Tizenkettedik mese:
                                                 Karácsonyi Requiem

A Kis Herceg és a Rózsa kicsiny hajója tovarepült a ködös éjszakában. El messze-messze, túl téren és időn, túl határokon és tengereken, hófelhők fölött és hófelhők alatt. Lassanként belerepültek a télbe. Lent a fehérbe öltözött föld ünnepelt. Karácsonyra készülődtek. Kivilágított, csillogó-villogó városok nőttek ki a havas pusztaságból. Minden olyan békésnek tűnt…
De a Rózsát az aggasztó kérdések nem hagyták nyugodni. Így mint mindig, most is tovább kérdezett:
–   Mire valók hát a falak? Mitől védenek meg?
–  Mitől? – A Kis Herceg szeme fátyolos volt és szomorú, mint akit régi emlékek lidérce kísért meg. – Hogy mitől? A gazdag embert a szegény embertől. A butaságot a gondolatoktól. Az egymás eltaposásán alapuló világrendet a szeretettől és a megértéstől.
Olyan ez, mintha valami fekete árnyék települt volna az emberek agyára. Nézik, de nem látják. Látják, de nem értik. Értik, de azt mondják – nem lehet másként. Hogy soha nem is volt másként. Hogy ez az élet rendje. 
Pedig ez nem igaz. És vannak, akik ezt nagyon jól tudják, de hallgatnak róla.
És vannak, akik nem hallgatnak, de hangjuk elvész az általános ordítozásban.
A templomban szeretetről prédikálnak, s kint az utcán elfelejtenek mindent. Vagy már bent sem gondolták komolyan?
Annyi arcuk van, ahány napja az évnek, perce az óráknak. Hiszen „fejlődő” világban élnek! Nem állhatnak meg sehol, mert akkor lemaradnak. Miről? Ki tudja? Talán az emberségről.
A létfenntartás mindenekelőtt. Élni mindenáron! És habzsolni csömörig, mindent amit csak lehet – amíg még lehet! Mert aztán jön a Nagy Kaszás és – utána sötétség. Hiszen onnan még nem jött vissza senki. Valóban? – Keresztények!
Vagy a vallás is csak egy befektetés? Elmegyünk mert… ki tudja? Hátha mégis van benne valami igazság, és odaát majd a jópontokat a számlánkra írják. Mégis csak nyugodtabban tudunk dőzsölni itt, azzal a lelkiismeretünket csillapító tudattal, hogy az egy-két odavetett alamizsnáért odaát is biztos helyünk lesz. – Ilyen könnyű volna… – Megvenni az Istent?
Mert itt már minden eladó. A becsület, az ész, még az egymás iránti odaadás is. Mindent pénzben mérnek. És mindennek megvan az ára.
Fogyasztói társadalom, mely elevenen falja fel az emberi életeket. Civilizált világ, mely rosszabb a kannibalizmusnál is, hiszen nem elégszik meg az emberről lerágott hússal, de a lelkét, a szívét is akarja!…
A Kis Herceg szeméből alágördült egy könnycsepp. A Rózsa riadtan símult hozzá. Még sohasen látta ilyennek.
– Mi történt veled, Hercegem? Miért bánkódsz? Hiszen látod, lent ünnepelnek. A szeretet ünnepét ülik. Kell hát legyenek ott is jószándékú emberek. És a vezetőik közül sem lehet mindegyik olyan vak, hogy ne lássa, ha folytonosan csak tőrbe csalják egymást, ha mindenki csak az egyéni hasznát és boldogulását nézi, a világuk darabokra hullik a lábuk alatt, a földjük megmérgeződik, a felhők savas esőt sírnak a fejükre, s a lelkükben lévő sötétség lassanként ellepi az eget.    
– A vezetőik? Ők aztán igazán az utolsók akik hitelt adnának a szavaidnak Rózsa. Hiszen azoknak, akik a hatalmat birtokolják, hogyan is állna érdekükben beismerni, hogy egy széthulló világ szálait tartják a kezükben? Sokan közüllük még ők sem hiszik el… Ha nézik is, nem akarják látni. Ha látják is, nem akarják megérteni. De ha vannak is olyanok akik megértik, – nem mondják senkinek.
Álltatják magukat – másokat – azzal, hogy majd ők megvédik az „emberiséget”, boldoggá teszik honpolgáraikat, …ha kell tűzzel-vassal, jó törvényekkel és szabályokkal,   jó börtönrácsokkal és erős börtönfalakkal,  jó koncentrációs-táborokkal és hős háborúkkal.                                                          
De minek ennyi erőszak, ha minden olyan jó és tökéletes? Ennyire buták az emberek, hogy nem veszik észre, milyen csodálatos, fejlődő, majd a jövőben – nemsokára! – mindent megoldó álomvilágban élnek? – Vagy mégsem?
