Tizedik mese:
                                                     Beavatás

–    Ha a mi valóságunk csak illúzió, akkor mégis hol van egy biztos pont, amire nyugodtan rámondhatod, hogy igaz?
–   A tükörben lévő kép a valóságnak csupán az illúzióját kelti. De azért nem szabad lebecsülni, hiszen a Valóságot mutatja. Ha meg akarod ismerni az Igazat, nézz bele a tükörbe! Ismerd meg a világot amiben élsz! Ha meg akarod ismerni Istent, ülj szembe önmagaddal. Hiszen te Isten képmása vagy. És ha úgy gondolod, hogy ehhez a te lényed túl kevés, haladj a külső formáktól a belső tartalom felé. Mert a Valóság ott van. És ott van Isten is. Benned és körülötted. Mindenhol. Nincs egy talpalatnyi hely, egy porszem sem, ahol meg ne találnád.
–   Ebben a világban?
–   Ebben.
A Rózsa kissé elgondolkozott. Körbenézett, mintha most ocsúdna fel hol járnak. Egy külváros falai között haladtak éppen. Szomorú őszi köd telepedett a tájra. Az útmenti fákat belepte a dér.Néhány fáradt, didergő, reménytelen arcú ember sietett el mellettük. Egy szemétkupacban girhes, kiálló bordájú kóbor kutya turkált valami ennivalót keresve. A Rózsa fázósan összébb húzta szirmait.
–   Itt, ebben a világban? – kérdezte ismét. – Ezek között az emberek között? Ebben a reménytelenségben? Ugyan mit találhatsz?
–   Ez egy korszak. Voltak már jobbak is. És ki tudja, – ha túléljük – talán lesznek ismét.
–   Optimista vagy. De azok az emberek, akik a jobb korszakokban éltek, mit szólnának ha meglátnák ezt a világot, itt?
–   Mit szólnának? Talán kérdezzük meg őket.
*          *          *          *          *          *          *          *          *
A piramisok sejtelmes árnyékokat vetettek a csillagfényes égbolt alatt. A mester és tanítványai némán ültek, meditációs pózban, kelet felé fordított arccal. Mintha megállt volna az élet. A Szfinx, a néma óriás hatalmas árnya vigyázta az időt. Bölcs és egykedvű mosolyal nézett túl a múlton, jelenen és jövőn, miket évezredek szőttek, sodortak és visznek tovább, akár a Nílus partjain csobbanó víz. Örök és mégis megismételhetetlen.
És ekkor, mintha lámpást gyújtottak volna meg, a piramisok tetején felizzottak az aranykupolák. A horizont még sötét volt, de a föld mögül előbukó nap első sugara már elérte a piramisok tetejét, és lassan, fokról-fokra lekúszott a keleti oldal fehér márványlapjain.
Maga volt a harmónia. A felkelő nap szembetalálkozott földi másaival, a fényben fürdő piramisokkal. Mester és tanítványai imát mormoltak a dicső Hórusznak, mely ime újra eljött Ozirisz birodalmából, hogy fényt, meleget, életet adjon, és tovább vigye az időt.
– Mi a különbség a nappal és az éjszaka között, Aszklépiosz? – kérdezte a mester egyik tanítványát.                                                                                    
–  A nappal fényes, az éjszaka sötét, – válaszolt a tanítvány.                    
– A sötétség csak a fény hiánya. A fény csak a sötétség hiánya. Minden ami van, valami hiányából táplálkozik és él. De nincs az a sötét éjszaka amiben legalább egy csillag ne világítana, és nincs az a fényes nappal amiben legalább egy fa árnyékot ne vetne. Ugyanazon istenség különböző arca néz le ránk az árnyékból és a fényből, az örömből és a szomorúságból, és nem hagy elmerülni egyikbe sem…Nézz fel az égre. Mit látsz?                                                            
– A felkelő napot.                                                                                     
– Képet látsz a nap múltjáról, ahogy felkelt. A fényről, amely most ér el hozzád és ezáltal a te jeleneddé válik, habár régebben keletkezett. De nézd az ég ellentétes oldalát! Mit látsz ott?                                                                            
– Semmit. Csak kék eget.                                                                         
– Ott látod a jövőt. A helyet ahol a nap majd le fog nyugodni. A jövőt, amely mint lehetőség éppúgy része a jelenednek, mint a múlt.                           
