Tizenharmadik mese:
                                                     A Föld Emlékezete

Mire leszállt az alkony a Kis Herceg és a Rózsa már messze járt. Kis hajójuk hangtalanul siklott a lenyugodni készülő Nap felé. A szivárványszínű fények körbefogták őket. Néha lebuktak a hajó alá, majd újra felbukkantak mögötte.
Aztán egyszer csak elfogyott az út. Egy fényből és árnyból szőtt kapu alatt haladtak át éppen. És minden műszer, minden hajtómű tovább dolgozott, csak éppen a világ dermedt meg körülöttük. Haladtak, és mégsem mentek előre. A tér önmagába fordult. A villanások villanások maradtak, a sejtelmes árnyékok, mint kukucskáló ördögfiókák, szoborrá merevedtek. Nem volt már vissza és előre.
Így hát megálltak, felhagyva minden hiábavaló igyekezettel. És akkor, mint valami óriási forgószínpad, elkezdett forogni, kavarogni és élni minden körülöttük. Nekik semmi más dolguk nem volt, csak figyelni ezt a csodálatos felvonulást.
Alakok jöttek és mentek. Ismerősök és ismeretlenek. Szürkék, elmosódottak, fénylőek és élettel teltek. És ők csak ámultak és döbbenten bámulták ezt a fantasztikus világot. Annyira különleges volt, egyszerre éteri és mégis igaznak tetsző, hogy egyszerűen nem tudták eldönteni, mindez valóság-e vagy csak egy álom.
Végül az egyik alak kivált a többiek közül és odajött hozzájuk. Régies ruhát viselt. Egyik kezével egy görcsös husángra támaszkodott, a másikban egy lógó fülü szamarat vezetett kötőféken. A szamár úgy látszik megmakacsolta magát és eldöntötte, hogy ma nem enged fel a hátára senkit.
A tiszteletre méltó úriember udvariasan meghajolt és üdvözölte őket:
– Isten hozott benneteket körünkben, itt a múlt jelen és jövő mezsgyéjén, ahol a világ összes gondolata, lehetősége és álma őrződik, akár a föld tenyerébe lehulló falevél. Itt megtalálhattok mindent ami csak megvalósult avagy megvalósulhat valaha is, akár valóságosan, akár csak az álmok szintjén. Ez a csodák világa. A legérdekesebb hely ahova csak eljuthattatok. Ez itt: a Föld Emlékezete.
Én pedig szerény személyemben nem vagyok más, mint a hőskor egyik elkésett lovagja. Talán hallottatok rólam. A nevem: Don Qujote de la Mancha.
Erre meghajolt mégegyszer, széles, színpadias mozdulattal tárta szét a karját, majd választ sem várva, mint akinek fontos dolga van, elsietett.
De nem sokáig maradtak egyedül. Újabb ismerősök jöttek. A kék szemű, tiszta arcú Vén Csavargó, Puck és a szelíd Tündér, Mágus és az idegen lények együtt Aszklépiosszal, a bölcsek bölcsével, a Zenésszel és az Égi Vándorral. Ott voltak mind. De nemcsak ők, még sokan mások is az Emberiség Álmainak széles birodalmából: Hamlet, a koponya üres szemeinek mélységeibe elmerülten ; Rousseau papírtekercsekkel a hóna alatt ; Giordano Bruno az igazság szent mécsesével a kezében ; Platón és Paracelsus ; komoly tudósok és bölcselkedők, drámai alakok és bohócok, óriások és manók, királyok és szegény-legények. Fényes társaság volt annyi szent. Együtt az alkotók és az álmaik.
Végül Aszklépiosz kivált a tömegből. Kezének egy intésére forgószélként rebbentek szét a különböző alakok és beleolvadtak a szivárványszínű fénybe, mely tovább járta egykedvű és sejtelmes táncát körülöttük.
– Akik idejönnek, mind valamilyen vággyal vagy kívánsággal terheltek a lelkük mélyén, – szólalt meg Aszklépiosz. – Benneteket milyen vágy hajtott ide? Mi az amit tudni szeretnétek?
–  Ha már olyan szerencsében volt részünk, hogy itt találkoztunk veled, kérlek mesélj a múltról, – mondta a Kis Herceg. – Arról a múltról, amiben te éltél.
–  Értem a kérdésedet. Habár ez itt, ebben a formájában teljesen értelmetlen. Te a múltról beszélsz, ami abban a dimenzióban ahonnan jöttél talán igaz is. De itt nem létezik. A múlt itt van, mint ahogy itt vagyok én is, és minden más a Világ Teremtésétől kezdődően egészen a Világ Végéig.
–   Ezt nem értem, – szólt a Kis Herceg. – Azt mondod, hogy itt van a jövő is? Akkor ez azt jelenti, hogy már minden előre meg ven írva? Minden, ami történni fog?
