Tizenegyedik mese:
                                                       A Sors Ára

 A kis mellékút, amin a várost elhagyták egy enyhén lankás dombra vezetett. Nem volt azon más csak dérlepte fű, melyen egy-két szomorú, tépett ágú bokor kuporgott. Itt, az egyikben rejtették el a hajójukat. De mielőtt még beszálltak volna, visszanéztek a városra még egyszer. A házakból kiszüremlő apró, halvány fények vészjóslóan imbolyogtak a ködben.
–   Sajnálom őket – mondta a Rózsa.                                                   
– Miért? – Magas férfi állt meg mellettük. Úgy lépett ki a ködből,mitha a semmiből tűnt volna elő. Fekete szeme sötéten villant ki sápadt arcából. Egykor szénfekete hajába már ősz hajszálak vegyültek, de a tartása most is egyenes volt, kemény mint az íj, mely pattan, feszül, de nem törik el. Hosszú sötét esőkőpenyt viselt. Olyan volt, mintha egy nagy varázsló lépett volna elő valamilyen régi meséskönyvből.                                                                            
–  Miért? Mert így bezárva élnek önmaguk építette börtöneikben. A földtől aszfalt utakkal védik magukat, egymástól beton falakkal. Városaikat elárasztják fénnyel, hogy még a csillagokat se láthassák igazán soha. És mit érnek el vele? Életük széttöredezik magányuk mindent elárasztó végtelen sivatagában, melyben úgy kóborolnak mint hajótöröttek a lakatlan szigeten. Úgy mennek el egymás mellett, mintha mindegyikük egy-egy külön planétán élne, egy utak és átjárás nélküli hideg, süket űrben. És ilyennek is képzelik el a világot. Ezért hát az ő világuk ilyen is. Isten szenved ha rájuk néz! Hiszen darabokra szaggatták a teremtését és kimérték maguknak. Úgy gondolják, hogy birtokolhatják az eget, földet, s minden élőt és élettelent benne. Pedig ideiglenes bérlői csupán nemcsak a körülöttük lévő világnak, hanem még a saját testüknek is.
Az idegen figyelmesen és szomorúan hallgatta a Rózsát. Szemében vad viharok emléke tükröződött vissza. Szája szélén keserű mosoly bujkált.
– Szép vagy Rózsa – szólalt meg újból. – Kecses, ártatlan és tökéletes, akárcsak a természet. De mit tegyünk mi, kikben egész menny és pokol vív örökös csatát? Falakat építünk? Hát igen, ez igaz. De ki az aki mellét kitárva neki merne menni egy egész világrengető égiháborúnak? Kell egy biztosnak hitt menedék, hova két háború között elhúzódhatunk, – még akkor is ha ez egyáltalán nem biztos, és nem is igazán menedék. Inkább börtön? Meglehet. De könnyű tanulmányt írni a pokolbéli üstök formájáról. Gyere be és égj el benne elevenen! Aztán írj róla!                                                                                                        
–  Keserű vagy idegen – szólalt meg a Kis Herceg. – Olyan, mint aki számtalan mély és fájó sebet hord a lelkében. Ha megosztanád velünk nem gondolod, hogy sokkal könnyebb lenne?                                                            
– Könnyebb volna? Nem tudom. Még sohasem próbáltam ilyen formában megosztani senkivel az érzéseimet. A zenében igen. Ott lehet repülni, szárnyalni, égni a csillagokkal együtt és zuhanni is – egyedül. De ki törődik vele, hogy mindez miből született? Mennyi fájdalomból és szenvedésből, mennyi mámorból és extázisból, micsoda irdatlan mélységekből és magasságokból hullt alá a földre? Kit érdekel? S ha igen, mennyire? Olcsó vásári pojácát csinálnak belőled, és mutogatnak mint a csodabogarat. Milyen ruhát veszel fel? Milyen ennivalót eszel meg? Milyen nővel bújsz ágyba? És igen, milyen volt amikor megkaptad az első pénzt, sikert, elismerést? És azt hiszik ismernek. Ime: a zenész! De kit érdekel az ember?                                  
–  Soha? Senkit?                                                                                    
Egy percig csend volt. Didergő szél tépdeste a bokrok ágait. A zenész elgondolkodott. Aztán lassan összébb vonta maga körül a fekete köpenyt. Fázott? Vagy csak az emlékek jeges árnyai dermesztették meg a szívét? Ki tudja?!
