabletta által proteintermészetű anyagot juttatnak. Ez, minden egyes testi sejtben felkeresi a DNS-molekulát, specifikusan felismeri a leépülésért felelős génszakaszokat, és hozzájuk kötődve leárnyékolja őket, működésüket kiiktatja. Alkalmazásával új, beláthatatlan távlatok nyílnak mind az egyén, mind a társadalom fejlődésében.
Patrícia csodálkozással vegyes megrökönyödéssel fogadta a hírt, miszerint Lesley nem óhajt leszálIni a Vörös Virágokra. Egyfajta felesleges martírkodásnak vélte ezt a momentumot, ha már neki is olyan sebbel-lobhal kellett elszakadnia a Földtől, párja ebben is utánozni akarta. Igazában nem látta a döntés létjogosultságát.
Az Operatív Bizottság határozata másnap reggel a kezükben volt, és a kapitány minden kérésének helyt adott. Hosszadalmasan indokolták állásfoglalásukat, a legkisebb mozzanatra is kiterjedően, még ha csak egészen távoli összefüggésben is állt az üggyel.
A Gamma-procedúra végrehajtásának, az engedély birtokában, rövidesen alá is vetették magukat. Egy-egy halványkék tablettát vettek be, majd egy ragyogó kórterembe fektették őket, ahol pár órás megfigyelés alatt álltak. A térugrásra további tíz órát kellett várakozniuk. Patríciának halvány fogalma sem volt végcéljuk felől, bárhogy faggatta Lesleyt, az csak rejtelmesen mosolygott, és nem felelt.
A térhajó előtt azonban neki is leesett az álla a meglepetéstől, Társai szinte kifejezetten rájuk vártak, már távolról lelkesen integettek feléjük. Szólni sem tudott. Boldogan megölelte sorban mindegyiküket, erőt és elszántságot merítve az úthoz és a feladatokhoz.
- Hogy-hogy ti is erre az elhatározásra jutottatok? - tudakolta a hozzá legközelebb eső fekhelyről éppen feltápászkodó Szilvit az Epszilon Eridani egyik távoli nagybolygójának nyolcadik holdján, az általuk felállított térugró-bázison, a megérkezésüket követően.
- És neked hogy jutott eszedbe egyszer s mindenkorra visszaadni első osztályú űrpilótai megbízatásodat? - kérdezett vissza ugyanolyan hangsúllyal.
- Most valahogy hirtelen elegem lett mindenből, és kifejezetten vágytam arra, hogy valami békésebb, de nem kevésbé jelentős elfoglaltságot találjak magamnak. Egyébként is, még annak idején említettem nektek, vissza akarok térni ide. A valódi okot akkor elhallgattam előttetek, talán én is tévedtem, most így vagy úgy, bizonyságot szerezhetünk.
- Mi az? Miről beszélsz? - kapták fel a fejüket a többiek is a homályos célzások hallatán. - Miféle titokzatoskodás ez?
- Még nem válaszoltatok nekem - tért ki Lesley. - Hogyhogy itt vagytok'?
- Ez a kis földi kiruccanás alaposan megváltoztatta értékrendünket - fűzte a szót Yama. - Sokat beszélgettünk az Antarktiszon töltött hosszú napok folyamán. Elhatározásunkban egyfajta menekülés testesül meg, minél távolabb kerülni ezektől a homályos, baljós eseményektől. Az illúziók korának vége. Sehol a közelben és távolban nem sikerült olyan lakatlan égitestre bukkannunk, ahol olyan csekély beavatkozások árán otthont teremthetünk, mint a Csend bolygóján. Mi személyesen jártunk ott, tapasztalataink még elevenek, a történtek és a kötelesség is szükségszerűen követeli tőlünk, hogy aktív bekapcsolódásunkkal átvegyük itt a munkálatok irányítását.
- Hol vagyunk? - Kérdezte Patrícia, aki az eddig elmondottakból egy kukkot sem értett.
- Még nem a végállomáson - ölelte át Lesley, és nyugtatólag hozzátette -, de már hamarosan ott leszünk. 
- Mik ezek a nagy csomagok? - mutatott az ülések közt, a szabályosan egymásra illesztett, öt, utazóbőrönd nagyságú ládára.
- Ezek segítenek házat építeni.
- Neked még nincs házad? - meresztett rá értetlen szemeket.
- Ahová tartunk, ott még nincs. De induljunk is, várnak ránk! - mutatott a félresikló kijárat felé, ahol technikusok jelentek meg és arról érdeklődtek, mikor kívánják folytatni az útjukat, és mekkora űrhajót bocsássanak rendelkezésükre.
Közfelkiáltással az azonnali start mellett döntöttek. A technikusok távoztak, helyettük szállítójárművek jelentek meg. Hatalmas manipulátor-karjaikkal megragadtak egy-egy csomagot, de ormótlanságuk ellenére olyan óvatosan, mintha hímes tojást fognának, rakodóplatójukra helyezték őket, hangtalanul, ahogy jöttek fordultak ki a térhajóból, és tűntek el hamarosan a szem elől.
Jólesőn nyújtózkodtak. Patrícia apja nagy érdeklődéssel figyelte a történteket, és füleit hegyezte, ha egy-egy általa is ismert szó hangzott el, ő maga azonban még mindig nem kapcsolódott be a társalgásba.
Kitéptek a fehér gömbből, és néhány perces séta után a furgonpályaudvarra értek. Beszálltak a rájuk várakozó légpárnás közlekedési eszközbe, amely nagy sebességgel nekilódulva az űrrepülőtérre száguldott velük.