Politika? Ugyan mit lehet politikával megoldani? Szerinted mennyit kell hazudni ahhoz, hogy megtudd az igazságot?
Jó és rossz. Jobb és bal. Az „izmusokba” beleszédült emberiség tudathasadásos állapota csupán. Vajon melyiken repülsz el a mennybe? Itt a pénz vezet, ott a korlátoltság. Demokrácia vagy diktatúra? Kapitalizmus vagy kommunizmus? Mi a különbség? 
Nézz le a Földre! 
*          *          *          *          *          *          *          *          *
Egy ember botorkált a hóban. Körülötte fényes üzletek sora virított, csillogott a karácsonyi forgatagban. Lassan járt, így hát meg-meg lökték. Mindenki sietett. Még egy ajándék, még egy pár finom falat az ünnepi asztalra. Itt volt az utolsó simítások ideje. Aki elmaradt valami fontos dologgal, most igyekezett pótólni a hiányt. 
Neki nem volt hova sietnie. Már rég nem. Nem várta otthon senki. Nem is volt otthona. Egész művészet volt ahogy élt. Egyik hajléktalanszállásból a másikba, egyik kapualjból a másik alá. Titkos alkóvok és zugok egész sorát tudta már. Egy-egy tál meleg étel a könyörület szállásain, és néhány ember, aki néha megszánja és lök neki egy-két falatot, ruhát, akármit. Persze ő meg is dolgozik érte. Ha kell fát vág, takarít, szemetet hord, gödröt ás. Szóval akármit ami akad. Nem szeret ingyen elfogadni semmit. Ennyi maradt még a régi büszkeségből. Meg néhány emlék. Ez volt minden vagyona. Meg a lyukas, toldott-foldott göncök a vállán. 
De már mind kevesebb munkát tudott elválalni. Érezte egyre gyengül. Ez az élet kiszívja az ember erejét. Lassanként olyanná vált, mint az öreg, korhadt fák  országútszéli őrhelyeiken. Csak az utolsó szélre várt, mely végül ledönti a földre. 
Ment hát tovább. Vitték a lábai. Mint öreg, asszott gebék a rozzant szekeret. Már csak a hűség hajtotta őket, meg a megszokás. De az esze egészen máshol járt. Régi Karácsonyok boldog emlékein. Amikor még „ember” volt.
Hagyta hadd lökdössék az emberek. Nem volt kedve odébb állni. Lassan csosszant a csúszós hóban a felemás cipő. El kéne érjen a hajléktalanszállásra. Ma hideg éjszaka ígérkezik. De nem volt kedve hozzá. Szeretett volna ma egy kicsit ő is ünnepelni. Emberek között lenni. Olyanok között, akiknek még van kit szeretniük. Akiket még szeretnek.
Nézte az arcukat. Feszült, magába forduló, fáradt, sóvárgó arcok váltogatták egymást. Csak egy-kettő volt, amin a boldogság némi halvány árnyéka villant. „Biztos estére tartogatják” – gondolta Békés, a csavargó, – és mosolygott, mert eszébe jutottak gyermekkorának csodálatos Karácsonyai. A pattogó tűz, anyja kedves mosolya, és az a nagy várakozás amivel az angyalkát várták… És az angyal mindig eljött.
Merengéséből egy autó tülkölése riasztotta fel. A kocsi elsuhant mellette olvadt hólét frecskendezve nyomorult gönceire.
– Nem tudsz vigyázni tata? – kiabált hátra a volán mellől egy huszonéves suhanc, aztán eltűnt a forgatagban.
Ő meg csak állt, mélabús álmaiból felébredve, egyedül az embertömeg közepén.
Nem tudsz vigyázni?….Igen. Vigyáznia kellett volna. De mire is? Hol volt az ahol nagyon elrontotta? Mert valahol lennie kellett. A büntetés, a társtalan, hajléktalan élet nem jöhetett a semmiből. 
Hol is volt? Talán már ott az elején, amikor elhatározta, hogy tanárnak megy. Méghozzá filológia-történelem. Micsoda ostoba ötlet! – Kinek kell ma ez a sz..r? – vágta oda a Nemcsák politikus úr ésszel nem túl ellátott fiacskája, aki következetesen két b-vel írta a balt, és kitartott mellette, hogy Shakespeare amerikai volt. Persze hogy megbuktatta. Őt meg, amikor többszöri figyelmeztetés után sem akart változtatni az álláspontján, szépen kivágták az iskolából. Az indok: a történelem nem megfelelő tanítása.