*          *          *          *          *          *          *          *          *
Nehéz erről beszélni. Nekem már nehéz. Így visszagondolva… Milyen könnyű is bevallani a múltat, nagy és fontos eseményeit röpke kis életednek, amíg csak a csíráját vetetted el. A jövő is mennyivel kezesebb bajtárs amíg tele vagy tervekkel és vágyakkal. Aztán eljön egy idő – ki tudja mikor? – átlépsz egy határvonalat és…jövőd már nincs, a múlt pedig úgy mered vissza rád mint egy tökéletesen kész, kifaragott halotti maszk. Gúnyos? Vagy szomorú? Vagy talán vicsorgó? Mindegy, hiszen változtatni már úgysem tudsz semmin. És appellálni sem, senkihez. Hiszen te faragtad!                                                        
Hogy volt-e valaki akit érdekelt igazán a sorsom? A ruha mögött, a látszat mögött, a magamra kényszerített számtalan álarc mögött rejtőzködő ember? Talán igen.
Sokszor elgondolkoztam rajta, főleg az utóbbi időben, mióta árnya újra visszatért az életembe, hogyha valóban megismer engem, vajon akkor is megszeret? És ha megszeret, lett volna hozzá bátorságom, hogy megmutassam magam előtte, hogy lemeztelenítsem a lelkem egészen?!
Ó mert nagy bátorság kell hozzá hogy az ember lebontsa maga körül a falakat. Mert mi véd meg akkor ha megtudják, hogy gyenge vagy és esendő? Ha szertefoszlik a nimbusz az illúzionista nagymester körül, és netán kiderül, hogy éppúgy vágyik egy meleg emberi szóra mint akárki más? És az aki ezt a szót meg is tudja adni, mit tesz ha rájön mekkora hatalma van? Vajon nem él vissza vele? És ha igen?…
Egyedül voltam. Pénzem sem volt. Egy nyomorult kis szobában éltem és zeneórákat adtam botkezű és botfülű gyerekeknek, hogy valahogy fenntartsam magam. Tudja az ördög, nekem valahogy mindig a tehetségtelenebbje jutott. Mert hát azoknak volt pénzük.
De nem számított. Nagy álmokat dédelgettem a lelkemben és ez erőt adott. Zenész akartam lenni, és nem is akármilyen. Hatalmas nagy varázsló, aki megénekli a csillagok tombolását, a felhők suhanását, és az emberi lélek mélységeiben rejlő legvadabb szenvedélyt. Kergettem a végleteket és mindig a távlatokba néztem. Onnan vártam a megváltó ihletet, a szerelmet, az extázist.
Nehéz ilyen lélekkel élni, melybe ennyi önmagát emésztő vágy és sóvárgás tombol. Nem is csoda hát ha a fizikumom nem bírta sokáig ezt a megfeszített élettempót. Megbetegedtem. És ekkor döbbentem rá először igazán, mennyire magányos vagyok. Nem nagyon voltak barátaim, legalábbis olyanok akiket teljes joggal azoknak lehetett volna nevezni. Inkább csak ismerősök, akik jönnek-mennek az ember életében, de nyomot benne nem sokat hagynak. Ki tudja mért? Lehet hogy én emeltem túl magasra a falakat. Vagy csak egyszerűen süket voltam, és nem hallottam meg a kopogtatást.
Tény az, hogy egészen egyedül maradtam. Az se nagyon volt aki egy pohár vizet adjon. Járkáltam fel-alá a szobámban, lázasan és gyötrődve, és csak azon őrlődtem, hogy mi van, ha nem tudom megvalósítani mindazt aminek a terve itt égett a lelkemben? Nem az életemet féltettem, csupán az álmaimat. És azt hiszem éppen ez a nagy hit és akarat volt az, ami végül is életben tartott.
Azt hittem lázálom – hiszen a valóságban ilyen nem történhet meg, csak a mesékben – de minden éjjel megjelent az ágyan mellett egy lány. Kedves volt és szelíd. Letörölgette a homlokomat, ennem és innom adott, meleg emberi szavakkal szólt hozzám. Nem tudom már mit mondott, de azt igen hogy mindig megnyugodtam tőle. Álomba ringatott, és reggel mikor felkeltem, arra gondoltam, hogy biztos egy angyal volt a túlvilágról, és lehet hogy én már féllábbal odaát is vagyok?! De este újra vártam a jöttét, és sose kellett csalódnom, mert ő mindig megérkezett.
Azt ajánlották, hogy menjek be a kórházba, de én nem akartam. Először is, mert mindig utáltam az orvosokat és nem sokat tartottam felőlük, másodszor mert féltem, hátha oda már nem fog eltalálni az „angyal”?! Nekem pedig szükségem volt rá, hiszen ő volt az egyetlen barátom.
Jó másfél hónapig eltartott a nyűglődésem, de aztán lassanként mégis legyőztem a kórt. Csak egy bántott. Ahogy elmúltak a lázas éjszakák, elmaradt a látogatás is. Azt gondoltam sohasem látom többé. De mit ad isten, alig egy év múlva találkoztam vele, abszolút normális körülmények között, egy koncertterem előcsarnokában.