Egy S-8-as típusú bolygóközi űrhajót jelöltek ki számukra. A Nemezis rendszeréből érkezett modulonként, kifejezetten modernnek számított, és a kezelése szinte alig igényelt bárminemű szakértelmet. Kicsit lassú volt, gravitációs kiegyenlítőjét elég szűk teljesítményhatárokra méretezték, a célnak mindezek ellenére kitűnően megfelelt, mivel feladatának elsősorban a teherszállítások lebonyolítását, és nem az emberek utaztatását tűzték ki fő szempontul. Egyelőre.
Halványrózsaszínű burkolata élesen elütött a hangár egyhangú szürkeségétől, melynek monotonságát csak az irányfények zöldben világító gyöngyfüzére törte meg.
Lesley valósággal rutinszerűen foglalta el a kapitányi posztot. Miután meggyőződött arról, hogy csomagjaikat épen, hiánytalanul berakták az űrhajóba, felszállási engedélyt kért, és kapott pillanatnyi tétovázás nélkül.
Az eddig repült űreszközökkel szemben ennek a hajónak a vezérlőterme a külvilág felé teljesen átlátszó volt, mindössze egyetlen lézeres kivetítő szolgáltatott közvetlenül adatokat a repülés paramétereiről. Az irányítás fonodirekcióval történt. A „start" parancs kiadását követően a hangárban teljes sötétség támadt, majd kiszivattyúzták a levegőt és nyitották a külső, hatalmas zsilipeket. Fejük felett az óriásbolygó hatalmas gömbjét pillantották meg, kaotikusan örvénylő felhőrendszereivel, iszonyatos energia-felszabadulásokkal kísért villámaival és ragyogó sarki fényeivel egyetemben. Patrícia megigézve kapkodta pillantását az izgalmasabbnál izgalmasabb, általa sohasem  tapasztalt látványosságok között.
Néhány óra hosszát a gázóriás közelében maradtak, megragadva az alkalmat, hogy az űrhajósélet szépségeiből is merítsenek. A hatalmas égitest szinte karnyújtásnyi közelségben lebegett felettük, fokozatosan felé kanyarodtak,  és egy kört írtak le felhőrendszerétől nem messze. Megfigyelhették a körülötte számolhatatlanul nyüzsgő, kisebb-nagyobb holdakat. Összetételüktől függően különböző színben csillogtak, vagy éppen feketén a háttérbe olvadtak. Egyikükről-másikukról vulkánkitörések kúp alakú felhői törtek utat maguknak a magasba, leküzdve a gravitációt.  A kitörésekből származó anyag egy része az óriás körül gyűrűvé szerveződött. Egykor saját akkréciós korongja is  lehetett az átvonuló csillagközi felhőkből származó befogott részecskékből, de ez a képződmény mára felbomlott a holdak perturbáló hatása miatt, és most darabjai különböző nagyságú kráterek formájában csúfították el azok  arcát. Az űrpanoráma megtekintése után Lesley a Csend bolygója felé mutató pályára vezérelte az űrhajót. A  manőver megtörténtének kontrollálását követően kiment az egyik közeli raktárba, és egy színes plazmaképcsővel  összekötött személyi számítógéppel jött vissza, melyet Patrícia ölébe tett.
- Kedvesem, rád is vár még feladat. Tervezd meg a házunkat!  
- Ezzel, de hogyan?
A kapitány bekapcsolta a készüléket és használati utasítását kezdte el magyarázni:
- Itt a külső formát tervezheted meg, itt a bútorzatot választhatod ki, itt színeket határozhatsz meg, ezzel a  billentyűvel mintapéldányokat hívhatsz le, de ezeket természetesen variálhatod is. Szóljál a papádnak, neki is  kiötölhettek egyet! Ha úgy gondolod, kész, csak nyomd meg ezt a gombot háromszor, és azon nyomban az  optoelektronikus, térhálós memóriába kerül az elképzelésed, aztán a memóriablokkot belehelyezzük az egyik ilyen  magunkkal hozott csomag megfelelő rekeszébe. A ládák mindegyike egy házépítő robotot foglal magába, és ilyen  módon adható meg a vezérlőprogramja. Leírásod alapján kiszedi a talajból a szükséges nyersanyagokat, előállítja  az általad meghatározott késztermékeket, vagyis magát az épületet és a berendezéseket. Nyugodtan elrugaszkodhatsz a fantáziáddal, a méretekkel nem kell szerénykedned, a csomagokban található egy-egy miniatürizált fúziós  reaktor, a bolygó felszínén pedig elegendő mennyiségű víz áll rendelkezésre a táplálásukhoz, úgyhogy szinte az  örökkévalóságig működőképesek lesznek. Remélem, lesz egy családi siklónk is később, mert nagyon szeretnék  minél többet kirándulni.
- Ez mind szép, de még mindig nem tudom, hova megyünk!
- Oda! - mutatott az Epszilon Eridani mögül felbukkanó parányi, csillagszerű fényes pontra. - Az az égitest  lesz a hazánk! Csak folytasd bátran, én most lepihenek, ha valamire szükséged van, szólj Barettnek, vagy bárki  másnak!
Visszaült a helyére, és közel vízszintesre leengedte a háttámlát. Az űrhajón nem rendeztek be külön legénységi  kabinokat, a maximális helykihasználás végett a vezérlőteremben volt mindenkinek a szállása is. Pár napot ki lehetett bírni így, nem okozott túl nagy kényelmetlenséget.
Még mielőtt az álom kavargó mélységeibe zuhant volna, látta, amint Patrícia apja feláll, odahúzódik lánya  mellé, és nagy figyelemmel merül el a munkájában. A többiek felbuzdulva a szorgoskodáson követték példájukat,  nagy lendülettel és gyakran hevesen vitatkozva egy-egy részleten, alakítgatták leendő otthonukat.