Világod zárt kozmosz, mint buborék a tenger mélyén. Ahogy a fizikai világba lépsz, korlátok és határok közé érsz. Mégis a tenger része vagy. Benned örvénylik és kavarog a tenger összes hulláma és hullámtörése.
Nézz ki a buborékból! Határokat látsz. Erkölcsi normákat, szokásjogot, otthonokat falakkal körülvéve, országhatárt. Szügséged van rájuk, hogy meghatározd magad. Amíg a fizikai világban élsz határok kellenek, hogy a helyedet megtalálhasd. De nem mindegy hol húzod meg őket. Mert aztán már ők vezetnek téged.
Az a társadalom ahol bölcsek vezetnek, ismeri a határait a jónak és a rossznak. Nem habzsol és nem nélkülöz. Az emberek tudják hol a helyük benne. A békesség állandó. A rend szilárd és nem erőszakolt, hiszen mindenki javát szolgálja.
A társadalom, amit hatalommámorba sülyedt, önös érdekeiket mindig előtérbe helyező, egójukat korlátlanul kiterjesztő egyének vezetnek, a káosz társadalma. A vezető ki önmagának nem szab határt, népét ketrecbe zárva tartja. Az ellentétek kiéleződnek, az elégedetlenség állandó, mint ahogy a hazugság is az, melyekkel újra és újra el kell terelni a nyomorúsága okait kutató nép elméjét. És mivel az ember igen leleményes, egyesek oly tökélyre emelik a hazug elméletek gyártását, hogy egész tudománnyá formálják azt, amit politikának neveznek.
– De miért tennék? Hiszen az senkinek se jó.                                         
–  Rossz határok rossz világot teremtenek. A nyesetlen fának keserű a gyümölcse.                                                                                                               
–  Mester, te azt mondod, hogy el fog jönni egyszer ez a világ?                 
–  A fény azért van, mert árnyék létezik.                                                   
–  Te ismered a jövőt, mester?                                                                     
– Nincsen jövő, csak lehetőségek vannak, amik benned élnek és körülötted. A föld amire pillantásod ráhull, őrzi a több ezer év múlva élő embertársaid lábnyomait is, akárcsak a tiédet. Éppúgy mint anyugati horizont a lemenő napot. Csak meg kell látnod. Tudni akarod mit hoz a jövő? Indulj el a lábnyomokon.                                                                                                         
És Aszklépiosz elindult. A pálmafák egyre ritkábbak lettek, a levegő szárazabb. Pergő homokot hordott a szél. A piramisokról eltűntek az arany kupolák. Lassanként lekoptak róluk a nap fényét visszaverő, csodálatosan megmunkált márványlapok. Kopottak és öregek lettek, mégis hatalmasok. Emberek álltak sorba a bejáratnál furcsa ruhákba öltözve. Nagy volt a hangzavar. Egy kalmár áruját kínálta. Egy másik papírdarabkákat szedett el az emberektől mielőtt beeresztette volna őket a piramis belsejébe.
Aszklépiosz is odaállt. Kíváncsi volt, hogy ezek az emberek ismerik-e a szent szertartást, mely által a testükből kilépve a magassabb szellemi világba távozhatnak, hogy összekössék a földet és a csillagokat. De nem engedték be, mert neki nem volt olyan papírja mint a többieknek.
Csodálkozva állt ott. Nem értette! Hiszen a piramis a mestereké. A tanítóké, akik elhozzák a tudást az emberiségnek. Ezek az emberek pedig mindennek inkább látszottak, csak tanítóknak és mestereknek nem.