–   Számtalan Jövő van megírva, ami számtalan Múltból születik az Örök Jelenben. De azt hiszem, ez így eléggé bonyolult, nem igaz?
–	 De igen. Elég bonyolultul hangzik.
–  Jó. Akkor haladjunk a ti Múltatokból a ti Jeleneteken át a lehetséges Jövőitek felé. Így talán egy kissé érthetőbb lesz a kérdésedre adott válasz.
A múltról kérdeztél. Arról a múltról amiben engem ismersz, vagyis amiről te tudod, hogy a részese voltam. Persze ezenkívül még számtalan múltnak és jövőnek vagyok a részese ebben a mindent átfogó Jelenben, amiről te nem tudsz. De beszéljünk most csak erről.
Hőskornak képzelitek, aranykornak hívjátok és visszavágytok oda. Persze lehet, hogy igazatok is van, hiszen az általatok megélt jelenhez viszonyítva valóban az. De ne gondoljátok róla, hogy tökéletes. 
Ami a két korszak között a legmeghatározóbb különbség, az ott a legmagasabb szintű harmóniára törekvő örök vágy, itt pedig a harmónia szinte teljes hiánya. A ti jelenetek a disszonancia és a káosz korszaka, amiben nagyon nehéz élni. Ezt a disszonanciát tükrözi a zenétek, a képzőművészet amit műveltek, az egész életetek berendezése, minden.
A társadalom, amit ezernyi egymásnak ellentmondó törvénnyel és szabályozással tesztek átláthatatlanná és egyszerűen működésképtelenné.
A hitetek, amit sok értelmét vesztett, mehanikusan ismételt rituáléval és vallási irányzattal tesztek olyan képtelenül bonyolultá, hogy mindent láthattok általa már, csak a benneteket szerető Istent nem.
Azt mondjátok közvetlenek vagytok az egymáshoz való viszonyotokban, de hogy egymás lelkéhez közel jussatok, ahhoz igen nagy szerencse és két igazán mély emberi lélek kell, hogy a félreértések vígjátékában vagy tragédiájában amiben éltek, megláthassátok egymást.
Talán túlzok, úgy gondolod? De ha nem így volna, mit gondolsz, tele lennének pszihiátriai kórházaitok és rendelőitek, meg utcáitok és családjaitok lelkileg sérült emberekkel? De hogyan is lehetne másképp egy olyan korban, ahol igazán őszinte és természetes, lélektől lélekig érő közvetlenséget már csak az állatokkal való kapcsolatban élhet át az ember? Hogy miért? Mert ők az egyetlenek ebben a bonyolult és kiismerhetetlen szövevényű világban, akivel igazán őszinték tudtok lenni, akikkel nem féltek minden gátlás és fölösleges kétszínűsködés nélkül érzelmi kapcsolatba keveredni. Beleértve saját magatokat is.
Túl szigorú vagyok? Ne gondold rólam. Nincs bennem sem vágy, sem ellenérzés az iránt a korszak iránt amiről beszélek. Ez az Aszklépiosz, akit itt látsz, a dimenziókon túli, aki magában hordja az összes arcot. Azt is amit te ismersz rólam, de azt is, ami veletek együtt szenved a ti jelenetekben, és azt is, aki majd a ti jövőtökben élni fog, feltéve ha a választásotok egy olyan jövőre esik, ahol élnek még emberek.
Nem, nincs minden megírva. Jobban mondva minden meg van írva, minden lehetséges változat, de semmi sem determinált. A választás lehetősége mindig adva van.
Akarod látni a jövőt? Akkor előbb nézz egy kicsit körbe a jelenben. A te jelenednek a Föld Emlékezetébe bevésődött arcán. Lásd úgy, ahogyan innen látszik.
Nézd, a Világban nincs egy szó, nincs egy mozdulat, egy gondolat vagy egy álom, ami nyom nélkül tűnne el. Mindennek a lenyomata eljut ide, ahol örök időkre megőrződik: a Föld Emlékezetébe.
Láttad a barátaidat akiket ismersz. Láttad Nagy Álmodók igazi és nagy alkotásait. Ezt a ti jelenetekben művészetnek hívják. De nézd meg mit hoztok még ti ebbe a világba.
És kezének egy érintésére a szivárványfény újra alakokat öltött. Érzések és vágyak alakjait. Ott volt a mérhetetlen és fék nélküli szenvedély magasan tomboló tüze, a féltékenység és mindent elemésztő vágy ezer kezű mindent akarása. A mérték nélküli pénzsóvárság aranypikkelyes szörnyetege az irigység porban kúszó férgével együtt. Részvétlenség, kegyetlenség, durva erőszak és hatalomvágy kísérte őket. És művészi alkotás gyanánt, mint mindezt megjeleníteni tudó szörnyetegek, horrorfigurák ugráltak a nyomaikban: „a nyolcadik utas” és még sokan mások, százkarú és százlábú, embereket elemészteni képes szörnyetegek. Borzalom volt nézni is őket, tudva azt, hogy élő és eleven, emberi figyelemtől hízó, emberi képzeletben termett igazi óriások ők. Valódiak és pont olyan torzak, mint a kapzsiság és a gyűlölet és a félelem, amiből születtek.