A lézeres kivetítőn egymás után jelentek meg a repülésre vonatkozó adatok. Senki, még csak egy tétova  pillantást sem vetett rájuk. 

Újföld

Néhány kör megtételét követően az égitest egyenlítője felett húzódó pályáról Lesley ereszkedésre sarkallta az űrhajót. A kozmikus jármű rézsút haladva fokozatosan belemerült a Csend bolygójának atmoszférájába, testén kékes lángocskák futottak végig.
- Minket meg sem kérdezel, hova akarunk leszállni? - méltatlankodott Szilvi.
- Először még szeretnék valamiről meggyőződni, s az lenne az ildomos, ha ti is velem lennétek. Aztán felőlem a víz alá is mehetsz lakni, ha arra szottyan kedved! Megnyugtatom kiskegyed - vett fel egy kifinomultan udvarias pózt. - Tekintettel arra a tényre, hogy űrhajónk nincs csónakokkal felszerelve, a landolás célpontjául nem a múltkori tó kellős-közepét kívánom megjelölni!
A többiek mosolyra fakadtak, s a planetológus duzzogva hallgatott el.
- Nem is beszéltük még meg - vette fel a társalgás fonalát újra a kapitány -, mi a véleményetek, egymás közelébe építtessük-e fel lakhelyeinket, vagy sem?
- Jobb volna legalább átmenetileg együtt maradni - javasolták egybehangzóan -, végül is egy majdnem ismeretlen, új világba kerülünk, és ez kellően indokolttá teszi a letelepedéskor a szoros szomszédsági viszony megteremtését.
- No ezt szép cirkalmasan megfogalmaztátok, de természetesen én is hasonlóan gondolom - hagyta rájuk Lesley -, már csak azért is, mert hetekbe is beletelhet, amíg siklókat, és egyéb felszereléseket kapunk, megfelelő berendezések híján, kommunikáció gyanánt, gyalog koslathatnánk a hírekkel házról-házra, és ez ugyebár nem a legkorszerűbb megoldás.
Miközben beszélt, figyelmét megosztotta a külvilág képének szemmel tartása és a szavak kimondása között. A fontos eszmecserét azonban kénytelen-kelletlen feladta, lévén hogy nem sikerült megpillantania, hiába fürkészte vizslatekintettel a leglényegtelenebb részleteket is, a gúla alakú dombot. Talán felhők takarták el előle, talán maga a táj rendeződött át, talán teljesen rossz irányba repült, ennek megtörténtét sem lehetett kizárni. Éppen ezért, amikor már végképp megunta a tétova bolyongást, odaszólt jobbra, a mellette helyet foglaló navigátornak:
- Nem emlékszel véletlenül az egykori leszállásunk koordinátáira?
Barett emléknyomok után kutatott agyában. A számokat hihetetlenül jól meg tudta jegyezni, ez okból kifolyólag gyakran használták maguk közt házikomputerként, egy-egy adatot sokszor hamarabb talált a szürkeállományában, mint az űrhajó számítógépe a saját perifériáin, ha egyáltalán ez utóbbiak tartalmazták a keresett adatot. Ám jelen esetben a kristálymemória egyetlen fényköre sem rejtette magában garantáltan a kért információt, így a kapitány kizárólag helyettese fejében bízhatott, s ezúttal sem alaptalanul.
- É: 32, 16.45, NY: 12, 34.01. 
Lesley nyomban megismételte:
- Tröszt S-8-nak! Vezéreld az űrhajót az É: 32, 16.45, NY: 12, 34.01 koordinátájú övezetbe! A metszéspont felett kétszáz méterrel vegyél föl lebegési pozíciót!
Az utasítás logikai és színtaktikai helyességének ellenőrzése után halk dallam hallatszott, kontrollálva, a számítógép megértette a parancsot, és megkezdte azonnali végrehajtását.
Az űrhajó nagy ívben balra kanyarodott, enyhén feljebb emelkedett, mintha csak lecsapni vágyó sasként alaposabban szemügyre kívánná venni a terepet. Lent hatalmas, végtelennek tetsző növénytengerek kavarogtak alattuk, egyhangúságukat itt-ott megszakította egy-egy tó csillámlóan felvillanó víztükre. A vidék szinte tökéletesen sík volt, helyenként néhány méternyire kiemelkedve a környezetből lankás dombok tűntek fel, de megeshetett, hogy valójában nem a talaj tért ki a vízszintestől, csupán az esetleges magasabb biohumusztartalom következtében, a növényzet növekedett erőteljesebben.
Amikor a kapitány észrevette azt, amit keresett, nagyot dobbant a szíve. Gyors parancsokat adott ki a megfelelő rárepülési szög megvalósítása érdekében. Próbálkozása fél tucat eredménytelen kísérlet nyomán sikerre vezetett, tevékenységét a társai néma figyelemmel követték. Az űrhajó lassan, egyenletes sebességgel haladt előre. Lesley elégedetten fordult a többiek felé, arcukról szerette volna leolvasni a hatást.
- Látjátok? 
- Látták. Szükségtelennek bizonyult a kérdés.
A benyomás súlya oldódásának elmúltával Szilviben azonnal a sértődöttség hulláma csapott fel: 
- És miért kellett ezt neked eltitkolnod?!
- Azt hittem, közönséges érzékcsalódás, ezt akartam most eldönteni, a jelenlétetekben. Akkor ugyanis, mindössze egyszer sikerült így látnom, és hiába keringtem körülötte, újra és újra megpróbálva eltalálni a megfelelő irányt és magasságot, nem jött össze a dolog. Az igazat megvallva, kizárólag a remény éltetett…
- Leszálltál? - emelte fel a hangját Kriszti.
- Magamat tagadtam volna meg, ha nem teszem. 
- És?