Ahogy így nézelődött észrevett egy furcsa férfit. A többiektől elhúzódva ült, némán, szemei a messze kékségbe merültek. Aszklépiosz odament hozzá és leült mellé. Nem szólította meg. Tudta illetlenség megzavarni azt, aki a világok mélységeit fürkészi. Egy darabig így ültek csendesen. Aztán egyszer csak, annélkül hogy felnézett volna, megszólalt az idegen.
– Hát eljöttél, Aszklépiosz?                                                                      
– Honnan ismersz engem?                                                                         
– Hogy ne ismernélek? Hiszen egyek voltunk az első lélegzetvételben a világ teremtésekor, és egyek vagyunk ma is, ha idő, tér, s az egyéniség korlátozó ereje el is választ. De ha kilépsz önmagad korlátai közül találkozol velem, és felismersz.                                                                                                              
– Bocsáss meg nemes idegen, de a korlátok még fogva tartanak. Mondd meg ki vagy te?                                                                                                        
– Egy Felébredt Álmodó vagyok. Egy a sok közül, kik eljöttek ebbe a világba, hogy sötétségbe ne boruljon minden.                                                        
– Akkor te vagy a vezetőjük?                                                                     
– Nem. Ez a vasnak és a pénznek a kora. Itt most az Ego vezet, az önzés, a birtoklás, és a mérhetetlen éhség.                                                            
– Akkor mit csinálsz te?                                                                             
– Várok.                                                                                                  
– Mire?                                                                                                        
– A hajnalra.                                                                                               
– El fog jönni?                                                                                            
– A hajnal mindig eljön. Emberrel vagy ember nélkül, de eljön.              
– Úgy érted lehetséges, hogy a világ elpusztul addíg?                              
– Ez a világ mindenképpen elpusztul. Elmúlik mint minden. S a romokból egy új világ épül majd. Új élet, új vágyak, új álmok. A kérdés csak az, hogy ki építi majd fel, és hogy milyent épít.                                                            
– Ezt te sem tudod?                                                                                    
– Tudom a lehetőségeket. De a választás az emberek kezében van. Nézz rájuk! Szerinted mit választanak?                                                                    
A csoport túrista most rajzott ki a piramisból. Vídámak voltak, nevetgéltek, kattintgatták a fényképezőgépeket, egyikük videókamerát szorított a szeméhez, egy másik zenét hallgatott csupa dobütemmel benne. Hangosak voltak, hiszen túl kellett kiabálják egymást és a portékáikat kínáló alkalmi árusokat.
A nap vérvörössen hanyatlott a homokdűnék mögé. Az ékeitől megfosztott piramis már nem verte vissza sugarait. Némán és sötéten magasodott a hangyányi emberek fölé, évezredes tudás bölcsességével a méhében.
A túristák lassan felkapaszkodtak a buszra amivel idejöttek. Aszklépiosz figyelmes lett az egyikükre, aki elég furcsán viselkedett. Nem beszélt senkivel, nem fényképezett és nem hallgatott zenét. Az árusokat is egy mozdulattal elhesegette. Szemében a hideg elszántság keveredett a jeges rémülettel. Mintha félig-meddig révületben lett volna. Kezét óvatosan tartotta a ruhája fölé, mint aki titkot rejteget.
Aszklépiosz kérdően nézett a Felébredt Álmodó felé, és csodálkozása még nagyobb lett, mikor látta, hogy annak szeméből végiggördül egy könnycsepp. De nem volt ideje a kérdezésre, mert hirtelen hatalmas robbanás rázta meg a piramis környékét. A busz a detonációtól két darabra szakadt. Az úton, a homokban egy letépett emberi kéz hevert. Mellette egy véres fejű ember a fejét fogta és sírt. A levegőt megtöltötte a füst és a vér szaga. A vídám zajongást egy perc alatt halálhörgés és segítségért kiálltó sikolyok váltották fel. Aszklépiosz szédült. Úgy érezte mintha a feje tetejére fordult volna körülötte a világ. Mi történt? Mi ez? Hova került? Miféle pokolba?….