A Kis Herceg eltakarta az arcát. Nem akarta tovább nézni ezt az iszonyatos felvonulást. Lelkében felkavarodott a harag és a félelem. Mert az érzések mindig érzéseket szülnek. Ki lehet mentes ezek alól a hatások alól? Ki lehet az, akiben egy csöppnyi sincs belőlük, hogy lekében visszhangra ne találjon az érzés szülte indulat?
–   Nem, nem igaz, hogy csak ennyiből áll a mi világunk! – kiálltott fel kétségbeesetten. – Nem igaz, hogy csak szörnyetegek teremnek benne!
–   Nem, valóban nem igaz. Hiszen te sem vagy szörnyeteg, és ebből a világból jöttél. De nagyon erősen kell figyelned ahhoz, hogy meghalld a szelíd hangokat is ebben a mindent ellepő ricsajban. Vagy pedig igen erősen meg kell edződnöd a fájdalom és a szenvedés mélységeiben, hogy olyan magasságokig eljuss, ahol már nem tudnak becsapni. Legyőzni a Hétfejű Sárkányt csak ott lehet, ahol azt meg is találod. Ez pedig éppen a ti korotok. A drámák és a tragédiák kora. Itt lehet csak igazán nagyokat bukni. De csak itt lehet fantasztikus magasságokba emelkedni igen rövid idő alatt.
Van egy pont ahonnan már nincs tovább. Vagy elbuksz, vagy a csillagokig emelkedsz. A borzalmakat nem lehet a végtalanségig fokozni. A disszonáns hangoknak van egy olyan felső határa, amikor maga a disszonancia teremt új harmóniát, vagy megszűnik zenének lenni.
Itt álltok most. És minden csak rajtatok múlik. Vagy legyőzitek az általatok teremtett szörnyetegeket, vagy azok falnak fel benneteket. Középút pedig nincs.
Akarod látni a jövőt? Hát lásd!
És kezével újra intett a szivárványfény felé. Az pedig elkezdett kavarogni, egymásba fonódni. Lassanként egy kép alakult ki belőle. Csupasz földeken egy pár kaktusz meredezett. Száraz homokot pörgetett a szél. Ember sehol. Csak egy pár fehérre aszalódott csontváz jelezte, hogy itt éltek valaha. A szél alábbhagyott. A porszemek lassan leülepedtek. És akkor a homokdombok közül egy hajdan volt város képe kezdett kibontakozni. Félig leomlott falak, üres ablakszemek. Egy csodálatosan megmunkált szobor eltört darabja. Az egyik betört ablak mögött egy asztal dacolt még a múló idővel. Rajta könyv, de már nem olvasta senki. Csak a szél seperte le róla néha-néha a port, s próbálta kinyitni az oldalakat. De hiába.
A kép újra összekavarodott, örvényszerűen egymásba mosódott, aztán kitisztult megint. Hajnalodott. Lankás zöld dombokon egy pár fa nyújtózkodott az ég felé. Alatta emberek ültek. Nem sokan, talán csak tizenketten. Ruhájuk egyszerű, a szemük tiszta, tartásuk egyenes. Áhitattal, meditációs pózban szemlélték az ég mindennap megismétlődő csodáját, a bíborszínben megszülető Fényt. És amikor a Nap teljes pompájában megjelent a horizont fölött, felálltak és meghajoltak felé, hálát adva az égnek, mely megteremtette a Hajnalt, a mindig újraszülető életet. Aztán elindultak szép rendben egymás mellett és egymás mögött, a távoli kékség felé. Oda, ahol a jövő kezdődik valahol.
A fények összefolytak. A kép eltűnt. A Kis Herceg, a Rózsa és Aszklépiosz ültek már csak a szivárványgyűrű közepén. Egy darabig csendben elmélkedtek a látottak fölött, mindenki a saját gondolataiba elmerülten. Aztán a Kis Herceg felállt, és csak ennyit kérdezett:
– Mit kell tennem?
– Menj vissza és mondd meg az embereknek, hogy pusztítsák ki a szörnyetegeket maguk közül és magukban. És ne teremtsenek újakat többet.
A Kis Herceg bólintott és elindult a keblében a Rózsával, a szeretettel és a megértéssel.
Vajon meghallja-e valaki? Vajon megértik-e?
Nem kell „mindenáron élni”. Nem kell mindig cselekvésben lenni. Nem kell mindig valamit kergetni, elérni, birtokolni.
Az élet ott kezdődik, ahol az idő megáll. Bennünk és nem körülöttünk. Semmit nem kell tenni érte. Csak megállni és belehallgatni a Csendbe, ahogy zenél.
És akkor kinyílnak a kapuk....