- Javaslom, előbb helyezzük üzembe robotjainkat, a kutatásokra még ráérünk, lesz rá időnk és alkalmunk bőven - kerülte el a választ, és nagy lendülettel vetette bele magát a talajtérési manőverek szemmel tartásába. Egy tó partjához közel, a domb lábaitól néhány száz méterre ereszkedett le. Ebből a szögből kitekintve nyoma sem volt a gúla alakzatnak.
- Káprázat…  suhogta Szilvi.
- Hátha mégsem… - vetette ellen Lesley miután kisebb zökkenéssel földet értek. - Hölgyeim és uraim, kiszállás!
Az ajtók feltárultak. A kilépésüket követően enyhe, simogatóan langyos szellő legyintette meg arcukat. Az Epszilon Eridani magasságúból ítélve, dél tájban járhatott.
- Óh, de csodálatos! - kiáltotta Patrícia és örömében ide-oda szaladgált. A leveles, fűszerű növények csiklandozóan érintették Iábait. - Istenem, de fenséges ez a hely! - Kedvese nyakába borult, s hálakönnyeket hullatott. A többiek elnéző csodálkozással figyelték a,jelenetet.
Gramon, kezében egy rádiókészülékkel, a robotkarokkal sűrűn teletűzdelt, Iánctalpas terepjárót vezérelte távirányítással. Egyenként ragadtatta meg vele és helyeztette Ie a domb vonalával párhuzamosan mintegy kétszáz méterenként a házépítő szerkezeteket tartalmazó csomagokat. Mindannyian elkészültek a tervezéssel, a kivitelezésre vonatkozó paramétereket tartalmazó kristálymemória-blokkokat behelyezték az automaták erre a célra fenntartott rekeszébe majd aktiválták őket. Egy hét is eltelhet, mire készen lesznek, szerves részeként illeszkednek majd bele a felállítandó épületbe, ahol új vezérlőprogrammal ellátva bármikor másik ház megalkotására készek, abban az esethon, hu a tulajdonos megunja a régit.
A kapitány még soha nem látott ilyen berendezéseket működés közben, ezért Patríciával, és a lány apjával biztonságosnak vélt távolból figyelték a munkálatokat.
Kinyíltak a csomagok, kis szerkezetek kúsztak ki belőlük, nekivágtak a mezőnek, és körülbelül, ötvenméteres csoszogás után megálltak. Ezután, eredeti kiindulási helyüket középpontnak véve, körvonal mentén kezdtek el mászni, eközben a talajba sekély barázdát húztak, melyből valamilyen műanyagszerű anyag nőtt ki, és ahogy egyre magasabbra emelkedett, annál inkább befelé hajlott. A kis robot végezve a körülbaktatással, a kör centruma felé fordult, de barázdát immáron nem hagyott maga mögött. Ennyi volt, és nem sokkal több, amit sikerült megfigyelniük. A felfelé törekvő anyag a magasban összeolvadt, és átláthatatlan kupolát alkotott. Belsejéből zaj hallatszott és kísérteties fénytünemények látszottak.
- Mi történik most? - érdeklődött Patrícia.
- Minden részletre kiterjedő magyarázattal sajnos nem szolgálhatok, nem az én területem - mentegetőzött Lesley. - Amit el tudok mondani, az a következő. Az automata először a saját munkaterületét hozta létre és árnyékolta le ezzel a kupolával, mint magad is láthattad. A központi egység ezt követően különböző talajszondákat bocsát ki, felméri az erőforrásként és nyersanyagként szóba jöhető lelőhelyek eloszlását, gazdagságát. Ha szerves anyagra bukkan, azt gondolkodás nélkül begyűjti. A talaj-feltérképezési munkálatok elvégzése után, a kinyeréshez szükséges célgépeket kezd el gyártani, hozzávalót már a puszta földből vonva ki. Az egészet úgy képzeld el, hogy egy fantasztikusan miniatürizált gyár. Tulajdonképpen nagyon messze nem vagyok az igazságtól, ha azt állítom, valójában az is, azzal a különbséggel, hogy ez a mini üzem saját maga állítja elő a működéséhez szükséges berendezések közül valamennyit, kizárólag egy alapprogramot kap, amin elindulhat. Szinte bármilyen talajt képes feldolgozni miután analizálta. .4z eredményből levonja a következtetéseket és legyártja a legoptimálisabb célgépeket. A központi egység távirányítással vezérli részelemeit, és energiával is hasonló módon látja el őket. 
- És hogy lesz ebből ház?
A célgépek létrehozása után a végrehajtás az általad megalkotott program szerint történik. Felépíti a házat, az előzőleg összegyűjtött szerves anyagokat általában a bútorzat megteremtésére használja fel. Gondolom, saját műélvezetedre készíttettél konyhát is, ám egyelőre semmiféleképpen sem tudod igénybe venni, kénytelen leszel beérni mesterséges táplálékkal, ugyanis ez a szerkezet, bár rendkívül okos és sokoldalú, mégis nehezen tudnám elképzelni, hogy beleprogramozod, teszem azt, a rántott csirke elkészítésének módját. Ehhez, mindenekelőtt közölni kellene vele, méghozzá úgy, hogy mint gép, ő is megértse, mi az egyáltalán, hogy csirke!
Patrícia elszomorodott.
- De hát honnan tudhattam volna?! Én csak örömet akartam szerezni neked... Nálunk az a szokás, ha szeretünk valakit, tápláljuk is!