Igaz is: „a történelmet mindig a győztesek írják”. És neki nem mindenben egyezett a véleménye a győztesekével…S hogy nem megfelelően? Ebben is lehetett valami. Mert arra tanítani a gyermekeket, hogy legyenek jók és becsületesek?... S ha arra gondol, – lehet hogy ez még egy-két lélekben meg is fogant?!
De hát mire kellett volna tanítania? Hogy taposs el mindenkit, s ha te maradsz egyedül a porondon, tiéd lesz a világ minden hatalma és gazdagsága? Vagy ha ez nem megy, ha maradnak még nálad erősebbek és hatalmasabbak a ringben, légy hozzájuk mindig alkalmazkodó és engedelmes, és így bizony mondom, hogy messzire jutsz?!
Nem! Nem! Jobb lett volna el sem kezdeni!
Hogyan is taníthatott volna meg olyasmit, amit neki is csak azután sikerült megértenie, egyik állásból a másikba, egyik kiskirálytól a másikig vándorolva. Hogy itt az emberi élet semmi! Egyetlen isten van csak: és ez a PÉNZ!
Álmok? Ki ad ma értük egy lyukas garast is? Gyönyörű szép karácsonyi mesék szeretetből alászálló angyalokról, és mások üdvéért az életét is feláldozó Isten Fiáról – kinek kellenek? Töméntelen ajándék és mérhetetlen pompa visz ma a mennybe!
Elbotlott és elesett. A mellette ellépdelő lábak kikerülték, vagy közömbösen suhantak el. Egy hang, onnan fentről, folytott undorral telve jegyezte meg: – Biztos részeg!
Békés feltápászkodott. Nem nagyon érdekelte már az emberek megvetése. – Ők nem ismernek engem, – mondogatta magában ilyenkor, ha egy-egy megvető fintorra el-el szorult a szíve. – Nem láthatnak mást, csak a rongyos ruhát, borostás állat, ami elfedi az embert aki benne van. Éppúgy mint a vasalt ing és keményített gallér az embertelenséget.
S hogy nem látnak a látszat mögé? Hogy is tehetnék? Hiszen kitől tanulhatnának ilyent?…Elkábítja őket a csillogás, és undorítja a szerencsétlenség minden megnyilvánulása. Meg hát talán félnek is. Mert ha csak „részeg” – akkor nincs felelősség ; és nincs meg annak az iszonytató lehetőségnek még csak az árnyéka sem, hogy talán én is…lehetnék a helyében?!
Ennyi az élet! Mosolygott, és nem nézett hátra. Nem akarta látni azt, aki őt semminek nézi.
Eszébe villant egy arc, ami sokkal jobban fájt. A feleségének az arca, amikor elhagyta. Akkor még nagyon büszke volt, s a sorozatos sikertelenség, életének nagy kudarca arra sarkalta, hogy legalább azt az egy embert ne tegye szerencsétlenné, akit még szeretett. Elment hát. Akkor úgy érezte, hogy így a helyes. A nyomor egyedül elviselhetőbb. – Vagy mégsem?
Akkor még hitte, hogy lesz visszaút. Hogy életének jobbrafordulásával visszajöhet még győztesként, igazi férfiként, mint a rossz amerikai filmekben a hős. De az élet nem így működik. Aki önmaga alatt vágja el az utolsó ágat, ami még a szeretethez köti, azon már az istenek sem segítenek. 
Elfáradt. Sajgó lábába élesen hasított bele a fagy. Jó lenne valahol még megpihenni. Valahol! Emberek között! Emberek? Vajon Diogenész a lámpásával hányat találna közöttük?
Az utca elnéptelenedett. Ez a hely ahova elbotorkált, már nem volt olyan forgalmas, és az este is lassan elérkezett. Mindenki hazatért. Vagy máshova. Fényes mulatókba, vagy baráti társaságba. Kinek-kinek izlése, vagy tehetsége szerint.
Békés egyedül maradt. Álmaival és vágyaival – egészen egyedül. Nem volt senki akivel megoszthatta volna. Sem a szeretetét, sem a félelmeit. Csak a hulló hópelyhek szállingóztak körülötte, mint csodálatos fehér pillangók.
Lerogyott a hóba. Nem volt ereje tovább menni. Nézte a szálló pelyhek sokaságát. Megannyi csillag. Megannyi fényes álom. Egy világról, ahol az emberek szeretik egymást, és nem kell Karácsony estén az utcán meghalni.