Akkor már sikeres zenésznek számítottam és sokan tolongtak körülöttem autogrammokért. Ő távolabb állt, és amikor meglátta hogy észrevettem el akart menni. De nem hagytam. Utána eredtem és megszólítottam. Mondtam nagyon hasonlít valakire, aki életem egy legnehezebb szakaszában mellém állt és bátorított. Ő azt mondta bizonyára csak véletlen hasonlóság. Én meg elhittem. Még azután is hogy megtudtam ugyanarra az egyetemre jártunk és nagyon jól ismerte a panziósnőt, akitől a szobát béreltem akkoriban. De hát így kényelmesebb volt. Különben még hálát kellett volna éreznem. Az pedig kötelez. A kötelesség pedig mindig kényelmetlen.
És miért ne választottam volna a könnyebb utat? Miért ne hittem volna inkább a „valóságban”, mint a mesékben? Racionális elmém meggyőzött róla, hogy ez így természetes. Hasonlóságok lehetnek, de önzetlen szeretet és odaadás?!…A farkasok világában ahol élünk? – De nem! Rossz a hasonlat. A farkasok világa is a falkán belüli  renden és az összetartozáson alapul. De min alapul a miénk? Valahol úgy hallottam, hogy egy farkasnak egy életben csak egy párja van. Míg nekünk? Hitvány sportot űzünk csak a szerelemből. A technikáját tanuljuk, a lényegét pedig közben teljesen elfelejtjük.
Dehát én is csak olyan voltam mint a többi férfi, aki keménynek és erősnek akar mutatkozni, és azt hiszi hogy az érzelem a gyengeség jele. Bezárkóztam a „Valóság Várának” falai közé, és elhittem hogy minden ami szép, ami jóság és szeretet, összetartozás és barátság, csak a mesékben létezik.
Úgy is közeledtem hozzá, férfiúi felsőbbrendűségem teljes tudatában. Hódítani akartam. Birtokolni! S nem vettem észre, hogy nyitott ajtót döngetek. Ő csak mosolygott rajtam, én pedig majd megőrültem ettől a mosolytól. Mindenképpen be akartam bizonyítani, hogy az vagyok aki nem vagyok. Igazi Don Juan, nagyvilági ember. Milyen nevetséges lehettem!
Ki mondja meg, miért kell mindig szerepeket játszanunk? Álarc mögé bújnunk? Félelemből? Gyávaságból? Vagy egyszerűen csak megszokásból?
De ez az út itt járhatatlannak bizonyult. Egyszer csak kis búcsúlevélke várt az asztalon. És sose láttam többet.
És nem mentem utána. Pedig fájt, hogy majd megőrültem bele. Pedig ő volt az egyedüli nő, aki mellett nem éreztem magányosnak magam. Akihez „szerelem előtt” és „ szerelem után” is közöm volt. Mintha egy rész lett volna belőlem. Értett engem. Akkor is ha jó, akkor is ha gonosz voltam. Csak én nem értettem hogy mit jelent ő nekem, és azt sem hogy mit vesztek vele.
Ki tudja mi lett volna ha most az egyszer helyesen lépek? Ha merem vállalni magam, és a felelősséget ami ezzel együtt jár? De valahol a lelkem mélyén éreztem, hogy ez túl komoly lépés lenne, túl messzire vezetne. Itt már többet kéne adnom magamból, és ezt nem akartam.
Maradtam hát a sértett hiúság bevehetetlen bércein. Ott ahol nem tud utólérni senki. Ahol nincs barát és nincs társ. Nincs felelősség és nincs kötelességtudat. És mégis – ki tudja, nem ez volt-e a helyes? Miért kellett volna elrontani az álmokat a megvalósulás kiábrándító valóságával? Feleség? Gyermek? Házasság? Társ vagy ellenség? Így: akár minden lehetett volna. Úgy csak egy: Valóság.
Pár héttel ezelőtt megkeresett a lánya. Ajándékot hozott. Tőle – nekem. Újra. Az utolsót amit ebben az életben adni tudott. De a legcsodálatosabbat. Az egész lelkét, meztelenül és ámítások nélkül – papírra vetve. A naplóját. Szinte az egész rólam, vagyis rólunk szól. Megtudtam, valóban ő volt az aki éjszaka felkeresett. Ő volt aki riadtan menekült előlem a koncertterem előcsarnokában – mert félt, hogy milyen fájdalmakat és kínokat okozok majd neki. És milyen igaza volt! Aki nem vallotta be az éjszakai látogatásokat – mert szerette volna ha én magam jövök rá. Hiszen annyira nyilvánvaló volt! De én vak voltam. Ebben is és másban is. Azt sem vettem észre hogy milyen mélyen és reménytelenül szeret.Hogy semmi mást nem vár tőlem csak annyit, hogy a társamul fogadjam. Barátomul. De én ezt az érzést nem ismertem. És már nem is fogom ismerni soha.