- Ezért is vagyunk itt! A feladataink közé tartozik ezt a bolygót jól lakhatóvá tenni az elkövetkezendő ötszáz év során. Elemeznünk kell, miféle növényeket, állatokat lehet itt tartani, biológiai katasztrófa bekövetkezésének veszélye nélkül. Ha a helyi bioszféra számára idegen élőlényt hozunk be, az egyben az égitest akaratunktól független megfertőzését is maga után vonhatja, ennek következményei pedig beláthatatlanok... Nem is mondtam még neked, itt az élet egészen más természetű, mint amit otthon megszoktál eddig. Az öröklődés fehérjealapú. Még csak hozzávetőleges információkkal rendelkezünk arra nézve, a két genetikai vonal hajlandó-e együttműködni kölcsönösen, vagy kipusztítjuk egymást. Az idő rendkívül sürget, ezért a lehető leggyorsabban és csak a feltétlenül szükséges kísérleteket végezhetjük el, hamarosan tudósok fognak ideérkezni, egyesek közülük csatlakoznak hozzánk, míg mások a Csend bolygójának különböző éghajlati övezeteiben folytatnak vizsgálódásokat. Komoly nyomatékkal kerül a latba minden szavunk, amit kimondunk, és minden egyes eredményünk, amelyet átadunk. 
- Felelősségteljes, izgalmas, de egyben szép feladat is - állapította meg Patrícia.
Annyira belemerültek a beszélgetésbe, hogy észre sem vették, a lány apja ott álla hátuk mögött és nagy figyelmet szentelve a témának, érdeklődve hallgatja Lesley magyarázatait. Egy szó nem sok, eddig azonban annyit sem sikerült kiszedni belőle. A társakkal egyetértésben megegyeztek, Gramonnal költözik egy fedél alá, még sem lenne kielégítő megoldás, ha ő és a kibernetikus a napok nagy részében magányosan éldegélne.
- Remélem, azért elképzeléseitek célra vezetnek - fűzte hozzá az elhangzottakhoz.
A pár meglepetten fordult hátra, s amikor Patríciában tudatosult, ki az, aki szólt, boldogan ölelte meg apját. A többiek rövid sétát tettek, visszatérésükkor a távolban először Szilvi narancssárga ruhája tűnt fel, amint az űrhajó felé haladt. Látták, lelkesen integet, röpke másodperccel később a hangja is eljutott hozzájuk:
- Ti nem vagytok éhesek?
Lesley szintén intett a kezével, és a planetológusnő példáját követve az űrhajó irányába indultak. Eközben egymás után bukkantak fel a kitaposott ösvényen a még távollevők, párosával szállingóztak vissza, csak Gramon baktatott egyedül. Jókedvük, vidám nevetésük messzire hallatszott. Krisztinek növénykoszorú díszlett hosszú, a ragyogó naptényben fel-felszikrázó, aranyszőke hajában. Netán Barettől kapta?
Az űrhajó bejáratában megálltak, és hátrafordultak. Az öt hófehér kupolán valósággal hasra esett a fény. Fürgén bekapkodták a legszükségesebb táplálékot. Amíg a házaik el nem készülnek, ez az S-8-as lesz az otthonuk, a szállásuk, a hely, ahol meghúzódhatnak a hűvös éjszakák ellen. Ha beköltöznek végre az igazi, családi fészekbe, ezt visszaküldik az óriásbolygó holdjára, ahonnan egy következő transzporttal műszereket, gépeket hoz, meg talán embereket is…
A gyorsbüfé nyújtotta étel-, ital- és vitamin sűrítmények elfogyasztását követően, kevés, nagy nyomozások árán fellelt műszerrel felfegyverkezve a domb felé baktattak, egy megtévedt cserkészcsapat benyomását keltve. Legelöl Lesley, mögötte Barett hórihorgas alakja, majd sorban a férfiak. A társaság, hölgytagjai néhány méterrel leszakadva lépdeltek egy csoportban. A két amazontermetű és felépítésű Vörös Virágok-beli szépség között törékeny alakjával, szinte gyermeknek tűnt Patrícia. Szilvi és Kriszti egyre inkább megbarátkozott a gondolattal, hogy most már egy darabig, de lehet, elválaszthatatlanul, egymás közelében fognak élni, és ennek megfelelően fokozatosan kezdték elismerni, megérteni, maguk közé fogadni a földi lányt. Útközben a nemezisiek által beszélt nyelv alapszavaira tanítgatták, játékosan kinevetve olykor ügyetlen próbálkozásait.
Lesley, mint valamiféle felderítő, kezében sugárzásmérőt tartva, hátán különböző mérőeszközöket szállítva, félig meggörnyedt testtartással haladt. Nem mutatott más képet a többi öt férfi sem. A lábával megérezve a talaj emelkedővé válását, álljt vezényelt, és példát szolgáltatva, nagy nyögéssel emelte le a terhét a vállán át.
Összekapcsolták az egyes érzékelőket, és becélozták velük a dombot. A mutatók meg sem rezdültek, a digitális kijelzőkön a számok következetesen változatlanok maradtak.
- Mit kellene tapasztalnunk? - fordult Szilvi Lesleyhez, jó órahossznyi tétlen üldögélés után.
- Mindenesetre nem ezt, de sebaj, más módszerekkel dolgozunk! Eddig szelídek, szemlélődők voltunk, most kissé keményebbek és aktívabbak leszünk. Menj rá a radarletapogatóval! - szólt Yamához.
A rádiónyaláb harminc méteres mélységig hatolt a talaj felszíne alá, és a műszer által felfogott visszavert jelek kettős határfelületet sejtettek.
- Itt valami barlangféle van, kapitány - jegyezte meg.
- Ez már valami, én is hasonlóan vélekedtem. Csak a dolognak van egy szépséghibája, éspedig, nem találtam bejáratot, amikor körülrepülgettem, sem később, a készített felvételek számítógépes analizáltatása során. És még egyet, ezt a „kapitány" megszólítást, ha lehet, a jövőben mellőzzétek, rendben? - Rábólintottak.