Milyen jó lenne még hinni a csodákban. Milyen jó lenne hinni, hinni újra, hogy eljön az az angyal, úgy mint gyermekkorában, és megjutalmazza a jó embereket. Szárnyait kiterjeszti az égbe, és nem hagy bántani, sem megalázni senkit. Megállítja a fájdalmak megáradt folyóját, megdermeszti az ütésre lendülő kezet. Megsimogatja a szeretetre éhes szíveket, beforrasztja a lelkeken esett sebeket. Enni ad az éhezőknek, inni a szomjazóknak, álmot az álmatlanságban szenvedőknek és világot a világtalanoknak. Hadd lássák miért érdemes élni! Hadd lássák, hogy csak ezért érdemes!
Szemére ködfátylat vont a feltörő könnyek áradata, s a fényes prizmán keresztül összemosódott álom és valóság. A hópelyhek óriásivá váltak, szárnyuk nőtt, és úgy szálldostak körbe-körbe, mint sirályok a kikötni vágyó hajó vitorlája fölött. És a fehér sirályok közül, fenségesen és csodálatosan, úgy ahogy gyermekkorában elképzelte, megjelent egy angyal. Arca szelíd, szeme csupa simogató szeretet. Kezét felé nyújtotta hogy felsegítse, de ő csak bámult, szavai elakadtak, szíve is szaporábban vert. Sem szólni, sem közeledni nem mert. Mint az ijedten szűkölő kutya, mely megszokta már a verést, és nem mer hinni a simogató kezekben.
De az angyal türelmes volt és nem sürgetett. Leült mellé, kezét a vállára tette, s az érintésére Békés szívét olyan nyugalom szállta meg, amilyet soha azelőtt nem érzett.
–   Hívtál? – kérdezte tőle szelíden.
–   Hívtalak?…Talán,…igen. Ha te vagy az a csoda, amire egész              
életemben vágytam. De túl későn jöttél. Most, a halál előtt.                                       
–   Nincs halál. Csak kapuk vannak. És a kapukon túl végtelen terek és idők, és újabb megszámlálhatatlan lehetőség.                                                          
– Lehetőség? Minek még több? Hiszen eddig is mindet elvesztegettem. Mindig balul léptem, mindent elrontottam. Az egész életemet.                                
–    Gondolod? Én nem hiszem. Mielőtt ítélkeznél…Figyelj csak! Nézz magadba! Mit látsz ott?                                                                                            
És Békés előtt lassan feltárult az egész élete. Gyermekkorának csodálatos gazdagsága. A könyvek, a zene, amivel mind ott ismerkedett meg. A fantasztikus gondolatok, világmegváltó eszmék. A hosszú, tél esti beszélgetések…a fiatalsága. A szerelem. Álmok a jövőről. Meghitt órák, és igaz barátságok. Tanítványai mosolya. Gyermeke kacagása. Az első kimondott szó, és az utolsó búcsuzó intés.
Boldogság és szomorúság. A világ ezerfényű gazdagsága. Jó és rossz, igaz és hamis visszatükröződése a lelkében. Pofonok és csapások ; és a bölcsesség  mosolygó arca, mely visszanéz reá a sötét éjszakán túlról. Most látta csak, hogy mindez szükséges volt, kellett ahhoz, hogy az tudjon maradni aki : Ember az embertelenségben.
–	Mondd hát, mit látsz? – sürgette kíváncsian az angyal.
–	Itt látom a világ minden gazdagságát! – mondta Békés.
Az angyal nevetett, perdült, fordult, és vídám táncot lejtett a hóban.
–    Látod? – mondta izgatottan, – nem vesztettél egy lehetőséget sem.            
Talán tévedtél. De mindenből tanultál. Tudsz szállni, szeretni, álmodni és remélni. Megérteni és megbocsátani. Mi kell ennél több?                                                         
Vagy tán azt gondolod, hogy azok akiket a világ csodálatosnak és sikeresnek tart, belül boldogabbak? Bizony mondom, nagy csillogás kell ahhoz, hogy a pokol mély sötétségét elrejtse. Az árnyék mindig áhítozik a fényre. De nincs az a pompa, ami megment a lélek iszonytató szegénységétől.
Jöjj Békés! – mondta átölelve a vén csavargót. – Gyere, repülj velem! – És összekapaszkodtak és szálltak, nevetve és boldogan, át egy másik világba, végtelen terek és vég nélküli idők felé.
........................................................................................................
Másnap reggel szegényes rongykupacban egy ember teste feküdt a járdán. Halott volt. Az emberek iszonyodva kerülték ki. Pedig mosolygott.