– Te tudtad ezt, – fordult a Felébredt Álmodó felé – és mégsem tettél semmit!                                                                                                                  
– Ki állíthatja meg a szilaj patakot, hogy utat ne vágjon magának a sziklán keresztül a tenger felé?                                                                            
– De hiszen te Felébredt Álmdó vagy, aki látja azt amit ők nem. Azt mondod, hogy mégsem tehetsz semmit?                                                                
– Utat mutathatok annak aki követni akar, de meg nem ölhetem azt aki nem. A földön voltak már nálamnál nagyobb tanítók is, de az akaratukat ők sem kényszerítették senkire. Volt aki magára vette a világ bűneit. Megfeszítették. Sokan megértették, és követték az utat amit mutatott. Vagy legalább megpróblták. Mások öltek a nevében. A szabad akarat nagy úr. Mindenki maga dönt és választ.                                                                                                      
– De hát ez az ember?…Embernek nevezhető?…Ez borzalom! Hogy juthatott idáig?                                                                                                      
– Amikor született fegyverropogással ünnepelték az érkezését. Amikor elbírta már a kezébe is adták. Éhezett és látta, hogy mások jóízüen dőzsölnek a rakott asztalnál, amíg ő kenyeret lopni ment, hogy éhen ne haljon. Sőt azt is látta, amint a felesleget a tengerbe dobálják, akkor amikor sokan az övéi közül éhen vesztek. Azt mondták neki meg kell ölni őket és akkor jó világ lesz. A gonoszok meglakolnak, a jók pedig oda jutnak a terített asztal mellé. És mindez Isten legmagassabbrendű áldásával és akaratából kell hogy megtörténjen. Ki ne hitte volna el az ő helyében?                                                                                 
– Ez a világ több ezer évvel a piramisok építése után?! Hogyan juthatott idáig?                                                                                                      
– Fény csak azért van mert árnyék létezik.                                               
A tanítvány felkapta a fejét, és meglátta a Felébredt Álmodóban Mestere arcát.                                                                                                      
– Menj vissza Aszklépiosz, és meséld el mindezt amit láttál. De tudd, hogy minden éjszaka után megérkezik a hajnal.                                                 
A tanítvány elindult. Végig a lábnyomokon. Vissza a fény országába. És sok évvel később, amikor tanítványai a jövőröl kérdezték, a következőket mondta: „Ó Egyiptom! Csak mondák fognak szólni szentségedről, s csak szavak fognak fennmaradni köveiden…mert az istenek visszavonulnak a mennyekbe, s az emberek elvesznek a földön…Az emberek aztán megundorodnak a világtól, és nem viseltetnek többé tisztelettel iránta. Így a világ öreg és korhadt lesz, és tűz által fog megsemmisülni…De amikor mindez megtörténik, akkor a Mester és Atya, az első mindenekelőtt, ráveti pillantását arra ami bekövetkezett, és megállást fog parancsolni a fejetlenségnek.”
– De Mester, – kérdezte akkor az egyik tanítvány – muszáj ennek mind megtörténnie?                                                                                                        
– A nap keleten kel és nyugaton nyugszik. Az ember gyermekként születik, a porban kúszik, mint az első hajnali napsugarak, aztán eléri az eget és magasan száll mint a sólyom, majd botra támaszkodik és a föld felé hajlik, mint az alkonyodó nap. Ez itt a teremtett világ. Ha ki akarsz szállni belőle, válj istenné és lépj túl a saját árnyékodon. Lásd meg a nap mögött fénylő csillagokat, a halálból születő életet, és megmenekülsz. Ez az Ember Korának üzenete az Emberiségnek.