- Akkor nincs más hátra, kiássuk - ajánlotta Szilvi -, bár hogy őszinte legyek, bennem meglepetést kelt ilyen kőzetviszonyok közepette ekkora üreg, hiszen folyónak, pataknak, nyoma sincs ami kivájhatta volna. Persze ez nem jelenti azt, hogy a múltban is így volt.
- Növeld az energiát! - fordult ismét Yamához.
- Megtörtént. A maximumon vagyok… Mi történt?! 
- Mi az, mi van? ,
- Eltűnt a visszhang! - A fizikus hangja kétségbeesésről tett bizonyságot, már-már a készüléket gyanúsította hibával.
- Nem a visszhang tűnt el - mutatott a domb felé Morley -, hanem az üreg fala.
Felemelték tekintetüket a műszerekről, s valósággal legyökereztek a félelemmel vegyes döbbenettől. Csodálatos, titokzatos, sejtelmes, halványkék, ködszerű füst gomolygott előttük, a barlang boltozatát alkotó kőzetréteg helyén.
- Most mitévők legyünk? - dugták össze a fejüket.
- Bemegyünk - jelentette ki azonnal határozottan Lesley, azzal már állt is fel, meg sem várva a társak csatlakozását, útnak eredt.
- De mi lesz velünk, ha nem jössz vissza?! És ha veszélyes?
Nem fogadta meg az intő szót, pont most változna meg? -  alapon, hanem céltudatosan az ismeretlen, új kihívás felé indult, lelkében olyan érzéssel, mintha valami hatalmas, történelmi jelentőségű pillanatnak nézne elébe. Félszáz lépést tehetett meg amikor az azúrkék gomoly szélső pamacsai megérintették ruhája szegélyét. Különös, édeskés illata szinte kábítóan furakodott tüdejébe. „És ha mérgező? - merült fel benne a gyanú árnyéka, de rövidesen el is hessegette magától - úgy is mindegy" - elven.
A kékes derengésben semmit sem látott maga körül, a lábával próbálta tapogatni az utat. Az elővigyázatosság talán túlzott volt, léptei tükörsima talajon, mondhatni járdán koppantak, Távolról visszhang ütötte meg a fülét. Néhány további méter megtétele után a ködgomoly lemaradt a háta mögött, szüntelen áramló, kaotikus falat alkotva, melyet át-áttört a napsugár, főleg a magasabb régiókban. Ilyenkor a beszűrődő fény hosszú pásztát húzott, mintegy utat mutatott. Bár semmi kézzelfoghatót nem érzékelt kutató tekintetével, mindent elnyelt a kékes derengés és a félhomály, annyit megsejtett, a többiek aggodalma teljességgel alaptalannak bizonyult, nem leselkedik rá veszély. Ki is kiáltott:
- Jöhettek!
Mialatt várt rájuk, szeme fokozatosan alkalmazkodott a szerényebb megvilágítási körülményekhez, és itt-ott sikerült valamiféle alakzatok halvány sziluettjét is kikövetkeztetnie, eleinte inkább csak érezni, hogy valamilyen, egyelőre ismeretlen rendeltetésű tárgyak vannak jelen. Nagyon szeretett volna meggyőződni mibenlétük felől, de kicsit várnia kellett, mert ha eltávolodik jelenlegi tartózkodási helyéről a társak irányt téveszthetnek, ezt pedig semmi áron sem akarta, bármennyire is idegesen toporgott.
- És ha visszazáródik a fal? - hallotta maga mögül Szilvi ijedt kétkedését.
- És ha valami szörny lakik itt és így szerzi az áldozatait mielőtt megzabál? - csúfolódott vele Morley, de az igazat megvallva, amikor felesége rémületében sikított egyet, az ő lábai is megbicsaklottak.
- Mindenki itt van? - nézett körül Lesley, majd Yamához intézte szavait: - Nem látom Aikát. - Lepihent.
Szorosan egymás mellé zárkózva, egy beszűrődő fénysugár által mutatott irányba indultak. 
- Szerintetek mi lehet ez az egész? - kérdezte egy női hang.
- Reméljük, hamarosan az is kiderül - felelte egy zengő bariton.
Egy sötét tárgy körvonalazódott a közelükben, határozottan elkülönülve a háttértől.
- Van valakinél lámpa? - tudakolta Lesley olyan hangosan, mintha száz méterek választották volna el társaitól, pedig csak centiméterek, ha voltak köztük.
- Nem közölted a technikai személyzettel, hogy barlangkutató felszereléseket is rakjanak be az úrhajóba! jegyezte meg Szilvi epésen.
- Mondd, hogy bírsz ezzel a nővel élni? - fordult Lesley Morleyhoz.
- Tudod, ha valaki olyan szép, mint ő, akkor sok mindent megengedhet magának! 
- Mit mondtál, még hogy…
Lesley félbeszakította a kitörni készülő perpatvart, álljt vezényelt. 
- Itt van valami…
A közvetlenül mellette tartózkodó Barett nyomban a mutatott dolgot vette szemügyre. Földi szóhasználattal élve, mintha egy hatalmas ruhásszekrénybe botlottak volna, különbséget a felületét borító kusza, de jól kivehető ábrák jelentettek. A tárgy maga szürkéskék volt, ezért tudott oly sokáig elrejtőzni a kutató tekintetek elől.
Köré gyűltek, és egymás nyakára, hátára mászva próbáltak minél közelebb kerülni a titokzatos rajzolatokhoz. Persze a sok test meglehetősen sötét árnyékot vetett, és szemük elől vesztették. Aztán, megoldva a dolgot, érkezési sorrendben elemezték, elsőként Lesley.