Ő elment. Örökre. Én pedig itt maradtam egy csomó megválaszolatlan kérdéssel, és ezzel a pokoli zűrzavarral a lelkem mélyén.
Néha gyűlölöm is érte. Miért nem jött el újra? Miért nem vetette az arcomba hitványságomat? Az önzésemet? Talán sikerült volna felébresztenie! Talán sikerült volna ledöntenie a falakat körülöttem!
Vagy mindez csak hiú ábránd? Nem tudom. Még ma sem tudom eldönteni, hogy igazából énrám lett volna szüksége, vagy csak az álmokra volt amiket rólam álmodott?
Végül is mit várunk mi a szerelemtől? Megváltást? Boldogságot? Biztonságot? A magány feloldódását? Csupa olyan dolgot, amit csak mi magunk teremthetünk meg magunkban. Senki nem válthat meg minket, ha mi magunk nem akarjuk! Senki nem tehet boldoggá, amíg a lelkünkben félelem és szorongás lakik. Senki nem adhat biztonságot addíg, amíg valaki mosolyától függ a létünk. És ki léphet be a magányodba, amíg az ajtót a lelkeden ki nem tárod? De ha kitárod, és csak egy embert engedsz be rajta, a világot pedig  kizárod, a magány árnya újra visszatér.
A szerelem? Hogy mi a szerelem? Talán – kapu egy másik világba. Egy varázslatos világba, ahol eltűnnek a határok. Ahol megszűnik az én és a te. Mámor és extázis, amit a lélek akkor érez, amikor bilincseitől megszabadul. De nem lehet lehozni a földre. Ha falakat építesz köré, meghal. Ha korlátozod, megszűnik. Csupán átélheted, hogy emlékezz, milyen szabadnak lenni.
S hogy mért fáj annyira?…Most, ennyi év után visszagondolni rá? Mert a legszebb zene lehetett volna amit megírok. A legnagyobb extázis, amit átélhetek. És én elléptem mellette.
Most már?…Most már nincs senki aki kinyithatná újra azt a kaput. Senki aki szárnyakat növeszthetne a lelkemre, hogy repülni tudjon. Senki aki letörülhetné a könnyeimet ha mégis – leesnék az égből.
Megöregedtem. És nem lettem sokkal okosabb. Ismerem a szerelem végleteit, de nem ismerem az értelmét. Ismerem a szenvedély viharait, de nem ismerem a szeretet gyengéd simogatását. Talán tudnék találni olyan embert, aki meghalna velem. De tudnék-e olyat, aki velem élne?..
Vihart kavarni jöttem. Korlátokat ledönteni. Felszítani a szunnyadó parazsat a lelkek mélyén. Ez volt a sorsom. És ez volt az ára. Az ember nem tudhat meg mindent. És nem érhet el mindent. Ehhez egy élet túl kevés.
Kis Herceg, ne kutass az emberi lélek mélységeiben. Mert lehet hogy túl mélyre fogsz látni, és beleszédülsz a szörnyű szakadékba ami feltárul előtted.
Tökéletlenek vagyunk? Ostobák? Sajnálatra méltók? Lehet. De ahol a mélység ott a magasság. Minden dolog magában hordozza önmaga ellentétét. A fény az árnyékot, az árnyék a fényt. 
Ez a sorsunk. És ez a sorsunk ára….
*          *          *          *          *          *          *          *          *
Az idegen arca fakóbb lett, háta is lejjebb görnyedt kissé.Mintha nehéz terhet cipelne: az emlékekét, a sikerét és a sikertelenségét, a megvalósított és megvalósítatlan álmokat – a magányt.
Az est sötétebb lett, a köd még sűrűbb. Az idegen intett, és ahogy jött, a semmiből szinte, fáradt alakja éppúgy olvadt bele a fény nélküli éjszakába.
A Kis Herceg sóhajtott és felnézett az égre. Pedig ott a mély feketeségen kívül nem láthatott semmit. Még egy csillagot sem. Miért tette mégis? Ki tudja? – Talán érezte van ott valaki, aki a sorsokat szövi, és aki nem hagy kiesni a tenyeréből egy porszemet sem.
Talán hozzá szerette volna elküldeni ezt a sóhajt. Egy sóhajt – egy sorsért. És megkérni, törülje le a könnyeit a megfáradtaknak és a szenvedőknek.