- Szerintem élőlényeket ábrázol, meg egyfajta képleteket, talán írásjeleket, diagrammokat - közvetítette élményeit a mögötte szorongóknak. A tárgy burkolata simának tetszett, felületén egyáltalán nem volt por, talán elektrosztatikusan töltött állapota miatt.
- Megelőztek minket... - suttogta valaki.
- Igen - válaszolta Lesley -, azt hiszem hozzá kell szoknunk a gondolathoz, főleg eddigi ismereteink fényében, hogy egyes kultúrák is lehetnek átmeneti képződmények. A Vörös Virágokon ötszáz év múltán, ha terv szerint haladunk, talán csak nyomaink maradnak... Vagy még az sem.
Valami ősi motivációt érzett magában, hogy megérintse ezt a titokzatos objektumot. Kezét lassan, reszketve felemelte és felé nyúlt. Társainak óvó figyelmeztetése, a mozdulat hirtelenségének következtében, torkukra forrt. Nem történt semmi különös. Nem csapta agyon a kóbor áram, nem ugrott ki belőle egy kozmikus szörny, nem robbant fel, mindössze ujjai hegyén érzett enyhe bizsergést. A tapintása is olyan simának bizonyult, mint a látványa. Kiderült, a mintázatok nem a felületből domborodtak ki, ahogy korábban gondolta, hanem, valami üvegszerű anyagba voltak ágyazva. Elhúzta a kezét és várt. Ő sem tudta mire. A többiek kissé hátrább léptek, katasztrófa bekövetkeztétől tartva. Sejtésük nem igazolódott be, ezt azonban nem tudhatták előre.
A tárgy mintha élni kezdett volna, megrázta magát időtlen idők óta szunnyadó álmában, s valahol mélyen a belsejében, halvány, majd egyre erősödő fény gyulladt ébredése jeleként, és táltölte ki fokozatosan alakját. Rövidesen az egész test egyszínű halványkékben tündökölt, az ábrák, alakzatok eltűntek, nyomuk sem maradt. Lebilincselve zuhantak bele a szuggesztíven fénylő kékségbe, moccani való erejük is elszállt.
A monokromatikusságot egy, a szélekről induló változás törte meg. Új színek törtek be; ciklámen, korallzöld, narancssárga, bíborvörös. Örvényeket alkottak. Néha, egy-egy pillanatra az egész kép megmerevedett, mintha valami fontos dolgot akart volna közölni, aztán a harmónia elenyészett, a káosz uralmának kezdete következett. Később a szerepek megcserélődtek. Úgy tűnt a végtelen messzeségből halk zene taktusai szűrődnek el hozzájuk, de ez lehetett közönséges érzékcsalódás is, a dallamok talán az agyukban keletkeztek. Órákon keresztül álltak lecövekelve, odaszegezve a színkavalkád varázsához, mire egyiküknek sikerült felocsúdnia:
- Fényorgona - vélte.
- Nem! - vetette ellen azon nyomban Morley -, annál sokkal magasabb rendű. Szerintem inkább üzenet, egyfajta tudás összesűrítése, de a pontos vezérlőelvről, és ennek az egésznek az értelméről, fogalmam sincs.
- Nem gondoljátok - kezdte Lesley, miután az elhangzottak némileg felrázták katatóniás állapotából -, hogy a Földön is a piramisokba rejthették elődeink az üzenetüket?
- A piramisok még nem álltak amikor a kisbolygó elpusztította Atlantiszt - emlékeztette Szilvi.
- Valóban nem - fejezte ki egyetértését. - Akkor épültek nagyjából, amikor visszatértünk a Földre. Azonban van egy egyáltalán nem mellékes körülmény, eszerint, némelyik piramist egy előző, korábbira emeltek. Nem tartom kizártnak, hogy akikre bízva volt, vagy akik megtalálták az elrejtett tudást, éppen mielőlünk dugták el újra. Végül is, akkor idegen lényeknek, „Nap fiai"-nak, „Hold fiai"-nak, „istenek"-nek számítottunk, és okkal vagy ok nélkül, de tartottak tőlünk, féltették a rájuk bízott kincset. A titulusokat nem is tudtuk levakarni magunkról, beletörődtünk, elfogadtuk a megszólításaikat. Aztán végül magukra hagytuk őket az elképzeléseikkel, amint az antarktiszi bázis kiépült, azzal, hogy később visszatérünk. Később beláttuk, ez a hiba mennyi de mennyi szerencsétlenséghez, népek teljes kiirtásához vezetett, de ekkor már nem lehetett újra közbelépni nyíltan. A Föld nagy árat fizetett függetlenségéért!
Miközben beszélt, a tárgy lassan elhomályosodott, belsejében kihunyt a fény. Sötétség borult rájuk. 
- Nagy ég, bezárult mögöttünk a barlang! - kiáltott fel rémülten Kriszti. Eddig a percig tudomást sem vettek környezetük változásairól, annyira magával sodorta őket az üzenet fénytengere.
- Véleményem szerint csak az este szállt le - próbálta nyugtatni Morley, bár állításának igazságtartamában maga sem volt száz százalékig biztos.
- Menjünk - javasolta Lesley -, lesz még alkalmunk és lehetőségünk itt körülnézni. Kedves kolléganőnk tanácsára, kérni fogok barlangkutató felszereléseket is, addig pedig, amíg megérkeznek, végezhetünk vizuális megfigyeléseket, no meg tapogatózhatunk is! Főleg, ha ki akarunk jutni innen!
- Fogjuk meg egymás kezét - ajánlotta Gramon -, akkor senki sem veszhet el!
- Kitűnő ötlet! - hallatszott erről-arról a helyeslés, s rögvest hozzáláttak megvalósításához. Morleynak az elképzelése igaznak bizonyult, kint csillagos éjszaka volt. A gomolygó köd a sötétben hullámzó víztükör benyomását idézte. Fázósan bújtak össze.
Egyikük majdnem hasra esett a radarkészülékben, amely még mindig folyamatosan bocsátotta ki rádióhullámait. A rúgástól tönkrement, ennek következtében, a gerjesztési energia megszűntével, eltűnt a füstgomoly, helyét újra a kőzetréteg foglalta el. Ez a szerencsétlen baleset csak másnap derült ki, amikor megpróbálták a készüléket ismételten üzembe helyezni.
- Most mi lesz? - aggályoskodott Szilvi.
- Mi lenne, meg kell várnunk a következő transzportot. - De az még hetekbe telhet!
- Tegnap még nem volt ennyire sürgős a barlangászat - hűtötte le Barett.
Ebbe bele kellett nyugodniuk. A házak elkészültéig a terep alapos felderítésének szentelték idejüket. Amikor végre a szorgos automaták kivitelezték a terveket, mindenki a saját, új otthona felé indult. A kupolák az éjszaka folyamán szívódtak fel.
- Jönnek ide majd emberek is? - tudakolta Patrícia. 
- Igen. Remélhetőleg... - bólintott rá Lesley.
- De úgy értem, földi emberek.
- Igen. Ok is. Sok földi társad él a Vörös Virágokon.
- Hát akkor - morfondírozott hangosan a lány -, ezt a bolygót másképpen kellene nevezni, hiszen ezentúl nem lesz többé csendes, s miért utalnánk a múltjára, ildomosabb volna a jövőjére!
- Talán igazad van. Mire gondolsz`? - kíváncsiskodott.
- Szavaidból ítélve, itt ismét együtt fog élni a két emberi faj, mint egykor régen a Földön. Újra együtt, egymást segítve. Hívjuk ezt az égitestet ennek megfelelően, mintegy jelképet állítva Újföldnek!
- Nagy igazság van szavaidban - helyeselt Lesley, és tenyeréből tölcsért formálva teli torokból kiabálva továbbította Patrícia gondolatait a többiekhez.
- Nagyon jó! Kitűnő! - kiáltották vissza, minden szót nem is lehetett pontosan érteni, a távolság annyira összemosta őket.
- Amint látod - tárta karjait Lesley az ujjongó emberek felé -,javaslatod meghallgattatásra talált. Rövid időre megálltak a házuk, az otthonuk előtt. Gyönyörű alkotás volt, tele boltívekkel, a falakat kiszögellések, kazetták, rejtett oszlopok ékesítették. A színek tarka harmóniájának köszönhetően tokéletesen illeszkedett környezetébe. Az ablakokban egyelőre művirágok pompáztak, ám Patrícia nyomban leszögezte. mihelyt lehet, azonnal kicseréli őket valódiakra. Az udvaron körös-körül felállított sziklakertek festőivé tették a látványt, az épület előtt fel-feltörő szökőkút idillikusan romantikussá. Fennkölt érzések áradtak bennük.
- Szabad, kisasszony? - nyújtotta Lesley a karját, és egy gyengéden könnyed mozdulattal felkapta a lányt, így vitte át a küszöbön.
- Honnan ismered te ezt a szokást'? - faggatta Patrícia.
Lesley odabent válasz helyett forró, szerelmes csókokkal árasztotta el.

Előzmények?...

Kezdetben parányi, jelentéktelen részecskeként sodródott egy intersztelláris por- és gázfelhőben a véletlen és a fizikai erők törvényeinek engedelmeskedve, mígnem egy közeli szupernóvarobbanás táguló gömbhéja hullámfrontot indítva a felhőben csillagok születését váltotta ki. A folyamat megindulását, a kavargó, örvénylő forgatagban, sűrűsödések felbukkanása jelezte. Ezek eleinte lomhán, mint lusta óriás, majd egyre gyorsabb forgásba lendültek, miközben mind több és több anyagot igyekeztek elragadni környezetüktől. A növekvő sebességű rotáció következtében kezdeti gömbformájuk átalakult, előbb ellipszoiddá, később lapos koronggá. Centrumaikban az anyagkoncentrációk csillagkezdeményekké fejlődtek.
Egyikükről, a belsejében meg-meginduló magfúziós reakciók körüli időszakban, a sebes tengelykörüli forgás és az energiatermelés lökésszerűen induló folyamatai három anyaggyűrűt választottak le. Ezekből jöttek létre a Föld- és a Jupiter-típusú, valamint az üstökösszerű égitestek. Az energiatermelés stabilizálódott, új csillag fénylett fel az égen, a Nap…
Az 1983 UV jelű kisbolygó hajdan talán egy üstökösmag része volt, esetleg egy nagyobb égitest széthullásakor keletkezett, de az is megtörténhetett, hogy két kozmikus vándor összeütközése következtében szakadt ki egyikükből, és került napkörüli pályára.
A nyolc kilométer átmérőjű aszteroida először mesterséges holdak felvételein adott hírt magáról. Brit csillagászok mozgásának periódusából és térbeli irányítottságából vezették le a megdöbbentő következtetést: a kisbolygó 2115 március 19-én összeütközik a Földdel.
Bolygónkon a közeli és távoli múltban már többször söpört végig kozmikus katasztrófa, teljesen átrendezve a mindenkori evolúció irányát. Legalább egyszer, bizonyíthatóan, egy magasan fejlett civilizáció esett áldozatául a világűrből érkező csapásnak. A fenyegetettség most is fennáll, és a tét nem lebecsülendő: a túlélés.
Az emberiségen, tehát rajtunk, múlik, össze tudunk-e fogni, és el tudjuk-e hárítani a veszélyt.
Képesek vagyunk rá?...